OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Papí

Can Papí és una casa del municipi del Masnou (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local. La casa fou edificada l'any 1890 i restaurada el 1925 per l'arquitecte Josep Goday i Casals, que realitzà també els esgrafiats.

## Descripció

Edifici residencial de cantonada de planta rectangular que consta de planta baixa i dos pisos i coberta plana a mode de terrat. La façana principal es compon a partir d'una simetria que només es trenca a la planta baixa, amb la porta d'entrada i una finestra amb reixa, ambdues de llinda plana. El primer pis té tres obertures de llinda plana amb un ampit continu i a la planta superior hi ha dues obertures més. Totes elles protegides amb persianes de llibret de fusta pintades.
A la façana lateral sobresurt una tribuna, a l'altura del primer pis, amb tres costats i una obertura a cada costat, també protegides amb persianes de llibret de fusta. Al damunt de la tribuna, hi ha una altra obertura.
La superfície del parament de les dues façanes està esgrafiada amb motius geomètrics i vegetals a l'entorn de les obertures excepte entre les dues obertures del pis superior, on s'hi observa un vaixell de vela. A les façanes laterals es poden veure motius vegetals. El parament corresponent a la planta baixa està estucat simulant carreus col·locats a portell.

## Referències

* ↑ «Can Papí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 juliol 2016].
* ↑ Montlló Bolart, Jordi. «Fitxa "08118/131 Can Papí - El Masnou"». Mapes de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona, 31-12-2009. [Consulta: 24 juliol 2016].
# Can Pous (Ribes de Freser)

Can Pous és una obra del municipi de Ribes de Freser (Ripollès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Se sap que perdé el cognom Riu a principis del segle passat, per núpcies d'una pubilla amb Pereramon.
L'entrada principal, a manera de símbol representatiu dona entrada a l'era, espai central del mas.
L'espai obert de l'eixida de construcció més recent, contrasta amb el mur cec de la cabanya, només perforat per un seguit d'arcs de mig punt. La cabanya d'estructures primitiva, concebuda amb senzillesa, tres parets paral·leles de les que la del mig s'aixeca fins a trobar el punt més alt de la coberta, constitueix un tipus de construcció d'especials característiques funcionals, que adquireixen una autonomia compositiva pròpia. (T. Pere Solà)

## Referències

* 1 2 3 «Can Pous». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 gener 2016].
# Carataunas

Carataunas és un municipi situat en la part central de la Alpujarra (província de Granada), a uns 65 km de la capital provincial.
Aquesta localitat limita amb els municipis de Cáñar, Soportújar, Pampaneira i Órgiva. Aquest poble és el més petit en superfície i el tercer menys poblat de la comarca, després de Lobras i Juviles.
Comprèn els nuclis de població de Carataunas i de Las Cañadillas, més conegut com a Padre Eterno.
# Carlos Ollero Gómez

Carlos Ollero Gómez (Carrión de los Condes, Palència, 1 de desembre de 1912 - Madrid, 1 de desembre de 1993) va ser un jurista i politòleg espanyol, catedràtic de teoria de l'Estat i dret constitucional.
Va estudiar dret a la Universitat de Sevilla, juntament amb filosofia i lletres. A més es va doctorar en ciències polítiques. El 1945 va obtenir la càtedra de dret polític de la Universitat de Barcelona i el 1953 la de Teoria de l'Estat a la Universitat Complutense de Madrid. Va ser senador per designació reial després de les eleccions generals espanyoles de 1977, integrant del grup independent del senat i un dels «pares» de la constitució espanyola de 1978.
Va ser degà de la Facultat de Ciències Polítiques i Econòmiques de la Universitat Complutense de Madrid, membre del Consell Privat de Joan de Borbó i Battenberg, Vicepresident del Consell del Regne (1977) i Conseller del Tribunal de Comptes de l'Estat (1982-1991), on va presidir la secció d'enjudiciament civil des de 1988. Col·legiat d'honor en el Col·legi Nacional de Doctors i Llicenciats en Ciències Polítiques i Sociologia. Membre de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques des de 1966, i corresponent de l'Acadèmia Nacional de Ciències Morals i Polítiques de Veneçuela. Va dirigir la Revista de Estudios Políticos i va fundar i dirigir el Boletín Informativo de Ciencia Política. Va ser director del Centre de Documentació Política i Constitucional. Va escriure múltiples articles en la Revista de Información Jurídica.
Durant l'època de la Transició va ser senador i portaveu del Grup Parlamentari Agrupació Independent (GPAI).

## Obres

* La relativización actual de los principios políticos (1951)
* Ciencia política y sociología (1954)
* Introducción al Derecho político, ciencia jurídica y sociología (1954)
* El constitucionalismo de la postguerra
* La sociedad y la política como tema literario, reflexión en torno a Balzac.
* Dinámica social, desarrollo económico y régimen político
* Principios de ciencia política

## Referències

* ↑ Vicente José Sastre García et alli (1976). Las ciencias sociales en España, pág. 32
* ↑ España pierde una figura decisiva en el proceso constituyente, ABC, 3 de desembre de 1993
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Manuel Fernández-Monzón (2014). El sueño de la transición, La Esfera de los Libros, pág. 101
# Can Puntes

Can Puntes és una obra de l'arquitecte Manuel Joaquim Raspall ubicada al municipi de Granollers (Vallès Oriental) i protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici entre mitgeres, amb dues façanes, té planta baixa i dos pisos. La façana plana coronada per una cornisa perimetral i a més, el portal d'entrada que està format amb un arc escarser; finestres al costat amb un reixat modernista, etc. Són elements formals representatius de la segona etapa modernista de Raspall, d'un modernisme menys exuberant i imaginatiu. Al reixat podem veure encara un motiu típic de la primera etapa de l'autor: el "cop de fuet", emprat també a la Casa Clapés de Granollers.

## Història

Està situat al nucli antic, de fort caràcter medieval, pertanyents a la xarxa de noves construccions començades amb el primer eixample el segle xix. L'eclecticisme, juntament amb el modernisme, i més tard amb el noucentisme o formes acadèmiques derivades d'ell, són els estils més representatius de l'eixample de Granollers.
El 1986 l'edifici va ser reformat per l'equip d'arquitectes Codina-Prats-Valls per a adaptar-lo a les necessitats de l'Escola Municipal de Música que s'hi va ubicar el 1989. El 2005 l'Escola de Música va canviar d'ubicació i l'edifici va allotjar els serveis municipals d'esports i educació. El 2016 es va fer una nova reforma per a millorar-ne l'accessibilitat i ubicar-hi també el servei municipal de cultura.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Puntes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
* ↑ Piera, Anna Maria.. L'Escola Municipal de Música Josep Maria Ruera. Granollers: Àrea de Cultura i Joventut, 2007. ISBN 978-84-935485-2-0.
* ↑ «Granollers reforma l'edifici de Can Puntes per fer-lo més accessible». [Consulta: 5 gener 2021].
# Carlos Gómez Amat

Carlos Gómez Amat (Madrid, 7 de febrer de 1926 - Madrid, 5 de febrer de 2016) va ser un periodista, escriptor, crític musical, professor universitari, acadèmic i musicòleg espanyol.

## Biografia

Fill del compositor Julio Gómez, es va llicenciar en filosofia i lletres a la Universitat Central de Madrid en 1948, Va rebre formació musical al Conservatori de Madrid i va explicar entre els seus professors, a més del seu propi pare, a Enrique Massó o la pianista, Julia Parody. Aviat es va vincular amb la Cadena SER (1952-1988), on va dirigir diversos programes de música i va ser crític, redactor musical i cap de programació. Va treballar com a crític en altres mitjans, com el diari El Mundo; va ser assessor per a les discogràfiques RCA, Hispavox, la Universitat Hispanoamericana de la Rábida i per a l'Orquestra i Cor Nacional. Va ser també professor de literatura i història en el Reial Conservatori Superior de Música de Madrid a l'inici dels anys 1950 i en la Universitat Nacional d'Educació a Distància en els anys 1970 i 1980. De les seves obres publicades, destaquen els llibres La música espanyola al segle XIX, Notes per a concerts imaginaris i Petita història de la música (amb Joaquín Turina, 1995) així com les seves col·laboracions per a diversos diccionaris: Gran Enciclopedia Rialp, The New Grove Dictionary of Music and Musicians i The New Grove Dictionary of Opera.
Pel seu treball com a crític, redactor i assessor musical va ser guardonat amb la medalla d'Or al Mèrit a les Belles Arts en dues ocasions (1966 i 1997), igual que per dues vegades va ser Premi Ondas (1966 i 1969); també va rebre el Premi Nacional de Radiodifusió (1968), el de les Joventuts Musicals (1969) i l'honorífic de la Societat General d'Autors (1984). Va ser membre de la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando, de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Nuestra Señora de las Angustias, de direcció de la Societat Internacional de Música Contemporània i comissari en el cinquantenari de l'Orquestra Nacional d'Espanya (1992).

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Gómez Amat, la música d'El Mundo», 05-02-2016. [Consulta: 12 març 2016].
* 1 2 3 «Ens ha deixat Carlos Gómez Amat, mestre de la crítica musical a Espanya», 01-02-2016. [Consulta: 12 març 2016].
* 1 2 3 4 5 6 7 Agencia EFE «Mor el crític musical Carlos Gómez Amat». La Vanguardia, 05-02-2016 [Consulta: 12 març 2016].
* 1 2 «Entrevista amb Carlos Gómez Amat». Música i educació: Revista trimestral de pedagogia musical, 64, 2005, pàg. 7-14. ISSN: 0214-4786.
* ↑ «Gómez Amat, patriarca de la crítica», 28-11-2014. Arxivat de l'original el 2016-06-03. [Consulta: 12 març 2016].
# Carrer Centre (la Garriga)

El Carrer Centre és una via pública del municipi de la Garriga (Vallès Oriental). Els conjunt d'edificis entre el número 1 i el 35 estan inclosos en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Història

És un dels carrers més antics de La Garriga. Va des de la plaça de l'església fins a la cruïlla amb el carrer Samalús. Coincideix aproximadament amb el traçat de l'antiga via romana que travessava la població de nord a sud.
Les cases més velles que hi ha a costat i costat del carrer del Centre són del segle xvi. Can Ferrandis, Can Surell, Ca n'Aymerich i Can Serratacó són clars exponents de l'arquitectura popular dels segles xvi i xvii.

## Referències

* 1 2 «Carrer Centre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 juliol 2015].
# Carrer Ciutadans (Pineda de Mar)

El carrer Ciutadans de Pineda de Mar (Maresme) és la continuació del carrer Major, en el centre de la població. El conjunt de cases del segle xvii està protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

El conjunt de cases amb els números 24, 26, 28, 21, 23 i 25a formen un evocador exemple de cases en filera del segle xvii, amb les seves portalades, rodones i adovellades, i finestrals gòtics en bon estat de conservació. També conserven les finestres característiques de la seva època, rectangulars amb llinda de pedra i rodejades de motllura. La casa més interessant és la de mà esquerra, amb el número 28, que conserva encara avui el caràcter de casa senyorial.

## Història

El carrer dels Ciutadans és la continuació del carrer Major o l'antic camí Ral del poble de Pineda. És el desenvolupament de l'antic nucli de població conegut com la Boada.
Les cases dels números 26 i 28 han estat reformades a la dècada del 1980 unint-les en un gran casal i mantenint l'estructura del segle xvii.

## Referències

* «Conjunt de cases del carrer Ciutadans». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 abril 2012].
# Captain Jack

Captain Jack o Kintpuash (Lost River, Oregon, 1839 – Fort Klamath, Oregon, 1873) fou un cabdill modoc. Va rebre el seu nom perquè de jove duia una jaqueta amb botons de metall. Quan el 1864 el cap Old Schonchin cedí les seves terres de Califòrnia a canvi de la reserva Klamath a Oregon, ell i uns partidaris es negaren i el 1868 s'escaparen. El 29 de novembre del 1872 entrà en conflicte amb les tropes, que culminà amb la mort d'Edward Canby l'11 d'abril del 1873, però l'u de juny es va rendir i el 3 d'octubre fou executat amb Boston Charley, Schonchin John i Black Kim.
# Cardioglossa elegans

Cardioglossa elegans és una espècie de granota que viu al Camerun, Guinea Equatorial i Gabon.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Amiet, J.-L. & Burger, M. 2004. Cardioglossa elegans. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 18 de gener de 2008.
# Carrer de la Rectoria

«Carrer de la Rectoria» té aquests significats:
* Carrer Rectoria (Alpens), via pública d'Alpens (Lluçanès)
* Carrer de la Rectoria (Maçanet de Cabrenys), via pública de Maçanet de Cabrenys (Alt Empordà)
* Carrer Rectoria (Sant Llorenç Savall), carrer del municipi de Sant Llorenç Savall (Vallès Occidental)
# Carrer de la Rectoria (Maçanet de Cabrenys)

El Carrer de la Rectoria és una via pública de Maçanet de Cabrenys (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Carrer situat al nucli antic del poble, motiu pel qual trobem les cases més antigues del poble. La majoria d'aquestes són construccions de planta baixa i dos pisos. Són cases que totes segueixen una línia constructiva, ja que totes elles tenen paredat de pedra irregular amb cantonades i obertures carreuades. La porta d'accés a aquestes cases és en arc de mig punt de gran dovellatge, i a les llindes de les finestres trobem inscripcions de dates o bé dels propietaris de les cases.

## Referències

* ↑ «Carrer de la Rectoria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 octubre 2017].
# Carrer de la Taleca (Godall)

El carrer de la Taleca és un carrer de Godall (Montsià) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un carrer a la part alta del poble, a l'altra banda de Villallarga.
Té una amplada mitjana de 2,5 m per uns 15-20 de llargada. Les cases presenten una certa uniformitat: de dos pisos, algunes amb golfes. El primer pis amb la porta central, muntants i llinda de pedra. El segon pis amb balcó o bé finestres, amb petit ràfec de teula àrab. Realitzades amb maçoneria emblanquinada. Gairebé al mig del carrer hi ha un pont elevat de pas d'una casa a l'altra, recolzat sobre uns sòcols de pedra a banda i banda, fet de cabirons de fusta i pedres petites superiors amb una barana superior, en forma de ziga-zaga, feta de rajoles planes.
Tant el nom del carrer com l'estructura fan pensar en una certa antiguitat, però no hi ha cap data que ho confirmi. L'estructura del pont és molt curiosa, perquè normalment només se n'han conservat els sòcols. 1991: el pont s'ha substituït totalment per biguetes semi resistents, revoltons ceràmics i totxos perforats.

## Referències

* 1 2 3 «Carrer de la Taleca». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Carrer de la Taleca». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Casa al carrer Sant Antoni, 15 (Pineda de Mar)

Casa al carrer Sant Antoni, 15 és una obra de Pineda de Mar (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de carrer al centre històric de la vila. Per l'estil clàssic de les finestres superiors i la disposició i forma de les dovelles del portal rodó, aquesta casa degué ser construïda a mitjans del segle xviii. La casa és de dos cossos de diferents èpoques. La finestra de la planta baixa correspon a èpoques més recents. Entre 1972 i 1973 s'han fet obres de restauració i consolidació.

## Referències

* ↑ «Casa al carrer Sant Antoni, 15». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 19 agost 2021].
# Cementiri de Santa Cecília de Voltregà

El Cementiri de Santa Cecília de Voltregà és una obra de Santa Cecília de Voltregà (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

El cementiri municipal de Santa Cecília es troba al nucli de la vil·la, al nord de l'església de Santa Cecília de Voltregà.
L'accés es realitza a través d'un portal amb parets de pedra vista i coberta de formigó. A l'interior, la intervenció arquitectònica proposà de distribuïts tres cossos aïllats de planta quadrada i coberta plana que contenen les sepultures. Aquestes estructures tenen el murs de formigó sense arrebossat o pintar, i els seu volum geomètric i color destaquen i actuen com a contrapunt del paisatge.
A l'extrem nord del cementiri s'aixeca una creu de ferro, tanca el perímetre un talús de pedra vista.

## Història

El cementiri municipal de Santa Cecília de Voltregà fou dissenyat per l'arquitecte Cristina Gastón i construït entre 2001 i 2005. L'any 2006 el projecte va tenir una menció especial a la IV Biennal de les Comarques Centrals. L'any 2008 va ser finalista a la V Biennal Internacional de Paisatge de Barcelona. Aquell mateix any va ser seleccionada per l'Expo JAE 2008. Madrid/New York/Brussel·les.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cementiri de Santa Cecília de Voltregà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 3 juny 2020].
# Cementiri de Sitges

Cementiri de Sitges (Garraf) és una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El cementiri municipal de Sitges està situat a la part posterior de l'ermita de Sant Sebastià. És de planta irregular i combina les sepultures amb zones enjardinades. Hi ha nínxols, tombes i panteons familiars. Aquest monuments funeraris presenten en molts casos mostres molt interessants d'escultura, principalment d'estil vuitcentista i modernista.

## Història

L'antic cementiri de Sitges estava situat al baluard, al costat de l'església parroquial. L'any 1773 el Bisbe de Barcelona, en ocasió d'una visita a la vila, va decidir el trasllat del cementiri a un altre emplaçament. Després d'uns anys, la construcció del nou cementiri va esdevenir una necessitat immediata en ser promulgat, el desembre del 1813, una ordre de la Regència del Regne que prohibia la construcció de cementiris a l'interior de les poblacions. Tot seguit es van realitzar les obres i el 23-2-1814 es va beneir el nou recinte. A partir dels últims anys del segle xix i al llarg del segle XX s'hi ha anat efectuant diverses obres de remodelació i engrandiment. En l'actualitat, el cementiri ha quedat petit; el 1974 es va fer el projecte per un de nou, però les obres es troben encara en una fase molt endarrerida.
Entre les persones conegudes enterrades hi ha:
* Arcadi Mas i Fondevila (Gràcia, Barcelona, 1852 – Sitges, 1934), pintor i dibuixant, fundador de l'Escola Luminista de Sitges
* Miquel Utrillo i Morlius (Barcelona, 1862 - Sitges, 1934), pintor, decorador, crític d'art
* Joaquim Sunyer i de Miró (Sitges, 1874 - Barcelona, 1956), pintor
* Pere Jou i Francisco (Gràcia, Barcelona, 1891 – Sitges, 1964), escultor
* Alfred Sisquella i Oriol (Barcelona, 1900 – Sitges, 1964), pintor
* José Zamora Vaxeras (Madrid, 1889 - Sitges, 1971), pintor, dissenyador de moda i escriptor
* Emili Grau i Sala (Barcelona, 1911 — 1975), pintor
* Ángeles Santos Torroella (Portbou, Alt Empordà, 1911 – Madrid, 2013), pintora

## Referències

* 1 2 «Cementiri de Sitges». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Carretera d'Hortoneda

La Carretera d'Hortoneda és una antiga pista rural reconvertida en carretera local asfaltada del terme municipal de Conca de Dalt, al Pallars Jussà, en terres dels pobles de Claverol, de l'antic terme de Claverol, i d'Hortoneda, de l'antic terme d'Hortoneda de la Conca.
Arrenca del mateix Claverol,cap al nord-est, però per tal d'arribar al seu destí ha de canviar sovint de direcció, per ajustar-se al territori per on passa. En el primer tram salva pel nord-oest el Canarill de Claverol, i va a cercar la partida dels Monts, que travessa i gira per tal de seguir el vessant nord del Canarill de Claverol i de les Pales de Claverol, passant per damunt dels Esclotassos. Arriba al davant -ponent- del Roc de Santa, on va a cercar la vall del barranc de Santa. Passa per sota i al nord-est del Roc de Llenasca i del Canarill d'Hortoneda, on travessa el barranc de Santa.
Tot seguit va a buscar l'Obaga del Safrà i la Costa d'Escoll-de-veu i, després de nombrosos revolts per tal de guanyar alçada, passa a ponent del Roc de Torrent Pregon i arriba al Coll de Veu, on torna a agafar cap a llevant, per fer el darrer tram cap a Hortoneda. Passa pel costat de migdia dels Trossos d'Escoll-de-veu i pel nord del Roc de Torrent Pregon. Just després supera la llau dels Pastors, deixa a llevant les partides de lo Montiell i la Font de l'Abat, i al nord la dels Trossos de la Font dels Malalts, arriba al Tros Pla, passa pel nord de la Coma dels Porcs i arriba a Hortoneda en vuit quilòmetres i mig.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Carlo Cossio

Carlo Cossio (Udine, 1 de gener de 1907 - Milà, 10 d'agost de 1964) va ser un animador i dibuixant de còmics italià.

## Biografia

Nascut a Udine, Cossio va començar la seva carrera l'any 1928 com a animador, realitzant diversos curtmetratges en col·laboració amb el seu germà Vittorio. Va debutar com a dibuixant de còmics col·laborant amb la revista infantil Cartoccino dei piccoli, i després va obtenir un gran èxit amb la sèrie de còmics Dick Fulmine, que va co-crear amb Vincenzo Baggioli el 1938.
En els anys següents Cossio va crear i il·lustrar diverses sèries com Furio Almirante, Buffalo Bill, Kansas Kid, Tanks pugno d'acciaio, X-1, La Freccia D'Argento. El 1955 va decidir retirar-se, fent només un retorn ocasional als còmics poc abans de la seva mort per a la sèrie de còmics Kolosso. Va morir de càncer a Milà el 10 d'agost de 1964, a l'edat de 57 anys.

## Referències

* 1 2 Franco Fossati. «Cossio, Carlo». A: Dizionario Illustrato del Fumetto. Mondadori, 1992, 1992, p. 65. ISBN 8804355441.
* ↑ Luciano Secchi. "Cossio, Carlo". Enciclopedia Mondiale del Fumetto. Editoriale Corno, 1978. p.261.
# Casa Teresa Anglada

La Casa Teresa Anglada és un edifici de Vilanova i la Geltrú (Garraf) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un habitatge unifamiliar entre mitgeres amb planta baixa i dos pisos. Una part de la coberta és amb terrat i l'altra amb golfa amb coberta a dues vessants. Té galeries posteriors. Les crugies són paral·leles a la façana.
Les parets de càrrega són de paredat comú i maó. Els forjats són de bigues de fusta i encadellat ceràmic.
La façana és de composició simètrica amb gran portalada central d'arc de mig punt adovellat. A la dovella central hi ha la inscripció 1787. Al costat hi ha una finestra. Al primer pis trobem un balcó central de llosa d'entramat metàl·lic i ceràmica i obertura amb llinda franquejat per dos finestres. El segon pis hi ha tres balcons iguals de poca volada.
El coronament es compon de cornisa senzilla i barana llisa d'obra.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Teresa Anglada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 3 març 2019].