OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pangio mariarum

Pangio mariarum és una espècie de peix de la família dels cobítids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6,5 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba al nord de Borneo.

## Referències

* ↑ «Pangio mariarum». Catalogue of Life. (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 «Pangio mariarum» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Kottelat, M., A.J. Whitten, S.N. Kartikasari i S. Wirjoatmodjo 1993. Freshwater fishes of Western Indonesia and Sulawesi. Periplus Editions, Hong Kong. 221 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8. .
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Kottelat, M. 1989. Zoogeography of the fishes from Indochinese inland waters with an annotated check-list. Bull. Zoöl. Mus. Univ. Amsterdam 12(1):1-55.
* Kottelat, M. i A.J. Whitten 1996. Freshwater fishes of Western Indonesia and Sulawesi: additions and corrections. Periplus Editions, Hong Kong. 8 p.
* Martin-Smith, K.M. i H.H. Tan 1998. Diversity of freshwater fishes from eastern Sabah: annotated checklist for Danum valley and a consideration of inter- and intra-catchment variability. Raffles Bull. Zool. 46(2):573-604.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Oroux

Oroux és un municipi francès situat al departament de Deux-Sèvres i a la regió de la Nova Aquitània. L'any 2007 tenia 101 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet d'Oroux era de 101 persones. Hi havia 40 famílies de les quals 12 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 8 dones vivint soles), 12 parelles sense fills, 12 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 68 habitatges, 46 eren l'habitatge principal de la família, 22 eren segones residències i 1 estava desocupat. Tots els 68 habitatges eren cases. Dels 46 habitatges principals, 36 estaven ocupats pels seus propietaris, 8 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 2 tenien dues cambres, 1 en tenia tres, 11 en tenien quatre i 31 en tenien cinc o més. 41 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 16 habitatges hi havia un automòbil i a 25 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Oroux el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 4 | 85 a 89 | 4 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 8 | 75 a 79 | 0 |
| 4 | 70 a 74 | 4 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 4 |
| 4 | 50 a 54 | 8 |
| 8 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 4 |
| 4 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 4 |
| 8 | 25 a 29 | 4 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 4 |
| 4 | 10 a 14 | 4 |
| 0 | 5 a 9 | 4 |
| 4 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 68 persones, 54 eren actives i 14 eren inactives. De les 54 persones actives 51 estaven ocupades (29 homes i 22 dones) i 3 estaven aturades (1 home i 2 dones). De les 14 persones inactives 9 estaven jubilades, 3 estaven estudiant i 2 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 2 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de construcció i 1 d'una empresa d'hostatgeria i restauració.
Dels 2 establiments de servei als particulars que hi havia el 2009, 1 era una fusteria i 1 restaurant.
L'any 2000 a Oroux hi havia 15 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 675 hectàrees.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques d'Oroux a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades d'Oroux a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Oxalme

L'oxalme és una salmorra amb vinagre que a l'antic Egipte i posteriorment a Roma es feia servir com a salsa i que servia sobretot per amanir verdura. L'aparició d'aquesta salsa s'emmarca en el context dels inicis dels descobriments egipcis pel que fa a les propietats de la sal, sobretot com a element conservador. Al segle xvi aquesta substància s'utilitzava per curar llagues, infeccions, mossegades d'animals i mossegades d'animals verinosos. Avui en dia, en veterinària, encara s'empra aquesta barreja per curar les ferides d'alguns animals.

## Referències

* ↑ La sal. Història de l'única pedra comestible, Mark Kurlansky. Edicions 62, 2003.
* ↑ Acerca de la materia medicinal y de los venenos mortiferos, Pedacio Dioscorides Anazarbeo, 1563. Capítol XVI: De la salmuera azeda, llamada oxalme.

## Vegeu també

* Alimentació a l'Antic Egipte
* Història de la sal
# Atelognathus nitoi

Atelognathus nitoi és una espècie de granota de la família del leptodactílids. Només es pot trobar a la seva localitat tipus a l'oest de l'Argentina, a Laguna Verde, al Cerro Challhuanco, i en zones properes, entre els 1.300 i els 1.550 metres d'altitud. És comuna dins de la seva limitada distribució, amb una població mínima estimada de 1.000 individus l'any 1999. El volum poblacional es manté estable.
Viu en basses permanents o temporals i en zones humides de boscos caducifolis. Es reprodueix en basses permanents. No es troba en hàbitats modificats. Riscos potencials per a la seva supervivència són els incendis i l'augment del turisme.

## Referències

* 1 2 3 «Atelognathus nitoi» (en anglès). IUCN Red List. Carmen Úbeda, Esteban Lavilla. 2004. [Consulta: 5 setembre 2014].
# Pangkalan Bun

Pangkalan Bun és una ciutat de la província Kalimantan Central a Indonèsia. També és la capital de la Regència Kotawaringin Oest Es troba a l'illa Borneo.
Compta amb l'Aeroport Iskandar. Les connexions terrestres són amb Sampit, Ketapang, i Pontianak.
# Milà-Sanremo 1925

La Milà-Sanremo 1925 fou la 18a edició de la Milà-Sanremo. La cursa es disputà el 29 de març de 1925, sent el vencedor final l'italià Costante Girardengo, que d'aquesta manera aconseguia la seva quarta victòria en aquesta cursa.
66 ciclistes hi van prendre part, acabant la cursa 31 d'ells.

## Classificació final

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Costante Girardengo | - | 10h 50' 00" |
| 2 | Giovanni Brunero | - | m. t. |
| 3 | Pietro Linari | - | + 15' 00" |
| 4 | Pietro Bestetti | - | + 22' 00" |
| 5 | Ezio Cortesia | - | + 23' 50" |
| 6 | Giuseppe Pancera | - | m. t. |
| 7 | Alfredo Dinale | - | + 28' 15" |
| 8 | Marco Giuntelli | - | m. t. |
| 9 | Nello Ciaccheri | - | m. t. |
| 10 | Aleardo Menegazzi | - | + 33' 20" |

## Referències

* ↑ «Cyclisme sur route - Milan - San Remo 1925 - Résultats» (en francès). [Consulta: 15 juliol 2018].
# Codi ATC D06

El codi ATC D06, descrit com Antibiòtics i quimioteràpics d'ús dermatològic, és una subgrup terapèutic de l'Anatomical, Therapeutic, Chemical Classification System (ATC). La classificació ATC és un sistema de codis alfanumèric desenvolupat per l'Organització Mundial de la Salut (OMS) per als fàrmacs i altres productes sanitaris. El subgrup D06 és part del grup anatòmic D Medicaments dermatològics.
Els codis per a ús veterinari (codis ATCvet) poden han estat creats afegint la lletra Q davant dels codis ATC humans: QD06...
Les adaptacions estatals de la classificació ATC poden incloure codis addicionals no presents en aquesta llista, que segueix la versió de l'OMS.

## D06AAntibiòtics d'ús tòpic

* D06AA Tetraciclina i derivats
** D06AA01 Demeclociclina
* D06AX Altres antibiòtics d'ús tòpic

## D06B Quimioteràpics d'ús tòpic

    D06B A Sulfonamides
    D06B B Antivírics
    D06B X Altres quimioteràpics

## Referències

* ↑ «ATC/DDD Index 2016: code D06». WHO Collaborating Centre for Drug Statistics Methodology.
* ↑ «ATCvet Index 2016: code QD06». WHO Collaborating Centre for Drug Statistics Methodology.
# Angelina Abad Cantavella

Angelina Abad Cantavella (Vila-real, Plana Baixa, desembre de 1893 - febrer de 1965), també coneguda com a Celia, fou una mestra i escriptora valenciana, autora d'obres teatrals com El novio de la niña, on presenta una dona que és feliç de servir la seva família i per això acaba aconseguint un bon partit. Defensora del dret a l'educació, instà les seves filles perquè seguissin la carrera de magisteri i ensenyessin en cases particulars o escoles rurals.
De profunda religiositat, escrigué Dos madres o dignidad de la madre cristiana i El rosario en familia. Destaca la seva obra poètica, publicada en diverses revistes de l'època, entre elles l'Heraldo de Castellón. Sonets, octaves, dècimes són algunes de les formes poètiques que conreà en poesia. La influència de Gustavo Adolfo Bécquer, de fray Luis de León o santa Teresa de Jesús són constants en la seua obra poètica., predominantment intimista.
Malgrat la seva ideologia conservadora, defensà sempre el dret de la dona a escollir el seu destí, i a poder escriure en públic sense ser criticada o al treball remunerat fora de casa. Ella mateixa col·laborà com a auxiliar administrativa en els arxius locals.

## Referències

* 1 2 Diccionari biogràfic de dones. «Angelina Abad Cantavella». Xarxa Vives d'Universitats (CC-BY-SA via OTRS). Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 7 octubre 2015].
# Casillas de Còria

Casillas de Còria (en castellà i oficialment Casillas de Coria) és un municipi de la província de Càceres, a la comunitat autònoma d'Extremadura (Espanya).

## Persones il·lustres

* Fra Placido Silveira (1683-1736), religiós i compositor musical.
* Cruz Díaz Marcos (1955), escriptor.
# Pangio pulla

Pangio pulla és una espècie de peix de la família dels cobítids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6,1 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 «Pangio pulla» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8. .
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Kottelat, M. i K.K.P. Lim 1993. A review of the eel-loaches of the genus Pangio (Teleostei: Cobitidae) from the Malay Peninsula, with descriptions of six new species. Raffles Bull. Zool. 41(2):208-210.
* Kottelat, M. i A.J. Whitten 1996. Freshwater fishes of Western Indonesia and Sulawesi: additions and corrections. Periplus Editions, Hong Kong. 8 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Prospero Fontana

Prospero Fontana (Bolonya, 1512 - 1597) va ser un pintor italià, enquadrat en l'últim Renaixement i en l'escola Bolonyesa. Va ser un excel·lent retratista, i com a tal va ser presentat per Michelangelo Buonarroti al papa Juli III, i esdevingué un dels pintors preferits del pontífex. La seva filla, Lavinia Fontana, també fou pintora.

## Biografia

Va començar com a deixeble d'Innocenci da Imola. Un dels seus primers treballs va ser com a ajudant de Perin del Vaga al palau Doria de Gènova. A partir de 1548 va treballar entre Roma i Bolonya. El 1553 va col·laborar amb Taddeo Zuccari en la decoració de la Vila Giulia de Roma. El 1560 va fer una breu estada a Fontainebleau, on va treballar amb Francesco Primaticcio. Entre 1563 i 1565, va ser un dels col·laboradors de Giorgio Vasari en les decoracions del Palazzo Vecchio de Florència. En aquesta última data, va ser admès a l'Accademia del Disegno florentina. A partir de 1570, es va establir definitivament a la seva ciutat natal, on les seves últimes obres es van veure influïdes pel corrent contramanierista. Per aquest motiu, es va veure desplaçat del centre de l'escenari artístic bolonyès, que estava dominat per Annibale Carracci i la seva Accademia degli Incamminati.

## Obres destacades

* Transfiguració amb sants (1545, San Domenico, Bolonya)
* Sagrada Família amb sant Joan petit (1548-1551, col·lecció particular)
* Frescos de la Palazzina della Viola (1550, Bolonya)
* Frescos del Palazzo Bocchia (1551, Bolonya)
* Disputa de santa Caterina (1560, Santa Maria del Baccarano, Bolonya)
* Sant Alesio repartint almoina (1576, San Giacomo Maggiore, Bolonya)

## Bibliografia

* FREEDBERG, Sidney Joseph. Pintura en Italia, 1500-1600. Editorial Cátedra, Madrid. 1978. ISBN 8437601533.
# Andalgalomys roigi

Andalgalomys roigi és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic del centre-oest de l'Argentina, on viu a altituds d'entre 300 i 1.000 msnm. Té una llargada de cap a gropa de 75-113 mm, una cua de 85-135 mm i les potes posteriors de 21-25 mm. Probablement es tracta d'un animal nocturn. La Unió Internacional per a la Conservació de la Natura (UICN) el classifica com a subespècie de A. olrogi.
L'espècie fou anomenada en honor del naturalista argentí Virgilio Germán Roig.

## Referències

* ↑ Patton, J. L.; Pardiñas, U. F. J.; D'Elía, G. Mammals of South America, Volume 2: Rodents (en anglès). University of Chicago Press, 2015, p. 471-472. ISBN 9780226169576.
* ↑ Pardiñas, U. Andalgalomys olrogi. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 3 març 2017.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 346. ISBN 978-0801893049.
# Apogon lateralis

Apogon lateralis és una espècie de peix de la família dels apogònids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 11 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des de l'Àfrica oriental fins a Samoa i Taiwan. També a les Illes Mariannes i les Carolines.

## Referències

* ↑ AQUATAB.NET
* 1 2 «Fibramia lateralis» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Valenciennes, A. 1832. Descriptions de plusieurs espèces nouvelles de poissons du genre Apogon. Nouv. Ann. Mus. Hist. Nat. (Paris) v. 1: 51-60, Pl. 4.
# Antonio Vicente Peral Villar

Antonio Vicente Peral Villar (Alacant, 25 de juny de 1964) és un advocat i polític valencià, diputat a les Corts Valencianes en la VII i VIII legislatures.
És llicenciat en Dret per la Universitat Complutense de Madrid i ha estat exercint com a advocat col·legiat a Alacant. Militant del Partit Popular de la Comunitat Valenciana, ha estat subdirector en el Gabinet del Ministeri de Defensa, director general de Relacions entre l'Estat i la Generalitat Valenciana i director general de Relacions amb les Corts Valencianes. Fou elegit diputat per la província d'Alacant a les eleccions a les Corts Valencianes de 2007 i de 2011. De 2015 a 2019 fou el Cap de Gabinet del president de la Diputació Provincial d'Alacant César Sánchezi president del Partit Popular de la ciutat d'Alacant. A les eleccions municipals de 2019 aconseguí l'acta de regidor de l'Ajuntament d'Alacant formant part de l'equip de govern de l'alcalde Luis Barcala.

## Referències

* ↑ «Antonio Peral será el nuevo jefe de Gabinete de la Diputación de Alicante» (en espanyol europeu), 27-07-2015. [Consulta: 15 gener 2019].
* ↑ «Antonio Peral, nuevo presidente del PP de Alicante» (en castellà), 08-07-2017. [Consulta: 15 gener 2019].

## Enllaços externs

* Fitxa de les Corts Valencianes Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
# Antígona (Anouilh)

Antígona (en francès, Antigone) és una obra de teatre de Jean Anouilh inspirada en l'obra del mateix títol escrita per Sòfocles. Aquesta obra forma part de la sèrie Nouvelles Pièces noires juntament amb Jezabel (1932), Romeu i Jeanette (1946) i Medea (1953).
Va ser representada per primer cop al Théâtre de l'Atelier de París el 6 de febrer de 1944 durant l'ocupació alemanya de França. Produïda sota la censura nazi, l'obra és intencionadament ambigua pel que fa al rebuig de l'autoritat (representada per Antígona) i l'acceptació d'aquesta (representada per Creont). Tot i això, els paral·lelismes amb la Resistència francesa i l'ocupació nazi són evidents.

## Argument

Antígona és filla d'Èdip i Jocasta (mare i alhora esposa del seu fill), els sobirans de Tebes. Després del suïcidi de Jocasta i de l'exili d'Èdip, els dos germans d'Antígona, Etèocles i Polinices havien establert un nou sistema de govern per torns, però aquest es va incomplir després del primer any i ambdós germans moren en la batalla pel control del tron. Creont, germà de Jocasta, és nomenat rei i decideix enterrar únicament a Etèocles i no a Polinices, a qui qualifica de traïdor i assassí. El nou monarca emet un edicte informant que qui s'atreveixi a enterrar el cos del renegat serà castigat amb la mort. Ningú s'atreveix a desafiar la prohibició i el cadàver de Polinices és abandonat a disposició dels animals carronyers.
Només Antígona rebutja obertament aquesta situació. Malgrat la prohibició del seu oncle Creont, va diverses vegades al cos del seu germà i intenta cobrir-lo amb terra. Ismene, la seva germana, no vol acompanyar-lo perquè té por de Creont i de la mort.
Antígona és detinguda pels guàrdies del rei, que l'enxampen enterrant el seu germà. reont es veu obligat a executar la condemna a mort sobre Antígona. Després d'un llarg debat amb el seu oncle sobre el propòsit de l'existència, és condemnada a ser enterrada viva. Però just quan la tomba està a punt de ser tancada, Creont s'assabenta que el seu fill, Hèmon, el promès d'Antígona, s'ha deixat tancar amb ella per amor. Quan es torna a obrir la tomba, Antígona s'ha suïcidat penjant-se amb el cinturó i Hèmon, escopint a la cara del seu pare, li travessa l'estómac amb la seva espasa. Desesperada per la desaparició del fill que adorava, Eurídice, la dona de Creont, també se suïcida.

## Referències

* ↑ Anouilh, Jean. Nouvelles pièces noires / Jean Anouilh. La Table ronde. Paris, 1951.
* ↑ Smith, Mark Chalon. «The Agony of 'Antigone' : Anouilh's Heroine Symbolized Nazi Resistance, Its Validity Holds, says ART's Cotter» (en anglès americà), 25-09-1992. [Consulta: 30 agost 2024].
* ↑ «The many meanings of Anouilh's Antigone» (en anglès). [Consulta: 30 agost 2024].
# Antoni Oliveres i Mata

Antoni Oliveres i Mata (Barcelona, 1820 - Madrid, 1903) fou un cantant i músic català.

## Biografia

Estudià solfeig amb al pare Ferreres, mestre d'escolania del convent de la Mercè, i amb el seu germà Pere, organista del convent dels Trinitaris descalços. Dels vuit als catorze anys cantà de tiple en les solemnitats religioses, i als deu començà estudiar piano i harmonia, aprenent més tard la flauta i el clarinet.
Dels quinze anys als vint-i-nou fou director d'orquestra, i el 1846 Rachelle li donà les primeres lliçons de cant, que completà a Madrid amb els professors Valldemosa, Luna, Oliva, Moroni i Reart. El 1849 guanyà per oposició la plaça de tenor de la Capilla Real, i cantà en els teatres del Circo (1849) i de la Zarzuela (1859).
Fou un dels primers fundadors de la "Sociedad Artísticomusical de Socorros Mutuos" i també fou soci de la d'"Escriptors i Artistes, de la ""Filarmónica", de Barcelona, i de l'Orfeó Lleidatà.

## Referències

* ↑ «Ha fallecido en Madrid a los 84 años de edad...». Heraldo de Tarragona : diario político, órgano del Partido Liberal Conservador de la provincia: Año I Número 210 -, 02-12-1903, pàg. 2.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Tom núm, 39, pàg. 1104 (ISBN 84-239-4539-1)
# Antoni Oliver i Gras

Antoni Oliver i Gras (Barcelona, segle xix - 25 d'octubre de 1959) va ser president del Futbol Club Barcelona l'any 1931.
Antoni Oliver ja havia estat membre de la junta directiva del Futbol Club Barcelona com a vocal (1918-20) i com a vicepresident (1931). El 22 d'octubre de 1931 va ser nomenat president de l'entitat, però la difícil situació del club el va fer plegar aviat i el 20 de desembre del mateix any tornà a la vicepresidència fins al 30 de juliol de 1932.

## Referències

* ↑ «esquela». La Vanguardia, 03-11-1959, pàg. 28.
* ↑ «Antoni Oliver Gras | enciclopèdia.cat». [Consulta: 24 abril 2021].
* ↑ «Antoni Oliver (1931)». [Consulta: 8 gener 2021].
# Aquel ritmillo

Aquel ritmillo és un curtmetratge d'Espanya dirigit per Javier Fesser realitzat en 1994. Va ser el primer curtmetratge del director i va obtenir el Premi Goya al millor curtmetratge de ficció.

## Argument

Un ancià que és tancat a una residència i que creu que és prop de morir, recorda el seu passat quan era inspector en cap d'Electrodomésticos Prim. Gaudia d'un especial sentit del ritme, i recorda el "ritmillo" o canterella que l'acompanyava quan defensava els productes de la seva empresa.

## Repartiment

* Luis Ciges
* Victoriano Romera
* Alberto Fesser
* Jaime Barella
* Pablo Pinedo
* José Monleón
* Sara Hill
* Pilar Losantos
* Almudena Martínez
* Ana Martínez
* Antonio González Zapata
* Manolo Marcos
* Antonio Fernández Santamaría
* Manolo Gómez
* Guillermo Fesser

## Premis

| Categoria | Persona | Resultat |
| Goya al millor curtmetratge de ficció | Goya al millor curtmetratge de ficció | 'Guanyadora |

## Referències

* ↑ Aquel ritmillo, al web dels Premis Goya
* ↑ Los inicios de Javier Fesser: Aquel ritmillo y El secdleto de la tlompeta a losjuevescorto
* ↑ Aquel ritmillo a cortosdemetraje.com

## Enllaços externs

* Aquel ritmillo a Youtube