OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sèrbia central

Sèrbia central (en serbi: Централна Србија o Centralna Srbija), també coneguda com a Sèrbia interior (en serbi Ужа Србија o Uza Srbija), és la regió de Sèrbia que es troba entre les províncies autònomes de Kosovo i Metòkhia (al sud) i Voivodina (al nord).

## Geografia

La regió no és una divisió administrativa de Sèrbia com a tal, però es troba sota la jurisdicció directa de les autoritats de la república, a diferència de les províncies de Kosovo i Metòkhia i de Voivodina que tenen un cert grau d'autonomia territorial. El 2009-2010, el territori de Sèrbia Central es va dividir en tres regions estadístiques, de manera que el Govern serbi ja no el considera una sola unitat estadística. Les regions estadístiques són:
* Belgrad
* Šumadija i Sèrbia Occidental
* Sèrbia Meridional i Oriental
Algunes regions geogràfiques importants de la Sèrbia central són: Šumadija, Mačva, Timočka Krajina, Pomoravlje, Podunavlje, Posavina, Podrinje, Zlatibor, Raška, Sandžak i la Vall de Preševo.

### Divisions administratives

El territori de la Sèrbia central està dividit en 17 districtes i la ciutat de Belgrad, mentre que els districtes estan subdividits en municipalitats. Els districtes són:
* Districte de Mačva
* Districte de Kolubara
* Districte de Morava
* Districte de Zlatibor
* Districte de Podunavlje
* Districte de Braničevo
* Districte de Šumadija
* Districte de Pomoravlje
* Districte de Raška
* Districte de Rasina
* Districte de Bor

## Història

Viminacium (ara Kostolac) fou la capital de la província romana de Mèsia al segle ii. Les diverses capitals dels estats serbis medievals van estar també localitzades en l'actual territori de la Sèrbia central: Ras (la capital de Raška), Debrc (capital de Sirmia) i Belgrad (capital del regne de Stefan Dragutin Nemanjić), Kruševac (la capital de l'estat de Lazar Hrebeljanović), i Smederevo (la capital del Despotat de Sèrbia).
Després el Despotat de Sèrbia fou conquerit per l'Imperi Otomà al segle xv. Una unitat administrativa otomana va ser anomenada Sandjak de Smederevo, format amb seu a la ciutat de Smederevo. Després la seu de sandjak va ser canviada a Belgrad, i el territori va arribar a conèixer-se com el Bajalat (Pashaluk) de Belgrad.
Al voltant del 1718 i 1739, la regió va estar sota el regnat de la dinastia dels Habsburg, i després del Primer Aixecament Serbi el 1804, la regió va arribar a ser un estat serbi lliure conegut com a part de Sèrbia. Aquest va ser conquerit de nou pels Otomans el 1813, però després del Segon Aixecament Serbi (1815-1817), va acabar sent reconeguda com un principat autònom de l'Imperi Otomà. El 1878, Sèrbia va arribar a ser un estat amb molta independència. Els límits de Sèrbia establerts el 1878 van ser molt similars als límits actuals de la Sèrbia central.
El 1913 Sèrbia va expandir les seves fronteres cap al sud, recuperant el control d'una gran part de l'actual Kosovo i de Macedònia del Nord.
# Surame

Surame és una antiga ciutat de Nigèria, avui dia declarada monument nacional, a l'estat de Sokoto. Fou fundada al segle xvi per Muhammadu Kanta, Sarkin Kebbi (Rei de Kebbi) que va controlar un imperi a la regió. La ciutat fou abandonada vers el 1700 i la capital es va traslladar a uns 100 km al nord-est, a Birnin Kebbi.
# Mas Pi (Verges)

El Mas Pi és un antic mas –catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya– avui inclòs al nucli de Verges (Baix Empordà) que funciona com a restaurant. El mas és al camí vell de Bellcaire d'Empordà, es va malmetre la seva era per l'execució de la carretera en època isabelina.
Mas d'estructura clàssica de tres crugies a dos vessants, el 1870 va ser restaurada per Carme de Bassor comtessa viuda de Foixà. La façana amb un gran portal adovellat tenia dos vessants simètriques abans de la restauració de 1870, visible per les restes d'una finestra a nivell de les golfes. Cal destacar les grans dimensions, tant del vestíbul com de la sala.
Per cobrir el vestíbul de grans dimensions s'utilitza el recurs de dues jàsseres en sentit paral·lel a la façana, actualment sostingut per arcs rebaixats sobre dos pilars centrals revocats. A la sala principal d'iguals dimensions que el vestíbul, es percep un arc diafragmàtic ogival que deuria sustentar un enfustat, actualment visible per la reforma de 1870. Les pintures amb motius florals de la sala són dels anys 30, executades sobre pintures de 1870. Tant l'arc diafragmàtic com l'antic enteixinat del vestíbul fan suposar que és una construcció datada al segle xvi que es transforma al s. XVII consolidant-se la clàssica façana.

## Notes

* 1 2 3 4 «Mas Pi». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].

## Enllaços externs

* Lloc web del restaurant
# Masia la Roca (Perafita)

La Masia la Roca és una obra de Perafita (Lluçanès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici orientat vers a migdia amb teulada a dues vessants; les cantoneres estan fetes amb pedra treballada. En el cos principal hi ha una llinda datada al 1756. Hi ha un cos annex de dos pisos amb una galeria de tres arcades a cada pis; aquest cos es va aixecar l'any 1927. Té una gran era davant de la casa i a la part de darrere hi ha un forn i un pou.

## Història

El 14 de setembre de 1381 Bernat Rocha, de la parròquia de Pere Fita, firma un manament de 5 sous amb poder del Batlle del castell de Lluçà per la demanda feta per Pere de Clauso d'un deute de 50 sous.

## Referències

* 1 2 «Masia la Roca». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2017].
# Masiacasaure

El masiacasaure (Masiakasaurus) és un gènere de petit dinosaure teròpode que va viure al Cretaci superior en el que actualment és Madagascar. Fou anomenat l'any 2001. A diferència d'altres teròpodes, les dents frontals del masiacasaure es projectaven cap endavant en comptes d'estar rectes. Aquesta dentició única suggereix que el masiacasaure tenia una dieta especialitzada, potser incloïa peix i altres petites preses. Altres ossos de l'esquelet indiquen que el masiacasaure era bípede, amb unes potes anteriors molt més curtes que les posteriors. S'ha estimat que un masiacasaure adult feia uns 2 metres de longitud.
El masiacasaure va viure fa uns 70 milions d'anys, conjuntament amb animals com el majungasaure, rapetosaure i Rahonavis. El masiacasaure estava estretament emparentat amb els noasaures, petits dinosaures predadors trobats a Sud-amèrica.

## Referències

* The Geological Society of London (25 de gener de 2001). "Palaeontologists in dire straits name dinosaur for the Sultan of Swing" Arxivat 2006-05-10 a Wayback Machine.. Obtingut el 7 d'octubre de 2005.
# Mare Moscoviense

Mare Moscoviense ("mar de Moscòvia") és un mar de la Lluna situat a la conca d'impacte Moscoviense. Es tracta d'un dels escassos mars que es troben a la cara oculta de la Lluna. Té un diàmetre de 277 kilòmetres, i una àrea de 19 600 kilòmetres quadrats.
Igual que el Mare Marginis, aquest mar sembla força prim. Tanmateix, es troba clarament centrat en una gran conca d'impacte. És molt més baix que el terra de la conca exterior o que la zona muntanyosa més llunyana. La gran profunditat d'aquest mar per sota de la zona muntanyosa que l'envolta explica per què els mars són tan rars en la cara fosca de la Lluna. Molt poques conques d'impacte de la zona fosca de la Lluna han estat prou profundes com per a permetre el vulcanisme que forma aquests mars. D'aquesta manera, mentre les grans conques d'impacte es poden trobar en les dues cares, els grans mars es troben fonamentalment en la cara visible. Els mars de lava poden arribar a la superfície més ràpidament en aquesta cara que no pas en l'altra. El material de les conques pertany a l'època lunar nectariana, mentre el material del mar és de l'imbrià superior.
El cràter Komarov es troba al sud-est del mar, i el cràter Titov és al nord.
Aquesta regió deu el seu nom a les primeres imatges de la zona recollides per la sonda lunar soviètica Luna 3. Tanmateix, avui en dia només el nom Mare Moscoviense està reconegut per la UAI.

## Referències

* ↑ Lunar prospector: Atlas Lunar: Mare Moscoviense Arxivat 2008-09-16 a Wayback Machine. (http://lunar.arc.nasa.gov/science/ Arxivat 2013-04-27 a Wayback Machine.)
* ↑ J. L..Whitford-Stark (1982) A Preliminary Analysis of Lunar Extra-Mare Basalts: Distribution, Compositions, Ages, Volumes, and Eruption Styles. The Moon and Planets 26, 323-338. (Taula amb àrees marinas lunars) Arxivat 2012-02-22 a Wayback Machine.
Coordenades: 27.3ºN 147.9ºE
# Maria Àngela Escudero Álvarez

Maria Àngela Escudero Álvarez (Ourense, Galícia, 1 de setembre de 1944) és una àrbitra de petanca catalana d'origen gallec.

## Trajectòria

Fou la primera dona que ocupà el càrrec d'àrbitra de petanca a Catalunya el 1988, i a Espanya el 1992. Als Jocs Paralímpics de Barcelona de 1992 aconseguí que les proves de petanca per a discapacitats tinguessin àrbitres especialitzats i, ella mateixa, adaptà les normes generals del joc a les necessitats d'aquest col·lectiu. Ha exercit en els Special Olympics de 1999 i 2003, i en diversos Campionats del Món i tornejos internacionals de petanca, i petanca adaptada. Des del 1993 fins al 2010 ha estat membre del Comitè Tècnic d'Àrbitres de la Federació Espanyola de Petanca i ha presidit els àrbitres de Catalunya.

## Reconeixements

* El 2003 rebé el premi a l'Esperit Olímpic del Comitè Olímpic Català.
* El 2018 l'Institut Barcelona Esports de l'Ajuntament de Barcelona li va lliurar el Premi Mireia Tapiador a la promoció de l'esport.

## Referències

* 1 2 3 «Maria Àngela Escudero Álvarez». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Premi Dona i Esport 2018: Mª Ángela Escudero Álvarez». La presència de la dona al món esportiu, protagonista del 12è Premi Dona i Esport. Institut Barcelona Esports de l'Ajuntament de Barcelona, 31-05-2019. Arxivat de l'original el 21 de desembre 2019 [Consulta: 21 desembre 2019]. Arxivat 21 de desembre 2019 a Wayback Machine.
* ↑ Bertran, David «betevé participa en la 12a edició del Premi Dona i Esport». Betevé, 30-05-2019 [Consulta: 21 desembre 2019].
# Maria van Daalen

Maria van Daalen (8 de juliol de 1950) que té el pseudònim literari de Maria Machelina de Rooij, és una poetessa i escriptora neerlandesa.
Va néixer a Voorburg i va estudiar a la Universitat Lliure de Amsterdam i a la Universitat de Iowa, on també va participar en el Programa Internacional d'Escriptura. Ha ensenyat en la Schrijversvakschool en Amsterdam.
És una experta en el tema de vudú i, el 2007, es va iniciar com una «Mambo vudú» a Haití. Va ser assessora per a una exposició d'objectes d'art vudú a l'Institut Real Tropical de Amsterdam.
Va publicar la seva primera col·lecció de poesia Raveslag l'any 1987; que va ser nominada per al Premi C. Buddingh. Les traduccions dels seus poemes han aparegut en diverses publicacions en anglès, romanès, finlandès, alemany, italià, francès, persa i frisón oriental.

## Selecció d'obres

* Het Hotel, poesia (1994)
* Elektron, muon, tau, poesia (2000)
* De zwarte engel, prosa (2005)
* De wet van behoud van energie, poesia (2007)

## Referències

* 1 2 «Daalen, Maria van». Digitale Bibliotheek voor de Nederlandse Letteren.
* ↑ «Maria van Daalen». University of Iowa.
* 1 2 3 «Maria van Daalen». Poetry International Róterdam. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 14 abril 2016].
# Matagalpa

Matagalpa és un municipi i ciutat de la República de Nicaragua, capçalera del departament de Matagalpa situat al centre del país. És la setena ciutat més gran de Nicaragua, la més gran de l'interior del país i una de les més actives comercialment fora de Managua. És coneguda com a «Perla del Septentrión», a causa de les seves característiques naturals i com la «Capital de la Producció», per la seva variada activitat agropecuària i comercial. Està situada a 128 quilòmetres al nord-est de Managua, la capital del país.
Durant el domini espanyol va ser seu del Corregiment de Matagalpa, dins la divisió territorial i administrativa de la Capitania General de Guatemala, anomenat Regne de Guatemala i administrada per la Real Audiència de Guatemala.

## Referències

* ↑ mimatagalpa.org/?q=caracterizacion Caracterización Socioeconómica
# Leuciscus chuanchicus

Leuciscus chuanchicus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba a la Xina.

## Referències

* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bogutskaya, N.G. i A.M. Naseka 2004: Catalogue of agnathans and fishes of fresh and brackish waters of Russia with comments on nomenclature and taxonomy. Russian Academy of Sciences, Moscou, Rússia. 1-389. [en rus].
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Luo, Y., 1998. Leuciscinae. p. 61-112. A Chen, Y.-Y. i et al. (Eds). Fauna Sinica. Osteichthyes. Cypriniformes II. Science Press. Beijing. 1-531.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Paulino Viota Cabrero

Paulino Viota Cabrero nascut el 20 de juny de 1948 a Santander (Espanya), és un director, crític i professor de cinema.

## Biografia

Va estudiar ciències econòmiques a la Universitat del País Basc i a la Universitat Complutense de Madrid. Va començar en el cinema de manera autodidacta rodant, muntant i sonoritzant el documental "Las ferias". Després durant els anys 70 i 80 va dirigir quatre migmetratges i tres llargmetratges de ficció atípics. És autor de nombrosos articles i altres publicacions. Imparteix classes a diverses institucions públiques i privades.

## Filmografia

* Duración (Duració) - 1970, projecció continua.
* Contactos (Contactes) - 1970, migmetratge.
* Con uñas y dientes (Amb dents i ungles) - 1978, llargmetratge.
* Cuerpo a cuerpo (Cos a cos) - 1982, llargmetratge.

## Referències

* ↑ «Paulino Viota». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 10 març 2016].
* ↑ http://www.eldiariomontanes.es/20100130/cultura/cine/cineasta-santanderino-paulino-viota-20100130.html
* ↑ http://www.elpais.com/articulo/Galicia/Paulino/Viota/Arte/revelacion/elpepiautgal/20091120elpgal_15/Tes
* ↑ «http://www.circulobellasartes.com/ag_cine.php?ele=259&peli=1318» (en espanyol europeu). Arxivat de l'original el 2010-02-08. [Consulta: 23 desembre 2017].
* ↑ «http://www.circulobellasartes.com/ag_cine.php?ele=259&peli=1322» (en espanyol europeu). Arxivat de l'original el 2010-02-08. [Consulta: 23 desembre 2017].
* ↑ http://www.circulobellasartes.com/ag_cine.php?ele=259&peli=1319 Arxivat 2010-02-08 a Wayback Machine.
# Càrrega de Planck

En física, la càrrega de Planck, simbolitzada com $q_{P}$, és una magnitud de càrrega elèctrica que es defineix en termes de constants fonamentals. És la unitat de càrrega a un sistema d'unitats naturals anomenat unitats de Planck. La càrrega de Planck es defineix com:
    $q_{P}={\sqrt {4\pi \epsilon _{0}\hbar c}}={\sqrt {2ch\epsilon _{0}}}={\frac {e}{\sqrt {\alpha }}}$
on :
    $c\$ és la velocitat de la llum al buit,
    $h\$ és la constant de Planck,
    $\hbar \equiv {\frac {h}{2\pi }}\$ és la constant de Planck reduïda o constant de Dirac,
    $\epsilon _{0}\$ és la permitivitat del buit
    $e\$ és la càrrega elèctrica elemental
    $\alpha \$ = (137,03599911)$^{−1}$ és la constant d'estructura fina.
El seu valor expressat en unitats del SI és:
    $q_{P}\$ = 1,8755459 × 10 $^{−18}$ C.
La càrrega de Planck és unes 11,706 vegades més gran que la càrrega elemental, la càrrega d'un electró.

## Referències

* ↑ Matej., Pavšič,. The landscape of theoretical physics : a global view : from point particles to the brane world and beyond in search of a unifying principle. Dordrecht: Kluwer Academic Publishers, 2001. ISBN 0792370066.
* ↑ Stock, Michael; Witt, Thomas J «CPEM 2006 round table discussion ‘Proposed changes to the SI’». Metrologia, 43, 6, 30-11-2006, pàg. 583–587. DOI: 10.1088/0026-1394/43/6/014. ISSN: 0026-1394.
# Montreuil-sous-Pérouse

Montreuil-sous-Pérouse (en bretó Mousterel-ar-Veineg, en gal·ló Montroelh-d'ssous-Pérózz) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament d'Ille i Vilaine. L'any 2006 tenia 1.027 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1806 | 1826 | 1846 | 1866 | 1886 | 1906 | 1926 | 1946 | 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 636 | 702 | 656 | 651 | 614 | 527 | 503 | 524 | 505 | 509 | 559 | 798 | 889 | 928 | 1027 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||||||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat |
| febrer 1790 - novembre 1791 | Jean Beaugendre |
| novembre 1791 - maig 1794 | Gilles Gallon |
| maig 1794 - octubre 1795 | Jean-Marie Poulard |
| novembre 1795 - maig 1800 | Pas de maire |
| maig 1800 - abril 1802 | Gilles Gallon |
| juny 1802 - octubre 1814 | Louis Guesdon |
| gener-febrer 1816 | Jacques Beaugendre |
| febrer 1816 - agost 1834 | Guillaume Rossignol |
| setembre 1834 - juliol 1840 | Julien Simon |
| juliol-desembre 1840 | Amand Guérand |
| desembre 1840 - juliol 1848 | Julien Simon |
| agost 1848 - setembre 1894 | Pierre Rossignol |
| novembre 1894 - maig 1904 | Jean-M Hervagault |
| maig 1904 - juny 1910 | René Hervagault |
| juliol 1910 - juliol 1932 | Pierre Bellier |
| juliol 1932 - abril 1951 | Pierre Rossignol |
| juny 1951 - juny 1964 | Magloire Travers |
| agost 1964 - març 1989 | Albert Sauvée |
| març 1989 - | Louis Ménager |
# Teatre musical de Kaunas

El Teatre musical de Kaunas (en lituà: Kauno muzikinis teatras) és el teatre musical situat a la ciutat de Kaunas, al país europeu de Lituània. Es va establir el 27 de novembre de 1940 a l'ex Sala de teatre de l'Estat al costat de l'ALaisvės alėja (Bulevard de la llibertat). Durant algun temps presentava obres d'operetes a la major part de la seva programació. La decisió de construir el teatre de la ciutat de Kaunas va ser admesa el 1891, i la primera obra va ser posada en escena el 9 de gener de 1892. El neorenaixement va ser escollit com un estil per a l'edifici, que va ser construït a la plaça jardí. Era un edifici de dues plantes, amb una sala de 500 metres quadrats.
El teatre va ser reconstruït els anys 1922-1925, 1930-1933 i el 1980. L'exterior de l'edifici suposa arquitectura neobarroca, la sala es va ampliar a 763 llocs, i la tercera fila de balcons i la lògia central van ser afegides.

## Referències

* ↑ «Teatre musical de Kaunas» (en lituà). [Consulta: 9 octubre 2013].

## Vegeu també

* Teatre de titelles estatal de Kaunas
# Kegginita

La kegginita és un mineral de la classe dels arsenats.

## Característiques

La kegginita és un arsenat de fórmula química Pb₃Ca₃[AsV₁₂O$_{40}$(VO)]·20H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2016. Cristal·litza en el sistema trigonal. Presenta un nou tipus d'estructura, i una combinació única d'elements. També és únic en ser el primer mineral amb anions de polioxometalat que conté vanadi. És el primer arsenovanadat amb plom que es troba de manera natural, i el primer mineral que combina plom i el grup VO.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Packrat, a Gateway, al comtat de Mesa (Colorado, Estats Units). Es tracta de l'únic indret on ha estat trobada aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Kegginite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 3 octubre 2016].
# Mataparent belltintat

El mataparent belltintat (Rubroboletus pulchrotinctus), és el mataparent d'esponja roja que tarda més temps en manifestar aquest color ja que, fins etapes molt tardanes els porus, groc viu, no esdevenen vermellosos. És un mataparent de terra baixa, proper al mataparent de Satanàs (Rubroboletus satanas)

## Morfologia

Barret de fins a 20 cm de diàmetre; de jove globós, més tard convex i finalment pla convex; superfície llisa, seca, de gris ocràcia a beix blanquinós però de rosa a rosa viu en el marge o, gradualment, en gairebé la meitat del barret; la superfície del barret no blaveja al frec; marge involut.
Tubs inicialment groc llimona, grocs en madurar; blavegen al tall i al frec; porus fins, groc viu durant molt de temps, només esdevenen ataronjats quan el bolet és completament madur; blavegen a la pressió
Cama clavada; el mateix color del barret, de groc a groc viu a la part superior i més rosa cap al peu, algun cop tot ella groga; amb un reticle fi, rosa; blaveja al frec.
Carn groc pàl·lid en el jove, de groguenca a blanquinosa en madurar, pot mantenir una línia vermella o rosa sota la cutícula; blaveja al tall, preferentment al barret; olor i tast gens apreciables

## Hàbitat

Molt rar, tot i que probablement confós amb el mataparent de Satanàs; des de l'estiu a la tardor; només en sòls calcaris; termòfil; des de l'estatge submontà a la terra baixa; en boscos de planifolis, en rouredes de roure martinenc (Quercus pubescens), en carrascars i alzinars

## Comentaris

Melzer + carn: Negatiu, sense reacció amiloide en la carn de la cama.
Sol créixer vora el mataparent de Satanàs (Rubroboletus satanas), el mataparent de llop (Rubroboletus lupinus) i el mataparent lívid (Suillellus luridus). Cap d'ells té els porus de color groc viu durant molt de temps com succeeix en el mataparent belltintat. El mataparent de Satanàs té la superfície del peu rosa; el mataparent de llop té el barret més rosa i no disposa de reticle sobre la cama; el mataparent lívid té la cama groga amb un reticle vermell.

## Referències

* ↑ Gràcia, Enric. La Clau dels Bolets: Identifica'ls de la mà d'Enric Gràcia, Vol. I, p:137. El Papiol: efadós, 2021.
* 1 2 Vidal, Josep Maria; Ballesteros, Enric. Bolets dels Països Catalans i els seus noms populars. Figueres: Brau Edicions, 2013. ISBN 9788496905986.
* 1 2 3 Muñoz, José Antonio. Fungi Europaei. 2: Boletus s.l., excl. Xerocomus: Strabilomycetaceae, Gyroporaceae, Gyrodontaceae, Suillaceae, Boletaceae / José Antonio Muñoz. Alassio (Savona): Candusso, 2005. ISBN 978-88-901057-6-0.
* ↑ Eyssartier, Guillaume; Roux, Pierre. Le guide des champignons: France et Europe. París: Belin, 2011. ISBN 978-2-7011-5428-2.
* 1 2 «B. pulchrotinctus « boletales.com». [Consulta: 2 desembre 2023].
* ↑ «Banc de Dades de la Biodiversitat de Catalunya». [Consulta: 2 desembre 2023].
# Leuciscus latus

Leuciscus latus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba a l'Afganistan i a l'Iraq.

## Referències

* ↑ FishBase (anglès)