OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Miquel Castellà i Borràs

Miquel Castellà i Borràs (Tortosa, 1842 - Tortosa, 1905) fou un polític català, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.
Fill de pescadors, estudià al Seminari Diocesà de Tortosa i es va establir a Sant Carles de la Ràpita, on hi va treballar de secretari de l'ajuntament. El 1869 va projectar la construcció de les Salines de la Trinitat al delta de l'Ebre, amb les que el 1870 començà a explotar sal marina amb Josep Carreras i Xuriach com a soci capitalista, de manera que el 1879 constituïren la Societat Carreras i Castellà i el 1885 obtingueren la concessió administrativa. Alhora, la seva relació d'amistat amb l'enginyer tortosí Albert Bosch i Fustegueras el va fer interessar-se per la política, de manera que fou elegit diputat del Partit Conservador pel districte de Roquetes a les eleccions generals espanyoles de 1896.

## Referències

* ↑ Fàbrega, Albert. Apuntes sobre la historia de la sal en España (en castellà), 2020.
* ↑ Pitarch, Josep. «Les salines de la Trinitat». Ebre Digital, 23-07-2021. [Consulta: 14 maig 2023].

## Enllaços externs

* Salines de la Trinitat. La flor del Delta Arxivat 2010-05-24 a Wayback Machine. per Josefina i Lluc Beltran i Beltran.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Mexuí

El meixuí o mexuí és una preparació culinària tradicional a la gastronomia magribina i a la cultura amaziga que consisteix a coure un anyell o més típicament un xai a l'ast sobre un foc, sovint a l'aire lliure.
La carn es cou molt lentament, durant hores, fins a quedar pràcticament confitada, de manera que no cal trinxar-la després amb un ganivet. Hi ha el costum que l'hoste n'agafi porcions amb les mans i les vagi repartint entre els seus convidats, que les mengen sense coberts. Típicament s'associa a celebracions importants. La paraula meixuí prové del mot àrab xawa, que significa rostir.

## Vegeu també

* Cocció a l'ast
* rostit al forn
* rostit humit
* garrí rostit

## Referències

* ↑ TERMCAT (català)
* ↑ Mazouz, Mourad; El Rgachi, Abdallah; Edery, Eva. Un viaje gastronómico por el norte de África (en castellà). Intermón Oxfam Editorial, 2001, p. 95. ISBN 8484520943.
* ↑ Dictionnaire historique de la langue française, 1912
# Mixophyes balbus

Mixophyes balbus és una espècie de granota que viu a Austràlia.

## Referències

* Gillespie, G., Robertson, P., Hines, H., Lemckert, F. & Hero, J.-M. (2004). Mixophyes balbus. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 24 d'abril del 2008 (en anglès). IUCN
# Monglong

Monglong és un subestat de l'estat shan de Hsipaw, que forma part dels estats Shan dins l'Estat Shan de Myanmar. La capital és Monglong, en birmà Maiglone. És al nord-oest de Hsipaw, a la frontera de les terres shan amb terres birmanes. Pertany a Hsipaw des del 1894, però abans fou independent. Els seus prínceps porten el títol de myosa.

## Myosa de Monglong

* Hso Han Hpa vers 1813- 1842
* Hso San Hpa (Hkun Hsa) 1842 - 1854
* Hso Kawn Kyawng 1854 - 1866
* Hkun Nyon 1866 - ?
* Hkun Yawt ? - 1880
* Heng Nga Maung 1880 - 1887
* Hkun Saing (Hsawng) 1887 - 1888
* Hkun Hsa 1888 - 1894
* Sao Hke 1894 - ?

## Referències

* ↑ WorldStatesmen - Myanmar(Burma)- Shan&Karenni states

## Bibliografia

* Shan-Myanmar Relations As Found in the Hsipaw Chronicle Arxivat 2016-11-12 a Wayback Machine., Sai Aung Tun
* Sao Sāimöng, The Shan States and the British Annexation. Cornell University, Cornell, 1969 (2nd ed.)
* Shan States and Karenni List of Chiefs and Leading Families (corrected up to 1939), Government of India Press, Simla, 1943
# Mongnawng

Mongnawng (en birmà Maingnaung) és un estat dels Estats Shan dins l'estat Shan de Myanmar. Té uns 4.374 km². La capital és Mongnawng situada al sud-est de Mongyai, a la Vall del Nam Pang i a la riba d'un afluent. És de majoria shan, que són més del 80% de la població. L'única minoria rellevant són els Taungthu. És característic de l'estat els treballs molt fins amb bambú, les caixes de totes classes i khamauks (barrets de bambú rodons).

## Història

Va esdevenir independent quan el senyor local que era un feudatari del rei de Chiang Mai va expulsar les forces d'aquest regne de la zona fronterera de Kengtung de qui va esdevenir feudatari amb el títol de myosa. Dependent de Hsenwi el rei birmà el va separar el 1850. Va estar en pau fins al 1882 quan es va sumar a la rebel·lió de Mongnai. Les tropes birmanes van entrar al país i el van assolar i el príncep va fugir a Kengtung (1882). Un nou príncep es va posar al costat dels birmans i va envair altres principats rebels. Derrotats els birmans pels britànics el príncep va prendre part en la confederació contra ells (1886). Després de la victòria britànica l'antic príncep, aliat britànic, fou reposat en el tron i reconegut príncep separat amb el títol de sawpaw. El darrer príncep que va governar va abdicar el 1959 i després fou una de la Repúbliques de la unió d'Estats Shan que constituïren l'Estat Shan, amb vocació d'independència, però part de Myanmar.

## Vegeu també

* Nawngwawng
# Mongnai

Mongnai (Mone) és un estat dels Estats Shan dins l'estat Shan de Myanmar. Té uns 5129 km² incloent els subestats de Kengtawng, Kengkham i Mongsit. La capital és Mongnai situada a la vora d'un afluent del Teng.
El principat va tenir el quart lloc en el rang a causa del fet que en el segle xviii era seu d'un virrei (Sitkegyi) de Birmània per als Estats Shan del sud, que va residir a la ciutat amb una guarnició de 400 homes que els prínceps de la zona havien de mantenir, i que a més vigilava la frontera amb Siam i Chiengmai. Gràcies a la guarnició, que a més rebia un sou del govern reial birmà, la ciutat va prosperar i va tenir entre 6000 i 10000 habitants amb una punta d'uns 15.000 habitants. Després de la rebel·lió de 1882 la població va quedar reduïda a unes 5000 persones, que eren les que restaven en arribar els britànics el 1887. El virregnat va existir fins al 1886.

## Història

La llegendària fundació de Mongnai es data vers el 519 aC amb el nom de Kambawza. Fou un principat feudatari de Mong Mao, rival de Chiengmai i s'estenia de Yawnghwe a la regió de Myelat. El 1802 la superfície del principat fou reduïda però el principat de Kengtung es va posar sota la seva dependència
Un guerrer anomenat Twet-Nga-Lu va atacar la ciutat i més tard es va posar al servei dels birmans i fou nomenat administrador de Kengtung pel rei Thibau (1878-1885). El príncep de Mongnai es va oposar al nomenament. El rei, ofès, el va fer cridar però el príncep va enviar a sa germana a la que el rei birmà va fer detenir i el príncep cridat altra vegada. Com que es demorava les autoritats birmanes van donar ordre als prínceps de Mawkmai i Kengtung, de detenir al príncep si es refugiava als seus estats. El príncep es va revoltar. Els birmans van provocar una massacra identificant als shans als que fien dir una paraula (Tomàquet, en shan makhersohm) que no saben pronunciar. Cinc regiments enviats des Mandalay van ocupar Mongnai auxiliats per prínceps lleials, mentre d'altres prínceps es posaven al costat del rebel. Twet-Nga-Lu va ser proclamat príncep de Mongnai però el príncep de Mongpawn va ocupar Kengtung que va entregar als revoltats, que el van fer servir de base. Twet va demanar ajuda als siamesos i va atacar els feus rebels (vers 1884-1885) però el 1886 van arribar els britànics i Twet fou arrestat pel tinent Fowler. Mongnai va tornar així al seu antic príncep però llavors es va revoltar contra els britànics dins la confederació del príncep Limbin, fins al 1887 en què va acceptar el protectorat. El príncep va morir el 1914. El seu fill i el net el van succeir. El darrer va morir el 1949 i el va succeir el seu fill Sao Pye que fou el darrer príncep que va governar doncs, com els altres prínceps, va abdicar el 1959 i després Mongnai fou una de la Repúbliques de la unió d'Estats Shan que constituïren l'Estat Shan, amb vocació d'independència, però part de Myanmar.

### Sawpaws de Mongnai

* Khun Nu Nom 1850 - 1875
* Khun Kyi 1875 - 1914
* Khun Kyaw Sam 1914 - 1928
* Khun Kyaw Ho 1928 - 1949
* Sao Khun Pye 1949 - 1959
# Molí de Can Perarnau

El molí de Can Perarnau és un edifici d'Anglès inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici aïllat de dues plantes i coberta de dues aigües a laterals. El conjunt està format per la casa i pel molí, situat a la part posterior, amb la bassa i el rec que pren l'aigua de la riera una mica més amunt.
La planta baixa té, a la façana, tres obertures emmarcades de pedra i rajol, amb llinda d'arc rebaixat de nova factura. El primer pis té dues finestres, una de les quals és de pedra. A la part posterior hi ha restes enrunades de les antigues dependències del molí i, davant de la casa, descontextualitzat, hi ha una llinda monolítica amb una inscripció de difícil lectura on apareix el nom "Miquel", que podria correspondre a la porta esquerra de la planta baixa.

## Història

El molí de Can Perarnau aprofitava les aigües de la riera d'Osor que, a través d'un canal, s'acumulaven a la bassa situada a la part posterior de la casa. Aquesta bassa encara es conserva en el seu perímetre, sobreeixidors i comunicació amb l'edifici del molí. Es tracta d'un conjunt arquitectònic en el qual l'activitat i l'habitatge es produïen alhora.
El molí està lligat històricament al mas proper de Can Perarnau, i fins i tot en l'actualitat pertanyen a la mateixa família dels antics masovers del mas. El molí està datat del segle xii. Les referències al mas, amb el nom de "Parnaus", consta en el fogatge de 1497 i, amb el nom de "Pere Arnau", al de 1553.
Recentment s'ha efectuat una reforma de la teulada, alçant-la i refent una doble cornisa catalana. Actualment les obres encara no han acabat.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Molí de Can Perarnau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Editorial Cruïlla

L'Editorial Cruïlla és una editorial catalana que es dedica a la publicació de llibres per a infants i joves des del doble vessant educatiu i literari, nascuda el 1984. L'empresa forma part del Grup SM.
Les dues col·leccions més destacades de l'editorial són El Vaixell de Vapor i Gran Angular. Totes dues van néixer lligades a la creació de premis literaris, que són els que tenen més dotació econòmica en literatura infantil i juvenil en català: el Premi de Literatura Infantil El Vaixell de Vapor i el Premi Gran Angular de Literatura Juvenil.
Cruïlla també ha traduït al català nombrosos llibres, sèries i autors de literatura infantil de renom internacional com Thomas Benzina (La Penya dels Tigres), Dav Pilkey (El Capità Calçotets) o Cressida Cowell (El Singlot Sardina III) entre d'altres.

## Referències

* ↑ «Maite Carranza i Anna Manso guanyen els premis Cruïlla 2016». Ara.cat.
* ↑ «Premis literaris». Cruïlla, 15-09-2015. [Consulta: 14 octubre 2016].

## Enllaços externs

* Web de l'Editorial Cruïlla
# Neoarius berneyi

Neoarius berneyi és una espècie de peix de la família dels àrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 45 cm de llargària total.

## Alimentació

Menja plantes aquàtiques, crustacis bentònics, larves d'insectes, detritus del fons i peixos.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nova Guinea i al nord d'Austràlia.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Allen, G.R., S.H. Midgley i M. Allen 2002. Field guide to the freshwater fishes of Australia. Western Australian Museum, Perth, Austràlia Occidental. 394 p.
* ↑ Allen, G.R. 1989. Freshwater fishes of Australia. T.F.H. Publications, Inc., Neptune City (Estats Units).
* ↑ Allen, G.R. 1991. Field guide to the freshwater fishes of New Guinea. Christensen Research Institute, Madang, Papua Nova Guinea.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Whitley, G. P. 1941. Ichthyological notes and illustrations. Aust. Zool. v. 10 (pt 1): 1-50, Pls. 1-2.
# Llustrina

La llustrina és una tela de llana amb mescla de cotó, que es tenyeix en diverses colors i rep per una de les seves cares una preparació setinada i llustrosa, d'on va prendre el seu nom. Aquesta tela, que s'empra per a vestits de senyora, folres i altres usos, no es va fabricar fins al segle xviii.

## Altres teixits

Reben el mateix nom de llustrina diversos teixits de seda, espècie de grisetes, però de més llustre, entre les quals es distingeixen quatre classes principals:
* la llustrina sense pèl, que tendeix a imitar el gro de Tours i que es va posar de moda a França el 1765
* la llustrina amb pèl, dita així per a tenir-ho al revés, va caure en desús
* la llustrina corrent que ve a ser un setí, molt usat en folreria
* la llustrina brocada(?) (cast. brochada) porta dibuixos estampats o brodadures amb cadeneta
# Germà V de Constantinoble

Germà V de Constantinoble (en grec Γερμανός Ε') va ser Patriarca de Constantinoble de l'any 1913 al 1918. Va ser titular de la seu durant la Primera Guerra Mundial, que va comportar la fi de l'Imperi Otomà. Va ser l'últim patriarca que va rebre el títol de mans d'un sultà.
Va néixer a Fener, un barri d'Istanbul. Abans d'anar a estudiar a l'Escola Teològica de Halki, on va anar l'any 1863, va ser a les escoles de Jerusalem i d'Atenes. Quan va ser ordenat diaca, va prendre el nom religiós de Germà i va ser ardiaca del patriarca Sofroni III. Després va ser elegit metropolità de Cos l'any 1867, de Rodes, del 1876 al 1888), d'Heraclea de Perint del 1888 al 1897 i de Calcedònia del 1897 al 1913. Finalment, va ser elegit patriarca de Constantinoble el 28 de gener de 1913.
Durant el seu patriarcat, Germà V va buscar la modernització de l'Església Ortodoxa i en va ser un defensor contra els successius intents de suprimir els seus privilegis. Tenia una personalitat autoritària i va dur a terme una feble defensa dels fidels perseguits pels Joves Turcs, cosa que no va permetre que fos popular. Hi va haver moltes protestes i finalment es va veure obligat a dimitir el 12 d'octubre de 1918. Germà V va intentar impedir el retorn del patriarca exiliat Joaquim III, el Magnífic, el seu predecessor. Després de la seva deposició, Germà es va retirar a Kadıköy, on va morir el desembre de 1920 amb 85 anys i on va ser enterrat.

## Referències

* ↑ «Γερμανὸς Ε´» (en grec). Ecumenical Patriarchate of Constantinople. [Consulta: 20 agost 2023].
# La Matraca

La Matraca és una revista satírica valenciana fundada per Josep Calpe de Sabina en 1916. És una escissió de La Traca, revista de la que el mateix Calpe va ser director.
En abril de 1916 es produeix un trencament entre el director de La Traca, Vicent Miguel Carceller i el seu soci capitalista Josep Calpe, qui amb un grup d'antics redactors de la revista fundaria una nova publicació imitadora de l'humor i estètica de l'original, però amb un humor més suau, ja que els redactors s'escindeixen en considerar que Carceller traeix l'esperit original de La Traca publicant acudits massa pujats de to per a vendre més exemplars, tot i arriscar-se a patir moltes multes i suspensions que, en efecte, ocorren durant tot el període.
La Matraca va publicar el primer número el 21 d'abril de 1916, amb el mateix subtítol que l'original (setmanari per a la gent de tro) i autodefinint-se com a filla de La Traca. La Matraca imitava el to i reutilitzava fins i tot alguns dels personatges de La Traca (com la Nasia). En el primer número, Calpe es proposava com a alternativa a Carceller, fent una carta oberta a antics col·laboradors oferint-los participar en el nou projecte. En el número del 22 d'abril de 1916, Carceller definirà al nou setmanari de timo i imitació. Les baixes vendes, i el fracàs d'alguns dels esdeveniments ideats per a promocionar la nova capçalera portarien a la fallida econòmica del projecte, que duraria poc més de quatre mesos i faria que el director haguera d'abandonar la ciutat.

## Galeria

* Columna de La Traca qualificant d'estafa el nou setmanari

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Laguna Platero, 2015, p. 70.
* 1 2 Laguna Platero, 2015, p. 71.

## Bibliografia

* Laguna Platero, Antonio. Carceller, el éxito trágico del editor de La Traca (en castellà). València: El Nadir, 2015, p. 195. ISBN 978-84-92890-94-1.

## Enllaços externs

* Exemplars digitalitzats disponibles a la Biblioteca Valenciana Digital
# Drungue

Drungue, en grec medieval δροῦγγος o δρόγγος, és un terme militar de l'Imperi Romà d'Orient que va tenir diversos significats al llarg del temps. En un principi, es relacionava amb banda, o grup armat irregular. L'emperador Maurici (r. 582 - 602) va usar la paraula per designar un destacament de cavalleria no regular, preparat per atacar l'enemic pel flanc, organitzar emboscades i actuant com un cos de guerrillers. Abans del segle xii, designava una unitat de l'exèrcit més gran que una banda i més petita que una turma, i comandada per un drungari. Aproximadament el que avui seria un batalló.
A finals del segle xi, la paraula va designar certes zones de muntanya a l'Àtica, Lacònia i Epir on hi havien acampades aquestes forces, i un drungue es va convertir en una subdivisió regular d'una turma, la principal subdivisió del tema o unitat administrativa de l'imperi. Durant els segles XIII-XIV s'assignava la paraula més aviat a les unitats militars o paramilitars d'aquestes zones muntanyoses.

## Referències

* ↑ Kajdan, A.P. (ed.). The Oxford Dictionary of Byzantium. Nova York; Oxford: Oxford University Press, 1991, p. 664. ISBN 9780195046526.
# El portero (pel·lícula de 2000)

El portero és una pel·lícula espanyola dirigida per Gonzalo Suárez. El guió es basa en el relat El portero, escrit pel periodista Manuel Hidalgo.

## Argument

1948. Una nit de lluna i violència, un foraster arriba en la seva camioneta a la taverna d'un poble asturià. Es tracta de Ramiro Forteza, un porter de Primera Divisió que, per culpa de la guerra, ha canviat els estadis per les places dels llogarets. A la mà porta una poma mossegada, el senyal que a les muntanyes les armes no han callat.
Forteza explica als vilatans el seu espectacle, un repte de penals amb unes monedes en joc per a qui aconsegueixi batre'l. Entre els assistents, un entusiasta, Tito, el fill de Manuela, una dona desconfiada per haver sofert en carn pròpia els estralls de la barbàrie i de la marginació, una supervivent que es guanya la vida cosint per a Úrsula, l'esposa del sergent Andrade, arriscada amiga del metge borratxo del poble.
Mentre Forteza, Tito i Manuela inicien una amistat perillosa, Don Constantino, el vehement rector del lloc, es presta a ajudar el porter a canvi d'algun peculiar servei. Però les exhibicions de Forteza i el curs de la seva creixent relació amb Manuela seran trastocats per una proposta del sergent Andrade a la qual el porter no es podrà negar i que Nardo, el cap dels maquis de la zona, voldrà aprofitar. Les cartes de l'amor i de la guerra es juguen en un enfrontament decisiu arran de mar.

## Repartiment

* Marcos Gil... fill d'un guàrdia civil
* Carmelo Gómez... Forteza
* Maribel Verdú... Manuela
* Antonio Resines... Sargento Andrade
* Roberto Álvarez... Don Constantino
* Eduard Fernández... Nardo
* Elvira Mínguez... Úrsula
* Abel Vitón... Doctor
* Andoni Gracia... Emilio
* Julio Vélez... López
* Adrián Ramírez... Tito
* Mario Martín... Lisardo
* Felipe Vélez... Concojo
* Carolina Bona... Felisa
* Álex O'Dogherty... Orozco
* José Alias... Buhonero
* Benjamín Seva... Jacinto
* Anartz Zuazua... Pepín
* José Coromina... Gitano
* Elena Figueroa... La Pastora
* Arlette L. Santoyo... Obdulia
* Gonzalo E. de José... Falangista
* Carlos E. Casero
* José Antonio Lobato

## Premis
### Goya 2000

| ! Categoria | Persona | Resultat |
| Millor actor | Carmelo Gómez | Candidat |
| Millor guió adaptat | Gonzalo Suárez Manuel Hidalgo Ruiz | Candidats |

### Premis Sant Jordi de Cinematografia

| Categoria | Resultat |
| Millor pel·lícula espanyola | Guanyadora |

## Referències

* ↑ Gonzalo Suárez inicia el rodaje de "El portero", un "western" con el fútbol y la posguerra de fondo, El País, 14 de setembre de 1999
* ↑ El portero a Fotogramas
* ↑ El portero al web dels premis Goya
* ↑ «'El portero', de Gonzalo Suárez, obtiene el Premio Sant Jordi a la mejor película». El País, 30-01-2001 [Consulta: 25 octubre 2015].
# El sexto sentido

El sexto sentido és una pel·lícula avantguardista i experimental espanyola dirigida per Nemesio Manuel Sobrevila a Madrid en 1929. Va ser rodada entre l'1 d'abril i el 31 de maig d'aquest any a Madrid i el seu procés final es va desenvolupar al laboratori Ardavín.

## Anàlisi

Suposa una aportació a l'avantguarda cinematogràfica, no exempta de crítica als seus postulats més radicals, sobre la base d'un argument folletinesco, però trencant les convencions més conservadores i maniquees en una línia de crítica social. Sobrevila intenta conjugar les innovacions formals del cinema d'avantguarda amb el costumisme que pogués connectar amb el públic i generar una indústria.
En ell es reivindica al cineasta com a creador i es planteja una reflexió sobre les propostes del cinema avantguardista: cinema impressionista, cubista, dadaista, poema visual urbà (d'arrel cubista), expressionista, abstracte, surrealista…, moviments cinematogràfics sobre els quals Nemesio Sobrevila demostra estar molt al punt.

## Repartiment

* Kamus: Ricardo Baroja
* Carmen: Antonia Fernández Ardavín
* Padre de Carmen: Faustino Bretaño
* Carlos, el optimista: Enrique Durán
* León, el pesimista: Eusebio Fernández Ardavín
* Portera: María Anaya
* Luisa: Gher Paj (Gertrudis Pajares)
* Ricachón calvo: Francisco Martí

## Referències

* ↑ El sexto sentido a abc.es
* ↑ Las paradojas de "El sexto sentido" de Romà Gubern

## Bibliografia

* Ignacio Lahoz Rodrigo, La construcción de un cine nacional: Fracaso industrial y éxito popular entre 1921 y 1930, Madrid, Liceus: Servicios de Gestión y Comunicación, 2005. Cap. 10.5. «Nemesio Manuel Sobrevila», págs. 47-50. ISBN 978-84-9822-264-7

## Enllaços externs

* El sexto sentido. Filmoteca de rtve. Información y video de la película
* El sexto sentido a YouTube