OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bagrat I d'Artanudji

Bagrat I d'Artanudji (mort l'any 900) fou un príncep georgià d'Artanudji-Calarzene (Ardahan-Klardjètia) del segle ix. Era part de la família dels Bagrationi, una branca de la família reial armènia dels Bagratuní.
Bagrat Bagration era el segon fill de Sumbat I d'Artanudji i d'una esposa desconeguda. El 889, el seu pare va morir i Bagrat va rebre el tron de Artanudji-Calarzene, quedant desheretat el seu germà gran David I d'Artanudji. No se sap gairebé res d'ell. Va morir el 20 d'abril del 900 i el seu germà David va recuperar el seu tron legítim.
Del seu esposa desconeguda, tingué cinc fills:
* Adarnases d'Artanudji, príncep d'Artanudji
* Aixot I d'Artanudji, príncep de Artanoudji
* David, eristavi
* Gurguèn d'Artanudji, príncep de Artanoudji
* una filla, que es va casar amb Sumbat II d'Artanudji-Calarzene

## Referències

* ↑ Segons Cyril Toumanoff, o 909 segons Marie-Félicité Brosset.

## Bibliografia

* Toumanoff, Cyrille. Les dynasties de la Caucasie chrétienne de l'Antiquité jusqu'au XIX$^e$ siècle: Tables généalogiques et chronologiques, 1990, p. 132.
# Bandera de Palau-solità i Plegamans
## Descripció

Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, bicolor vertical, blanca i vermella, amb la pala negra de l'escut al centre de la meitat blanca i la mà blanca del mateix escut al centre de la meitat vermella, ambdues figures d'altura 4/6 de la del drap.
La bandera representa els dos pobles que es van unir per crear el poble actual. Aquests dos pobles eren:
* Palau-solità: Representat per la pala negre amb fons blanc
* Plegamans: Representat amb la mà blanca amb fons vermell.

## Història

Va ser publicat en el DOGC el 6 d'abril de 1999.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Occidental

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 7 d'octubre de 1997, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Palau de Plegamans.» (pdf). DOGC num 2507, 07-10-1997. [Consulta: 25 juny 2010].
# Pelai Martínez i Paricio

Pelai Martínez i Paricio (Figueres, 15 d'octubre de 1898 - Figueres, 13 de juny de 1978) fou un arquitecte català. Titulat l'any 1920, va esdevenir l'arquitecte més jove d'Espanya.
El 1925 va ser nomenat Catedràtic Auxiliar de Projectes de l'Escola de Barcelona i el 1942 en va obtenir la Càtedra. A l'Exposició Universal del 1929 va guanyar el concurs del Palau de les Arts Gràfiques amb l'obra brunelleschiana, juntament amb Raimon Duran i Reynals, i va dirigir les obres del Palau de l'Agricultura.
Bona part de la seva obra la va realitzar a l'Alt i el Baix Empordà, a la Costa Brava i a la ciutat de Figueres, d'on va ser arquitecte municipal interí. També va exercir d'arquitecte municipal de la Bisbal d'Empordà durant diverses dècades. A la seva ciutat natal són remarcables l'escalinata del Parc Bosc, la Casa Cordomí/Canet a la Rambla i el monument a Pep Ventura. Construí obres a Figueres, S'Agaró, el golf de Roses, Cadaqués (Hotel Rocamar). També s'encarregà de les obres del Celler Cooperatiu d'Espolla, inaugurat el 1931.
A l'Arxiu Històric de Figueres es conserva el fons que prové del despatx de l'arquitecte. Consta de 1069 projectes datats entre 1933 i 1976, juntament amb un fons de 160 fotografies en blanc i negre, i color.

## Referències

* 1 2 3 «Avinguda de Díaz Pacheco». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
* ↑ «Pelai Martínez i Paricio». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «L´hotel de "les estrelles" a Cadaqués». Diari de Girona, 31-05-2015. [Consulta: 22 setembre 2019].
* ↑ «Història : Celler Espolla». [Consulta: 13 maig 2020].
# Dave Charlton

Dave Charlton (27 d'octubre del 1936, Brotton, Yorkshire, Anglaterra - 24 de febrer de 2013 Johannesburg, Sud-àfrica) va ser un pilot de curses automobilístiques sud-africà que va arribar a disputar curses de Fórmula 1.

## Carrera automobilística

Dave Charlton va debutar a la primera cursa de la Temporada 1965 de Fórmula 1 (la setzena temporada de la història) del campionat del món de la Fórmula 1, disputant l'1 de gener al Gran Premi de Sud-àfrica del 1965 al Circuit d'East London. Va participar en un total de tretze proves puntuables pel campionat de la F1, disputades a nou temporades no consecutives (1965, 1967-1968 i 1970-1975) aconseguint finalitzar en dotzena posició com a millor classificació en una cursa i no assolí cap punt pel campionat del món de pilots.

## Resultats a la Fórmula 1

| Temporada | Equip | Xassís | Motor | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | Posició | Punts |
| 1965 | Ecurie Tomahawk | Lotus | Ford | SUD NVQ | MON | BEL | FRA | GBR | HOL | ALE | ITA | USA | MEX | | | | | | - | 0 |
| 1967 | Scuderia Scribante | Brabham | Coventry Climax | SUD NC | MON | HOL | BEL | FRA | GBR | ALE | CAN | ITA | USA | MEX | | | | | - | 0 |
| 1968 | Scuderia Scribante | Brabham | Repco | SUD Ret | ESP | MON | BEL | HOL | FRA | GBR | ALE | ITA | CAN | USA | MEX | | | | - | 0 |
| 1970 | Scuderia Scribante | Lotus | Ford | SUD 12 | ESP | MON | BEL | HOL | FRA | GBR | ALE | AUT | ITA | CAN | USA | MEX | | | - | 0 |
| 1971 | Brabham Racing Organiation | Brabham | Ford | SUD Ret | ESP | MON | HOL | FRA | | | | | | | | | | | - | 0 |
| 1971 | Team Lotus | Lotus | Ford | | | | | | GBR Ret | ALE | AUT | ITA | CAN | USA | | | | | - | 0 |
| 1972 | Scuderia Scribante | Lotus | Ford | ARG | SUD Ret | ESP | MON | BEL | FRA NVQ | GBR Ret | ALE Ret | AUT | ITA | CAN | USA | | | | - | 0 |
| 1973 | Scuderia Scribante | Lotus | Ford | ARG | BRA | SUD Ret | ESP | BEL | MON | SUE | FRA | GBR | HOL | ALE | AUT | ITA | CAN | USA | - | 0 |
| 1974 | Scuderia Scribante | McLaren | Ford | ARG | BRA | SUD 19 | ESP | BEL | MON | SUE | HOL | FRA | GBR | ALE | AUT | ITA | CAN | USA | - | 0 |
| 1975 | Team McLaren | McLaren | Ford | ARG | BRA | SUD 14 | ESP | BEL | MON | SUE | HOL | FRA | GBR | ALE | AUT | ITA | USA | | - | 0 |

### Resum

| Curses: | Victòries: | Pòdiums: | Poles: | Voltes ràpides: | Punts: |
| 13 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |
# Parc del Palau de Rundale

El Parc del Palau de Rundale és un destacat jardí dels estats bàltics. El disseny del parc fou fet per l'arquitecte rus d'origen italià Francesco Bartolomeo Rastrelli (en rus: Франче́ско Бартоломе́о Растре́лли) (1700-1771) que va fer entre els anys 1736 i 1740. El disseny de Rastrelli va preveure un jardí cerimoniós de deu hectàrees de 5 carrerons radials que oferien una intimitat al parc que utilitzada per la caça. El treball en el parc fou continuat també durant el segon període de construcció del palau. En 1972 es va obrir el museu permanent del Palau de Rundāle.

## Vegeu també

* Palau de Rundāle

## Referències

* ↑ Rohde, Michael. Prussian gardens in Europe: 300 years of garden history (en anglès). Edition Leipzig, 2007, p. 84.
* ↑ Lancmanis, Imants, Rundāle Palace, Rundāle Palace Museum, 2007 ISBN 9984-9668-4-4
# Pasadena

«Pasadena» té aquests significats:
* Pasadena (Austràlia Meridional)
* Pasadena (Terranova)
* Estats Units:
** Pasadena (Califòrnia)
** Pasadena (Maryland)
** Pasadena (Texas)
** South Pasadena (Califòrnia)
** South Pasadena (Florida)
** Pasadena Hills, població de Missouri
** Pasadena Park, població de Missouri
* Miscel·lània:'
** USS Pasadena (SSN-752), submarí de la Marina
** USS Pasadena, dos vaixells de la Marina
** Pasadena (sèrie de TV), sèrie de televisió
# Pas innocent

El pas innocent és un concepte del dret de la mar que permet a un vaixell passar per les aigües territorials d'un altre Estat, amb subjecció a unes certes restriccions. L'article 19 de la Convenció de les Nacions Unides sobre el Dret de la Mar defineix el pas innocent com:
   1. El pas és innocent mentre no sigui perjudicial per a la pau, el bon ordre o la seguretat de l'Estat riberenc. Aquest pas tindrà lloc de conformitat amb la present Convenció i a altres normes de dret internacional.
   2. Es considerarà que el pas d'un vaixell estranger és perjudicial per a la pau, el bon ordre o la seguretat de l'Estat riberenc si aquest vaixell realitza, en la mar territorial, alguna de les activitats que s'indiquen a continuació:
   a) Qualsevol amenaça o ús de la força contra la sobirania, la integritat territorial o la independència política de l'Estat riberenc o que de qualsevol altra forma violi els principis de dret internacional incorporats en la Carta de les Nacions Unides;
   b) Qualsevol exercici o pràctica amb armes de qualsevol classe;
   c) Qualsevol acte destinat a obtenir informació en perjudici de la defensa o la seguretat de l'Estat riberenc;
   d) Qualsevol acte de propaganda destinat a atemptar contra la defensa o la seguretat de l'Estat riberenc;
   e) El llançament, recepció o embarcament d'aeronaus;
   f) El llançament, recepció o embarcament de dispositius militars;
   g) L'embarcament o desembarcament de qualsevol mercaderia, moneda o persona contrària a les lleis i reglaments duaners, fiscals, d'immigració o sanitaris de l'Estat riberenc;
   h) Qualsevol acte de contaminació deliberada i greu contrari a la present Convenció;;
   i) Qualsevol activitat pesquera
   j) La realització d'activitats de recerca o aixecaments hidrogràfics;
   k) Qualsevol acte encaminat a interferir en qualsevol sistema de comunicació o en qualsevol altra instal·lació de l'Estat riberenc;
   l) Qualsevol altra activitat que no tingui una relació directa amb el pas.

## Vegeu també

* Incident de Canal del Corfú

## Referències

* ↑ Text complet de la Convenció de les Nacions Unides sobre el Dret de la Mar. (en castellà) [Consulta: 26 d'agost de 2020]
# Pas perillós

Pas perillós (títol original: The Passage) és una pel·lícula britànica dirigida per J. Lee Thompson el 1979. Ha estat doblada al català.

## Argument

Durant la Segona Guerra Mundial, la resistència francesa contracta un basc espanyol per fer travessar la frontera al professor Bergson i la seva família. Aviat, són perseguits per un perillós nazi sàdic.

## Repartiment

* Anthony Quinn: el basc
* James Mason: Professor Bergson
* Malcolm McDowell: Von Berkow
* Christopher Lee: Gitan
* Patricia Neal: Ariel
* Michael Lonsdale: Renoudot
* Kay Lenz: Leah
* Marcel Bozzuffi: Perea
* Paul Clemens: Paul
* Peter Arne: un guia

## Al voltant de la pel·lícula

La major part d'aquest film ha estat rodat als Alts Pirineus L'equip té la seva base a Tarbes i les preses es van fer al col du Soulor, a Arreau, a Pierrefitte-Nestalas i Argelès Gazost, a l'abadia de l'Escaladieu, al pont d'Espagne i a la regió de Marcadau.

## Referències

* ↑ esadir.cat. Pas perillós. esadir.cat.
* ↑ «The passage». The New York Times.
# Pelegrí de Castillazuelo

Pelegrí de Castillazuelo fou un noble aragonès del segle xii. Senyor de Barbastre de 1168 a gener de 1193, fou nomenat tutor de Gastó VI de Bearn a la mort del seu pare en nom d'Alfons el Bataller.
Juntament amb Pedro Tizón de Careita fou partidari, a la mort d'Alfons el Bataller de la successió de Ramir II d'Aragó al tron del Regne de Navarra, que finalment va anar a parar a mans de Garcia V de Navarra separant les dues corones.

## Referències

* ↑ (castellà) Los cristianos en Barbastro Arxivat 2009-02-15 a Wayback Machine.
* ↑ (anglès) Lynn Harry Nelson, The Chronicle of San Juan de la Peña
# Partits polítics de Tunísia

Els partits polítics de Tunísia són institucions polítiques tunisianes.

## Història dels partits polítics a Tunísia
### Partits polítics sota protectorat francès

El 1907 a imitació dels Joves Turcs, va sorgir un grup intel·lectual conegut com el Joves Tunisians que el 1919 va donar pas al Partit Tunisià, un partit nacionalista però elitista, del qual van sortir diversos altres partits.
El Partit Liberal Constitucional (Destur) fou fundat el mateix 1919, exigint una constitució per Tunísia.
El Partit Reformista Tunisià, escissió de l'anterior el 1921, menys radical que el Destur, desaparegut vers 1950.
Partit Desturià Independent, fou una escissió del Destur el 1922, constitucionalista lleial a Françá, desaparegut vers 1950.
El Destur es va dividir en dos faccions, radical i moderada, al congrés de Ksar Hellal el març de 1934. El sector més nacionalista va fundar el Neo Destur i el moderat va romandre Destur i va desaparèixer el 1960.
El Partit Comunista Tunisià fou fundat el 1937.

### Independència

Sota el régim de Habib Bourguiba es va reconèixer l'existència de partits polítics (1956-1963) però el 8 de gener de 1963 el Patit Comunista Tunísia, de fet l'únic que restava, fou suspès. El Neo Destur va esdevenir llavors el Partit Socialista Desturià i fou el partit únic durant 19 anys. El sindicat independent Unió General Tunisiana del Treball va resistir per un temps però fou satel·litzat el 1978.
En aquestos anys (1963-1981) l'oposició fou clandestina:
* Moviment de la Unitat Popular I (MUP I)
* Moviment de la Unitat Popular II (MUP II) després Partit de la Unitat Popular
* Moviment de la Tendència Islàmica (MTI)
* Moviment dels Demòcrates Socialistes (MDS)
* Reagrupament Nacionalista Àrab de Tunísia (RNAT)
A partir de 1981 amb el primer ministre Mohamed Mzali es va produir una lleu obertura política i els partits clandestins van demanar la legalització però només el Partit Comunista la va obtenir el 18 de juliol de 1981 per decret presidencial. Els altres partits no van aconseguir existència legal però si el dret de presentar-se a les eleccions sota llistes pròpies i podrien obtenir la legalització segons els seus resultats (superant el 5%). El MTI i el MUP I van boicotejar les eleccions. Cap partit va obtenir el 5% fora del PSD (que va obtenir el 94,6%); el principal fou el MSD amb el 3,28%. Això va fer que tots els partits opositors tornessin a ser clandestins, però finalment el 1983 foren legalitzats el MUP II (que el 1983 va agafar el nom de PUP) i el MDS (19 de novembre de 1983) però amb uns drets molt limitats.

### Després de Bourguiba

Amb Zine El Abidine el PSD es va transformar en Reagrupament Constitucional Democràtic (1987).

### Revolució de Tunísia

Arran de la Revolució de Tunísia el Reagrupament Constitucional Democràtic es va dissoldre per les noves autoritats estatals i més de 70 nous partits polítics van formar.

## Referències

* ↑ «Tunisia Seen As Laboratory For Arab Democracy». NPR, 09-05-2011 [Consulta: 10 gener 2014].
# Bairdstown

Bairdstown és una població dels Estats Units a l'estat d'Ohio. Segons el cens del 2000 tenia 130 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Bairdstown tenia 130 habitants, 49 habitatges, i 38 famílies. La densitat de població era de 185,9 habitants per km².
Dels 49 habitatges en un 24,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 63,3% hi vivien parelles casades, en un 10,2% dones solteres, i en un 22,4% no eren unitats familiars. En el 18,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 6,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,65 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,97.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 20,8% tenia menys de 18 anys, un 14,6% entre 18 i 24, un 29,2% entre 25 i 44, un 19,2% de 45 a 60 i un 16,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 106 homes.
La renda mediana per habitatge era de 42.500 $ i la renda mediana per família de 47.500 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.000 $ mentre que les dones 16.875 $. La renda per capita de la població era de 17.276 $. Aproximadament el 7,1% de les famílies i el 7,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Bairdstown». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Bairdstown». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Bairro Alto

Bairro Alto és un districte central de la ciutat de Lisboa. A diferència de moltes de les freguesies de Lisboa, aquesta regió és una associació solta de barris, sense autoritat política local formal però amb importància social i històrica a la comunitat urbana de Lisboa.
El bairro o "el barri" és el resultat de la expansió urbana del segle xvi, formant-se a fora de les parets de la ciutat històrica. Es caracteritza per una gairebé forma ortogonal tract.

## Referències

* ↑ Morgado, Cláudia. «Bairro Alto de São Roque (v. PT031106150275)». Lisbon, Portugal: SIPA, 2003. [Consulta: 26 abril 2012].
# Club Patín Cibeles

El Club Patín Cibeles és un equip d'hoquei patins asturià de la ciutat d'Oviedo fundat l'any 1953 i desaparegut el 1987.
El club es proclamà guanyador de la Copa del Rei de 1980 convertint-se així en el primer equip no català en aconseguir aquest trofeu, fita que tan sols ha aconseguit igualar el HC Liceo i el Dominicos. Guanyà la final 4-0 al FC Barcelona.
L'any 1981 el Cibeles arribà novament a la final de la Copa del Rei novament enfront del FC Barcelona, però en aquesta ocasió s'imposaren els blaugranes per 5-2. A més a més, 1981 fou una temporada històrica, perquè el Cibeles disputà també la final de la Recopa d'Europa d'hoquei patins, on fou derrotat pel Sporting CP.
En la seva època daurada, el Cibeles participà 2 cops a la Recopa d'Europa i 3 a la Copa de la CERS, a més a més, s'imposà en diverses ocasions la Primera Divisió.
Posteriorment, el Cibeles desaparegué l'any 1987.

## Palmarès

* 1 Copa del Rei: 1980
# Mordheim

Mordheim és un joc de guerra de tauler (o wargame) ambientat en el món de Warhammer, produït per Jocs d'especialista (Una divisió de Games Workshop). És un joc d'escaramusses amb miniatures basat en el joc de Warhammer, però a una escala menor amb només un grapat de miniatures per bàndol (similar a Warbands) i amb terreny per a representar la ciutat destruïda de "Mordheim, la Ciutat dels Condemnats". El joc és a Warhammer el que Necromunda és a Warhammer 40.000.
Mordheim ha estat desenvolupat principalment pel finès Tuomas Pirinen, antic treballador de Games Workshop.

## Estat del Joc

Com a Joc d'Especialista, Mordheim rep un limitat suport oficial, tant a nivell de creació de models, com de retocs/actualitzacions de regles. Suggeriments preliminars per a regles oficials foren publicades en 2006, malgrat tot, accions oficials en suport del joc continuen sense existir.
Al Setembre del 2007, un dels majors fans va descriure l'estat del joc com a "Abatut, però no atordit" a un article escrit per al major E-Zine de Mordheim, anomenat "Letters of the Damned" (Cartes dels Condemnats). Malgrat aquestes roïnes circumstàncies, Mordheim continua gaudint de seguidors per gairebé tot el món Occidental amb fans treballant per compilar tot el material, difícil de trobar, publicat entre 1998 i el 2006, expandint les regles i escrivint informes d'assumpte d'interès general per al joc.
Al Febrer del 2008, Games Workshop va modificar l'índex de venda per correu, llevant nombrosos Models de Mordheim de la botiga online. Com que les miniatures per Mordheim ja es redueixen a "comanda per correu" de manera efectiva significa que les miniatures específiques de Mordheim ja no hi són disponibles.

## Referències

* ↑ «Files: LOD #1, Sept/2007». Arxivat de l'original el 2008-11-20. [Consulta: 25 novembre 2009].
* ↑ «The Mordheimer's Information Centre; The only stop for Mordheim resources!». Arxivat de l'original el 2019-05-13. [Consulta: 25 novembre 2009].
* ↑ «Files: Letters of the Damned». Arxivat de l'original el 2009-01-06. [Consulta: 25 novembre 2009].
* ↑ «[TMP] "How to get a few certain Mordheim miniatures?" Topic».
# Mordent (música)

Un mordent, en música, és un ornament consistent a alternar ràpidament la nota sobre la qual s'indica aquest mordent, amb la immediatament adjacent, és a dir, amb el seu grau conjunt: interpretar la nota principal molt curta, l'adjacent, igualment curta, i retornar a la principal, que acaba tenint el que resta de temps fins a exhaurir el valor de la figura musical a la qual s'aplica l'ornament.
Si no s'indica explícitament cap alteració sobre o sota la indicació de mordent, la nota amb la qual s'alterna la que està escrita és la que correspon a l'escala musical de la tonalitat en què es troba la peça o el passatge, de manera que l'interval que es crea entre la nota principal i l'auxiliar pot ser de to o de semitò. El terme prové del llatí mordere, que vol dir picar.
El mordent pot ser superior o inferior, segons que la nota amb la qual s'alterna la principal sigui a la segona superior o inferior. En el primer cas la notació que li correspon és una curta ziga-zaga horitzontal; en el segon aquesta ziga-zaga està travessada per una curta línia vertical.
De manera semblant al que succeeix amb el trinat, la velocitat a la qual s'interpreta el mordent és molt una qüestió personal que té a veure amb el tempo i l'estil de l'obra; en tot cas, a un tempo moderat, l'execució mitjana hauria de ser semblant al que segueix:
Un mateix passatge primer tocat amb mordents inferiors i després sense (?·pàg.)
El sentit exacte del mordent ha anat canviant segons les èpoques. En la música del període barroc, un mordent sempre era inferior, perquè el superior era considerat no pas un mordent sinó un pralltriller o schneller, en alemany. En canvi, al segle xix l'habitual era que el mordent fos superior, en tant que l'inferior era considerat un mordent invertit.
Tot i que avui el mordent només inclou una única alternança entre la nota principal i l'auxiliar, al Barroc, podia incloure més d'una alternança, de manera que sovint es trobava a prop d'una mena de trinat invertit, amb la nota inferior.
En alguns períodes, a més, els mordents han pogut prendre altres formes més específiques i començar per altres notes que no fos la principal, de manera semblant a com s'esdevenia al Barroc amb els trinats. En tot cas, fou en el segle xix quan es va estandarditzar la pràctica interpretativa- tant general com dels ornaments- de manera que els principis generals fan referència, sobretot, a aquest període, en tant que els anteriors admeten una varietat molt més gran de possibilitats.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.99. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 5 desembre 2014].
* ↑ Taylor, Eric. The AB Guide to Music Theory. Londres: The Associated Board of the Royal Schools of Music, 1989, p. 93. ISBN 1-85472-446-0.

## Bibliografia

* Dr Blood, Brian. «Music Theory Online: Ornamentation». Music Theory & History Online. Dolmetsch. [Consulta: 11 març 2008].
* Gieseking, Walter; Karl Leimer [1932/1938]. Piano Technique. Nova York: Dover, 1972, p. 26, 27. ISBN 0486228673.