OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fotocatàlisi

En química, la fotocatàlisi és l'acceleració d'una fotoreacció en presència d'un catalitzador. En la fotòlisi catalitzada, la llum és absorbida per un substrat adsorbit. En la catàlisi fotogenerada, l'activitat fotocatalítica depèn de la capacitat del catalitzador de crear parells electró-forat, que generen radicals lliures (per exemple radicals hidroxil: •OH) capaços de patir reaccions secundàries. La seva aplicació pràctica va ser possible gràcies al descobriment de l'electròlisi de l'aigua mitjançant el diòxid de titani (TiO₂).
La primera menció de la fotocatàlisi es remunta al 1911, quan el químic alemany Dr. Alexander Eibner va integrar el concepte en la seva investigació sobre la il·luminació de l'òxid de zinc (ZnO) sobre el blanqueig del pigment blau fosc, el blau de Prússia. Al voltant d'aquesta època, Bruner i Kozak van publicar un article sobre el deteriorament de l'àcid oxàlic en presència de sals d'uranil sota il·luminació, mentre que el 1913, Landau va publicar un article explicant el fenomen de la fotocatàlisi. Les seves contribucions van portar al desenvolupament de mesures actinomètriques, mesures que proporcionen la base per determinar el flux de fotons en reaccions fotoquímiques. Després d'un breu període de manca d'investigació sobre la fotocatàlisi, el 1921, Baly et al. van utilitzar hidròxids fèrrics i sals d'urani col·loïdals com a catalitzadors per a la creació de formaldehid sota la llum en l'espectre visible. No obstant això, no va ser fins al 1938 que Doodeve i Kitchener van descobrir que el TiO₂, un òxid altament estable i no tòxic, en presència d'oxigen podia actuar com a fotosensibilitzant per als colorants blanquejants, ja que la llum ultraviolada absorbida pel TiO₂ va provocar la producció d'espècies d'oxigen actiu a la seva superfície, donant lloc a la taca de productes químics orgànics mitjançant fotooxidació. Això marcaria realment la primera observació de les característiques fonamentals de la fotocatàlisi heterogènia.

## Referències

* ↑ Shafiq, Iqrash; Shafique, Sumeer; Akhter, Parveen; Abbas, Ghulam; Qurashi, Ahsanulhaq Catalysis Reviews, 04-01-2021, pàg. 1–46. DOI: 10.1080/01614940.2020.1864859. ISSN: 0161-4940.
* ↑ Eibner, Alexander Chem-ZTG, 35, 1911, pàg. 753–755.
* 1 2 3 4 5 Coronado, Juan M. Design of Advanced Photocatalytic Materials for Energy and Environmental Applications. Londres: Springer, 2013, p. 1–5. DOI 10.1007/978-1-4471-5061-9. ISBN 978-1-4471-5061-9.
* ↑ Bruner, L.; Kozak, J. Elktrochem Agnew P, 17, 1911, pàg. 354–360.
* ↑ Landau, M. Compt. Rend., 156, 1913, pàg. 1894–1896.
* ↑ Baly, E.C.C.; Helilbron, I.M.; Barker, W.F. J Chem Soc, 119, 1921, pàg. 1025–1035. DOI: 10.1039/CT9211901025.
* ↑ Goodeve, C.F.; Kitchener, J.A. Transactions of the Faraday Society, 34, 1938, pàg. 902–912. DOI: 10.1039/tf9383400902.
# Estefania d'Urgell i Cabrera

* Aquest article tracta sobre la filla d'Ermengol VI d'Urgell. Vegeu-ne altres significats a «Estefania d'Urgell».
Estefania d'Urgell i de Cabrera (? - posterior al 1144) fou una noble i infanta urgellenca que esdevingué comtessa consort del Pallars Jussà mentre estigué casada amb Arnau Mir de Pallars Jussà.
Filla del comte d'Urgell; Ermengol VI d'Urgell i Arsenda de Cabrera filla de Guerau III de Cabrera, vescomte d'Àger, i de Berenguera de Queralt. Fou germana del comte Ermengol VII d'Urgell i de Sibil·la d'Urgell, casada amb Ramon Folc I de Cardona, vescomte de Cardona.
Durant els anys del seu regnat reviscolaren les pugnes entre el comtat de Pallars Jussà i els comtats veïns de Pallars Sobirà i d'Urgell, cosa que comportà en més d'una vegada la intervenció reial, fins al punt que Arnau Mir es declarà feudatari de Ramon Berenguer IV, buscant, sense dubte, la fi de tanta conflictivitat. Segurament aquesta fou també la raó del matrimoni entre el comte de Pallars Jussà, Arnau Mir, i la infanta d'Urgell, Estefania.

## Núpcies i descendents

Es casà primer amb Arnau Mir de Pallars Jussà que fou comte de Pallars Jussà (1124-1174), però anys després la va repudiar.
Es va casar en segons núpcies amb el general Bernardo Roco, alférez real de Ferran II i Alfons IX de Lleó, a Astúries. Es desconeix si en tingueren fills.

## Referències

* ↑ «Estefania d'Urgell i Cabrera». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Arnau Mir I de Pallars Jussà». A: Diccionari d'història de Catalunya. 1. ed. Barcelona: Edicions 62, 1992, p. 60. ISBN 8429735216.

## Bibliografia

* Monsalvo Antón, José María. Historia de la España Medieval (en castellà). Volum 158. Salamanca: Ediciones Universidad de Salamanca, 2014, p. 434. ISBN 9788490124048.
# Boa Morte (São Tomé i Príncipe)

Boa Morte és una localitat de São Tomé i Príncipe. Es troba al districte d'Água Grande, al nord de l'illa de São Tomé. La seva població és de 2.945 (2008 est.).

## Evolució de la població

Població de Boa Morte (2001-2008) :
| 2001 | 2008 |
| 2.584 | 2.945 |

## Referències

* ↑ INE Arxivat 2017-02-09 a Wayback Machine., Evolução da população São-Tomense por localidades, 2001/2007-08
# Collades de Dalt

Les collades de Dalt són unes collades situades vers els 1.191,9 metres d'altitud del terme municipal de Conca de Dalt (antic terme d'Hortoneda de la Conca), al Pallars Jussà.
Són al vessant nord-oriental del Montagut, i en el nord-occidental del Gallinova, en el camí que des del portell de Gassó davalla cap a la vall del riu de Carreu, a l'alçada d'Herba-savina. Una tercera collada que forma aquest entorn és el portell de Davall.
Hi passa la pista del Portell, que enllaça Abella de la Conca amb la vall de Carreu a través de cal Borrell i el portell de Gassó.
Al sud-oest de les collades de Dalt, en el camí de Sant Corneli, hi ha les collades de Baix, i al seu nord, entre les collades de Dalt i el riu de Carreu, la partida d'Estobencs.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Don Fernando

Don Fernando (San Francisco, 12 d'abril de 1948) és un director i actor pornogràfic. Ha estat en la indústria pornogràfica des de 1977 i ha guanyat el Premi a Millor Actor de Repartiment durant el Festival Internacional de Cinema Eròtic de Barcelona de 2005 Fernando ha estat inclòs al Saló de la Fama de XRCO el 1997. Va ser inclòs en el Saló de la Fama d'AVN durant els 21ns Premis AVN el 2004, i, al març de 2005, va rebre el Premi a l'Assoliment d'una Vida a Brussel·les durant el Festival Internacional de l'Erotisme de Brussel·les.

## Referències

* ↑ FICEB (octubre 2005). "LISTADO DE PELÍCULAS PREMIADAS" (PDF, Spanish/English). Nota de premsa. Consulta: 7 d'octubre de 2007. Arxivat de l'original a data de 27 de setembre de 2007.
* ↑ «XRCO Hall of Fame». Arxivat de l'original el 2015-07-06. [Consulta: 7 octubre 2007].
* ↑ «AVN Awards Winners». Adult Video News, 10-01-2004 [Consulta: 7 octubre 2007].
* ↑ "Adult actresses or Businesswomen ?" by Don Fernando, Adult DVD Talk, March 17, 2005. (Adult DVD Talk Forum Post listing the 2005 X Award Winners.)

## Enllaços externs

* Don Fernando a l'Internet Adult Film Database
* Don Fernando a Adult Film Database (anglès)
# Gōtoku Sakai

Gotoku Sakai (Nova York, Estats Units d'Amèrica, 14 de març de 1991) és un futbolista japonès.

## Selecció japonesa

Gotoku Sakai ha disputat 9 partits amb la selecció japonesa.
El 12 de maig de 2014 s'anuncià la seva inclusió a la llista de 23 jugadors de la selecció japonesa per disputar el Mundial de 2014 al Brasil. Els dorsals van ser anunciats el 25 de maig.

## Referències

* ↑ Japan National Football Team Database
* ↑ «World Cup 2014: Kagawa and Yoshida in Japan squad». BBC Sport, 12-05-2014. [Consulta: 12 maig 2014]. (anglès)
* ↑ «SAMURAI BLUE Squad numbers announced for 2014 FIFA World Cup Brazil». Japan Football Association, 25-05-2014 [Consulta: 26 maig 2014]. (anglès)

## Enllaços externs

* National Football Teams
# Teodor Garriga i Osca

Teodor Garriga i Osca (Barcelona, 9 de juny de 1909 - Tiana, 10 de juny de 2008) va ser un locutor de ràdio català.

## Biografia

El 1923 s'afilià a la Unió Socialista de Catalunya i el 1928 va mantenir contactes amb Adrià Gual, aleshores director de la Companyia de Teatre de Ràdio Barcelona. Participà en Ràdio Associació de Catalunya i en fou locutor des del 1932 fins al 1939. Després de la guerra civil espanyola es va exiliar a França, on després de passar pel camp de concentració d'Argelers s'instal·là a Perpinyà. Va col·laborar amb la Resistència francesa contra el Tercer Reich. El 1963 va tornar a Catalunya.
El 1983 fou nomenat president d'Honor de Ràdio Associació de Catalunya, és soci d'honor del Col·legi de Periodistes de Catalunya, el 1984 va rebre la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya i el 2001 la Medalla d'Honor de l'Ajuntament de Barcelona. El 2005 fou nomenat fill adoptiu de la vila de Premià de Dalt.

## Referències

* ↑ «El degà de la radiodifusió a Catalunya, Teodor Garriga, mor als 99 anys». 324.cat, 10-06-2008. [Consulta: 17 març 2013].
* ↑ «Teodor Garriga i Osca». anuaris.cat. [Consulta: 17 març 2013].
# Adad

Adad (ugarític: 𐎅𐎄 Haddu ; accadi: 𒀭𒅎 Haddu), o també Isku, Iskur o Ishkur és el déu de les tempestes i les pluges, que fa créixer les plantes o les destrueix, a les antigues mitologies mesopotàmiques.
Se'l considera en alguns textos fill d'An, el déu suprem de la mitologia sumèria, i germà bessó d'Enki. De vegades se l'anomena simplement Baal (Senyor), però aquest nom també es donava a altres déus. Se'l compara amb la divinitat hitita anomenada Tessub, amb el déu egipci Seth, amb el déu grec Zeus, i amb el romà Júpiter. Té com a atribut el llamp, i es diu que sembla un brau salvatge o un lleó per la seva fúria, i se l'invoca perquè faci caure diluvis i tempestes a les terres dels enemics, i també per demanar-li pluja i fertilitzi els camps. Es diu també que era germà del déu sol Utu. En la mitologia de la creació, Enki li va encarregar el domini dels vents i «el dic de plata en el cor del cel».
Segons l'escriptor fenici Sancuniató Adad es deia Adodos, però més endavant l'anomena Demarus. Per aquest autor, el déu és «fill del Cel», ajuntat amb una concubina que després es va entregar al déu Dagó quan estava embarassada. Sembla l'intent de conciliar dos relats, en un dels quals, de tradició ugarítica, Adad és fill de Dagó.

## Referències

* ↑ Green, Alberto R. W. The Storm-god in the Ancient Near East. Winona Lake, Indiana: Eisenbrauns, 2003, p. 18-24, 51-54. ISBN 9781575060699.

## Bibliografia

* Jordan Michael, Enciclopèdia dels déus.
# Estefania Ramon

Estefania Ramon o Estefania de Barcelona (995-1077), filla dels comtes de Barcelona Ramon Borrell i Ermessenda de Carcassona. Casada el 1020 amb Roger de Tosny, noble normand al servei de la seva mare.

## Notes

* ↑ A (Aurell, pàg. 45-47), basant-se en les cròniques d'Ademar de Chabannes de la catedral d'Angulema, defensen l'existència d'una filla anomenada Estefania que hauria estat cedida en matrimoni el 1020 al mercenari normand Roger de Tosny, contractat per Ermessenda de Carcassona.
* ↑ A (Aurell, pàg. 210) es documenta un segon matrimoni d'Estefania el 1039 amb Garcia Sanxes III «el de Nájera» (1020-1054), rei de Navarra. A (Lacarra pàg. 237-248) es documenta la presència de Ramon Berenguer I amb Estefania al costat dels Garcia a la inauguració del monestir de Santa Maria la Real de Nájera el 1052, així com el fet significatiu que una de les filles de Garcia Sanxes i Estefania s'anomenés Ermessenda. Amb tot, la dona de Garcia Sanxes s'ha identificat amb Estefania de Foix, filla de Bernat I de Foix, per la qual cosa resulta dubtós confirmar aquest segon matrimoni de la filla d'Ermessenda.

## Referències

* ↑ Barceló (2001): Ermessenda i el "rei" de Dénia. Una comtessa, de tribut, ben servida

## Bibliografia

* Aurell i Cardona, Martí. Les noces du comte: mariage et pouvoir en Catalogne (785-1213). Omega, 1998. ISBN 9788428210911.
* Lacarra, José María. Historia política del reino de Navarra: Desde sus orígenes hasta su incorporación a Castilla (en castellà). Aranzadi, 1973. ISBN 9788450056990 [Consulta: 18 març 2011].
# Mas Perotet

Mas Perotet és una casa de Lluçà (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de planta rectangular amb un paller de pedres i maons afegit en un dels laterals de la casa. El teulat és a doble vessant amb el carener paral·lel a la façana principal. Els murs són de pedres irregulars i poc morter i estan parcialment arrebossats. Té planta pis i unes petites golfes, l'obertura de les quals és al lateral de la casa. La porta i les finestres tenen llinda i muntants de pedra i les finestres tenen ampit de pedra que sobresurt de la línia de façana.

## Història

La llinda de la porta d'entrada porta la data 1631.

## Referències

* 1 2 «Mas Perotet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 setembre 2017].
# Colladeta d'Abellers

* No s'ha de confondre amb Coll d'Abellers.
La Colladeta d'Abellers és una collada que es troba en límit dels termes municipals de la Vall de Boí i de Vilaller, a l'Alta Ribagorça; situada en el límit del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici i la seva zona perifèrica.
«Segurament deu el seu nom a alguna formació rocosa d'aspecte clivellat o porós que recordi un rusc».
El coll està situat a 2.856,8 metres d'altitud, en la cresta que separa la nord-occidental Vall de Besiberri del sud-oriental Circ de Gémena de la Vall de Llubriqueto. És el més oriental dels dos colls situats entre el Pic de Baserca (SO) i la Punta Senyalada (ENE).

## Rutes

* Per la Vall de Llubriqueto: via Barranc de Llubriqueto, Pla de la Cabana, Estany de Gémena de Baix, Estany Gémena de Dalt i Coll Arenós.
* Per la Vall de Besiberri: via Barranc de Besiberri, Estany de Besiberri, Estanyet de l'Obaga de Besiberri i Coll Arenós.

## Referències

* ↑ Toponímia de la Vall de Boí Arxivat 2010-03-17 a Wayback Machine.. [Consulta: 27/07/2011]
* ↑ Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001)

## Bibliografia

* Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001)
* Institut Cartogràfic de Catalunya. Parc Nacional d'Aigües Tortes i Estany de Sant Maurici [mapa], Segona edició, 1:25.000. (abril 1998)
# Dinka

El dinka (Thuɔŋjäŋ, Thuɔŋ ee Jieng o, simplement, Jieng) és una llengua nilòtica parlada pels dinkes, el principal grup ètnic del Sudan del sud. Hi ha cinc grans varietats, el ngok, el rek, l'agaar, l'awiel, el twic Mayardit, el hol, el nyarweng, el twi i el Bor, els quals són difereixen prou per necessitar estàndards literaris diferents i, per tant, ser considerats llengües diferents. Els conceptes jaang, jieng o monyjieng també s'utilitzen per definir les llengües jieng. El rek és l'estandarditzada i considerada la llengua de prestigi.

## Característiques lingüístiques
### Fonologia
#### Consonants

Hi ha 20 fonemes consonants:
| | Labial | Labial | Dental | Dental | Alveolar | Alveolar | Palatal | Palatal | Velar | Velar |
| Nasal | | m | | n̪ | | n | | ɲ | | ŋ |
| Oclusiva | p | b | t̪ | d̪ | t | d | c | ɟ | k | ɡ |
| Sonorant | | w | | l | | ɾ | | j | | ɣ |

#### Vocals

El dinka disposa d'un sistema vocal molt ric, amb un mínim de 13 vocals diferenciades fonèticament. Els punts a la part inferior d'una lletra ([◌̤]) indiquen vocals "respirades", representades en l'ortografia dinka mitjançant dièresis (⟨◌̈⟩):
| | Anterior | Anterior | Posterior | Posterior |
| | normal | respirada | normal | respirada |
| Tancada | i | i̤ | u | |
| Semitancada | e | e̤ | o | o̤ |
| Semioberta | ɛ | ɛ̤ | ɔ | ɔ̤ |
| Oberta | | | a | a̤ |

## Referències i bibliografia
### Bibliografia

* Andersen T. (1987). "The phonemic system of Agar Dinka". Journal of African Languages and Linguistics 9, 1–27.
* Andersen T. (1990). "Vowel length in Western Nilotic languages". Acta Linguistica Hafniensia 22, 5–26.
* Andersen T. (1991). "Subject and topic in Dinka". Studies in Language 15, 265–294.
* Andersen T. (1993). "Vowel quality alternation in Dinka verb inflection". Phonology 10, 1–42.
* Beltrame, G. (1870). Grammatica della lingua denka. Firenze: G. Civelli.
* Deng, Makwei Mabioor (2010). Piööcku Thuoŋjäŋ: The Elementary Modern Standard Dinka (Multilingual Edition), Xlibris, ISBN 1-4500-5240-1.
* Malou, Job. (1988) Dinka Vowel System. Summer Institute of Linguistics and the University of Texas at Arlington Publications in Linguistics. ISBN 0-88312-008-9.
* Mitterrutzner, J. C. (1866). Die Dinka-Sprache in Central-Afrika; Kurze Grammatik, Text und Worterbuch. Brixen: A. Weger.
* Nebel, A. (1979). Dinka–English, English–Dinka dictionary. 2nd. ed. Editrice Missionaria Italiana, Bologna.
* Nebel, A. (1948). Dinka Grammar (Rek-Malual dialect) with texts and vocabulary. Instituto Missioni Africane, Verona.
* Trudinger. R. (1942–44). English-Dinka Dictionary. Sudan Interior Mission
* Turhan, S. and S. Hagin. (2005) Milet Picture Dictionary English-Dinka. (at WorldLanguage.com).
# Landudec

Landudec (en bretó Landudeg) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Finisterre. L'any 2006 tenia 1.262 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 1.265 | 1.212 | 1.203 | 1.232 | 1.183 | 1.154 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Noël Cozic | |
# Castell de Petrer

El Castell de Petrer es troba en un monticle a l'est de la vila de Petrer, des d'on s'observa bona part de la vall del Vinalopó.

## Característiques

Originari de finals del segle xii o principis del xiii, és un castell musulmà, probablement construït sobre una talaia anterior, és de forma poligonal, i la seva fàbrica és de maçoneria amb carreus en les arestes dels seus costats. Està emmerletat i el seu interior està recorregut per un terraplè.
La muralla exterior està formada per dos llenços de tapial separats per una torrassa central i cossos cúbics en els extrems. El seu element més destacat és la seva gran torre quadrada, amb dos pisos i un soterrani que era un aljub en l'època islàmica. Posteriorment seria utilitzada com presó. També posseeix una gran sala voltada, escenari de les festes del senyor feudal.
La seva funció era eminentment estratègica i de domini del territori, al controlar el pas entre l'altiplà castellà i el litoral mediterrani.
Va ser pres pels moriscs durant les revoltes de 1265; per a recuperar-lo, l'infant Alfons de Castella va haver de recórrer a l'ajuda de Jaume I, qui aviat el va reconquerir.
Les obres de reconstrucció van finalitzar en l'any 1982, presentant actualment un impecable aspecte, en la seva torre de l'homenatge es realitzen exposicions, és Monument Històric-Artístic d'Interès Nacional des de 1983.
* ↑ URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=1725. Data de consulta: 5 setembre 2023.
# Smithfield (Rhode Island)

Smithfield és una població dels Estats Units a l'estat de Rhode Island. Segons el cens del 2000 tenia 20.613 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Smithfield tenia 20.613 habitants, 7.194 habitatges, i 4.992 famílies. La densitat de població era de 299,3 habitants per km².
Dels 7.194 habitatges en un 29,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 57,9% hi vivien parelles casades, en un 8,5% dones solteres, i en un 30,6% no eren unitats familiars. En el 26,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,47 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,02.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 19,5% tenia menys de 18 anys, un 15,2% entre 18 i 24, un 25,4% entre 25 i 44, un 23,3% de 45 a 60 i un 16,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 55.621 $ i la renda mediana per família de 66.320 $. Els homes tenien una renda mediana de 45.946 $ mentre que les dones 31.981 $. La renda per capita de la població era de 23.224 $. Aproximadament el 2,8% de les famílies i el 4,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Smithfield». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 11 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Smithfield». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Mas Perxers

Mas Perxers o mas Perxés és un edifici del municipi d'Agullana inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'edifici és situat a la carretera de la Vajol, a quatre quilòmetres d'Agullana, aproximadament. L'edifici principal es recolza sobre una antiga estructura de voltes de pedra que canalitzen una deu d'aigua que abasteix les cuines i davalla fins als horts. El mas presenta una estructura típica, amb coberta a dues vessants i tres crugies perpendiculars a la façana; a l'interior, una sala central i cambres amb alcoves al voltant. Cal destacar també la gran eixida, orientada al sud, amb torretes i matacans defensius, fet força freqüent en els grans masos d'aquesta comarca fronterera. Una gran torre quadrada, amb una balconada superior i sense aparent caràcter defensiu, s'aixeca adossada a llevant del mas. Diferents construccions menors aixecades durant aquest segle completen el conjunt d'edificis que conformen el mas.

## Història

En aquest casal, en el moment de la retirada de les forces republicanes l'any 1939, van aplegar-s'hi molts membres de la plana major de la Generalitat i nombrosos intel·lectuals de la Institució de les Lletres Catalanes. També fou utilitzat com a dipòsit de part del patrimoni artístic català. Antoni Rovira i Virgili en va relatar l'estada de la seva família a Els darrers dies de la Catalunya republicana.

## Referències

* ↑ Serrano Jiménez, 2010, p. 51-75.
* 1 2 «Mas Perxers». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 novembre 2013].
* ↑ Serrano Jiménez, 2010, p. 61.

## Bibliografia

* Serrano Jiménez, Miquel «El mas Perxés d'Agullana, espai de memòria de la retirada». Annals de l'Institut d'Estudis Empordanesos, 41, 2010, pàg. 51-76. DOI: 10.2436/20.8010.01.24.
# Boa arc de Sant Martí

La boa arc de Sant Martí (Epicrates cenchria) és una espècie de serp de la família Boidae distribuïdes per gran part d'Amèrica Central, el Carib i Sud-amèrica. El seu nom comú deriva de la seva resplendor multicolor quan li toca la llum de sol.

## Característiques

Les boes arc de Sant Martí poden arribar a mesurar més de 2 m de llarg i viure més de 25 anys. Són tímides i nocturnes, i viuen en rius, rierols, llacs i pantans.

## Subespècies

Epicrates cenchria té 10 subespècies reconegudes, que es distingeixen entre si per les seves taques i la seva regió d'origen. És rar trobar dues subespècies en el mateix hàbitat. L'actual taxonomia d'Epicrates cenchria ha estat motiu de desacord i el nombre de subespècies pot canviar en el futur.