OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Piperitona

La piperitona és un monoterpè cetona d'origen natural que es troba en alguns olis essencials. Els dos estereoisòmers, la forma D i la forma L, són coneguts. La forma D té una aroma similar a la menta i s'ha aïllat dels olis de plantes dels gèneres Cymbopogon, Andropogon i Mentha. La forma L s'ha aïllat de la pícea de Sitka.
La piperitona s'utilitza com a matèria primera principal per a la producció de mentol i timol sintètics. La font principal de D/L-piperitona prové de l'Eucalyptus dives, produït principalment a Sud-àfrica.

## Referències

* ↑ Boland, D. J. et al. Eucalyptus leaf oils: use, chemistry, distillation, and marketing. Inkata Press, 1991. ISBN 0-909605-69-6.
# Can Lari

Can Lari és un edifici del municipi de Vilassar de Mar (Maresme) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una torre de principis del segle xx, situada al centre de Vilassar en una zona de cases enjardinades i carrers amples, tradicionalment d'estiueig. Ocupa una superfície de 1427 m2, dels quals 195 m2 corresponen a l'edifici. La resta és un jardí frondós. La casa, que queda aïllada pel jardí que la rodeja, és d'estil colonial.
De planta baixa, un pis i golfes, la façana principal, acabada en forma de frontó pels vessants de la teulada, està dominada per una escala exterior que accedeix al primer pis, des d'on comença i acaba un balcó que rodeja tota la casa. En aquest primer pis, tres de les quatre façanes són galeries de fusta i vidre, i la façana principal és de murs de maó vist i arrebossats de color blanc. La fusta és el material dominant, que s'utilitza en el bigam, en les galeries i baranes. L'arquitecte de la torre és Mateo Cisa.

## Referències

* 1 2 «Can Lari». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 març 2015].
# Marian Dudziak

Marian Dudziak (Wielichowo, 2 de febrer de 1941) és un atleta polonès, ja retirat, especialista en curses de velocitat, que va competir durant les dècades de 1960 i 1970.
El 1964 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Tòquio, on va disputar dues proves del programa d'atletisme. Formant equip amb Andrzej Zieliński, Marian Foik i Wiesław Maniak guanyà la medalla de plata en els 4×100 metres, mentre en els 100 metres quedà eliminat en sèries. Quatre anys més tard, als Jocs de Ciutat de Mèxic, va disputar dues proves del programa d'atletisme. Fou vuitè en els 4×100 metres, mentre en els 100 quedà eliminat en sèries.
En el seu palmarès també destaquen dues medalla de plata al Campionat d'Europa d'atletisme, en els 200 metres el 1966 i en els 4x100 metres el 1971. Al Campionat d'Europa en pista coberta de 1968 guanyà una medalla de plata en el relleu combinat junt a Edmund Borowski, Waldemar Korycki i Andrzej Badeński. Guanyà el campionat polonès dels 100 metres de 1968 i el dels 200 metres el 1966. Formà part de l'equip polonès que millorà el rècord europeu dels 4x100 metres el 1965.

## Millors marques

* 100 metres. 10.2" (1964)
* 200 metres. 20.7" (1965)

## Referències

* ↑ «Olympedia – Marian Dudziak». [Consulta: 17 setembre 2022].
* ↑ «1968 European Indoor Games, men's medley relay final». Die Leichtatletik-Statistik-Seite. [Consulta: 30 maig 2011].
* ↑ «Polish Championships». GBR Athletics. Athletics Weekly. [Consulta: 30 maig 2011].
* 1 2 «Track and Field Statistics». [Consulta: 17 setembre 2022].
* ↑ «Marian Dudziak – Polski Komitet Olimpijski» (en polonès). [Consulta: 17 setembre 2022].
# Segarra (desambiguació)

«Segarra» té aquests significats:
* Segarra, comarca administrativa de Catalunya.
* Altiplà de la Segarra: altiplà central.
* Segarra: entitat de població de l'Uruguai.
Viccionari
# Excavadora mixta

Una excavadora mixta o pala mixta és un màquina d'enginyeria civil que combina una pala carregadora i una excavadora. La pala, de petita talla, és sobretot destinada a treballs lleugers (cavament de rases, o en agricultura per a replegar el fem).
Se sol anomenar erròniament retroexcavadora que és una màquina diferent.

## Històric

El 1947, Wain-Roy Corporació crea i prova aquest nou tipus de material de construcció que, al S. XX amb l'afegit d'una petita carregadora davantera, és fabricada per JCB. A l'abril 1948, Wain-Roy Corporation ven els tot primers equipaments hidràulics muntats sobre un tractor Ford Model 8N a la societat Connecticut Light and Power Company per la suma de 705 $ americans.
És el constructor Case qui ha produït la primera retroexcavadora integrada on tots els components han estat fabricats i garantits pel mateix fabricant

## Parts

Xassís: de neumàtics i articulat.
1) Porta d'accés a la cabina 2) Pala carregadora o cullera frontal, del tipus d'una pala carregadora per a petits treballs d'excavació, càrrega, transport i descàrrega 3) Braç amb eina, excavadora (aquí trabucador agafador). Per a poder-se emprar, la màquina ha d'estar estacionada, apuntalada mitjançant gats hidràulics i la cullera frontal. Permet excavacions de rases o trinxades o el transport d'elements mitjançant un ganxo que posseeix la cullera. 4) Crosses estabilitzadores 5) Cabina, muntada a la part central del xassís. El seient interior permet un gir de 180° per a treballar amb les dues eines.

## Alguns fabricants

* CNH Global, filial de Fiat que deté:
** Case IH
** Fiat-Hitachi
** New Holland
* Hidromek (Turquia)
* [Hydrema ] (Dinamarca)
* JCB (Regne Unit)
* Komatsu (Japó)
* Mahindra & Mahindra (Índia)
* Sanko (Turquia)
* Terex
* Volvo Construction Equipment, filial de Volvo

## Referències

* ↑ «Histoire de l'invention de la tractopelle» (en anglès). digrock.com. [Consulta: 12 gener 2020]..
# Pere Balañà i Bonvehí

Pere Balañà i Bonvehí (Barcelona, 1925 - 1995) va ser un director de cinema i realitzador de televisió català. Va promoure els estudis Kine a Sants (1965) i la productora Pro Filme. El seu oncle fou el promotor d'espectacles taurins i propietari d'un conjunt de cinemes Pere Balañà i Espinós.

## Carrera professional

Pere Balañà s'inicià al teatre on fou actor i director al TEU. Entre 1953 i 1954 formà part del col·lectiu La gente joven del cine amateur, que va fundar amb Jordi Feliu, Jordi Juyol i Sergi Schaaf. Rodà diversos curtmetratges com El de rejones o Entrevías. Va participar en la coproducció Hispano-francesa El casco blanco (1960), però va signar amb el pseudònim Pedro B. Bonvehí. Reparación a domicilio, Una limosna probarracas de San Casimiro i Un día más foren els següents curtmetratges que realitzà. Després d'aquests projectes rodà el llargmetratge El último sàbado (1966). L'any 1965 va promoure els estudis Kine. Treballà a TVE fins a l'any 1971. Una vegada finalitzada aquesta etapa, Balañà va treballar com enginyer industrial, material per la qual s'havia format anys abans.

## Obra
### Film

* El último sábado (1960, 2010 reedició en DVD)

### Televisió

* Ayer, hoy y mañana
* Hoy es noticia
* Investigación en marcha
* Manos al volante
* Mare Nostrum
* Mundo insólito
* L'estatut (1977): Imatges de la primera assemblea dels parlamentaris catalans i de la primera reunió de la permanent a la seu del Parlament de Catalunya. Reivindicació de l'Estatut d'Autonomia.
* Barcelona és de tots (1980)

## Referències

* ↑ «Pere Balañà i Bonvehí». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ A., Pérez Gómez, Angel. Cine español 1951/1978: diccionario de directores. Bilbao: Mensajero, D.L. 1979. ISBN 8427111738.
* ↑ Diccionario del cine español. Madrid: Alianza Editorial, 1998. ISBN 8420652571.
* ↑ «El Último sábado (Pel·lícula cinematogràfica: 1960)». Catàleg Col·lectiu de les Universitats de Catalunya.
* ↑ «L'estatut». Documentals sonors del patrimoni cinematogràfic català. Federació catalana de cineclubs. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: febrer 2016].
# Can Juncosa (Arenys de Mar)

Can Juncosa, també anomenat Cal Moro, és un edifici situat als carrers de Bonaire i Rial de Sa Clavella d'Arenys de Mar, catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

Era la casa d'estiueig de la família Juncosa, fabricants de xocolata.
De 1961 a 1974 fou l'Hotel Ayron i de 1975 a 1983 una galeria d'art, Can Covarsí. Després passà a mans de l'Ajuntament, que hi establí una escola de música, i des del 1996 és la seu de la biblioteca Pare Fidel Fita.

## Descripció

La construcció es pot qualificar d'eclèctica, i té dues plantes i unes golfes. Molt ben compost, amb una petita torreta i una petita cúpula amb rajoles vidriades. Per fer la cantonada totes les obertures d'allà són corbes i molt ben resoltes. La planta baixa té dues portes d'entrada -encara que tan sols es fa servir una- i dues finestres; una altra fa cantonada, al primer pis hi ha balcons i finestres; i al tercer, unes petites finestres ens marquen les golfes. A la cantonada hi ha una obertura rodona com un ull de bou. L'acabament és amb una balustrada d'obra i a la cantonada hi ha la cúpula amb rajola vidriada. La torre està més endins i presenta una gran vidriera i dos pinacles al capdamunt. La casa està en un punt que sobresurt de l'alineació general del Rial, la qual cosa li dona una dilatada perspectiva.

## Referències

* 1 2 «Can Juncosa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 «Can Juncosa. Arenys de Mar». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona.
* ↑ «Can Juncosa». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* ↑ Andreu, Pep9; Cruz, Marga (fotografies). Modernisme al Maresme. L'arquitectura entre dos segles. Marga Cruz (ed.), 2009, p. 27. ISBN 9788493665531.

## Enllaços externs

* «Can Juncosa». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Kamomé-Dilecta

L'equip Kamomé-Dilecta va ser un equip ciclista francès que competí professionalment entre el 1966 i el 1967. Va estar dirigit per l'exciclista Louis Caput.

## Principals resultats
### A les grans voltes

* Volta a Espanya
** 0 participacions:
* Tour de França
** 1 participacions (1966)
** 1 victòries d'etapa:
*** 1 el 1966: Pierre Beuffeuil
** 0 victòries final:
** 0 classificacions secundàries:
* Giro d'Itàlia
** 0 participacions

## Composició de l'equip

1966 :
1967 :

## Enllaços externs

* Plantilles i Resultats a firstcycling.com
* Plantilles a memoire-du-cyclisme.eu
* Plantilles i Resultats a cyclebase.nl
# Line Røddik Hansen

Line Røddik Hansen (Copenhaguen, 31 de gener de 1988) és una defensa de futbol femení que ha jugat al FC Barcelona i és internacional per Dinamarca. Ha estat subcampiona de la Lliga de Campions amb el Tyresö, i semifinalista de l'Eurocopa amb la selecció danesa.

## Trajectòria

| Any | País | Club | P | G | Actualitzat |
| | Dinamarca | Skovlunde IF |
| 2007 - 2009 | Dinamarca | Brøndby IF | 058 | 05 |
| 2010 - 2014 | Suècia | Tyresö FF | 085 | 08 | |
| 2014 - 2015 | Suècia | FC Rosengard | 017 | 00 |
| 2016 | França | Olympique de Lió | 004 | 00 | 01/07/2016 |
| 2016 - 2018 | Espanya | FC Barcelona |
| 2018 | Països Baixos | Ajax Amsterdam | |
| 2006 - act. | Selecció absoluta | Selecció absoluta | 113 | 13 | 09/07/2016 |
| Competició | 2017 | 2018 |
| Títols — Seleccions nacionals |||||||||||||
| Títols — Clubs |||||||||||||
| 1 Lliga | | |
| 1 Lliga | | |
| 1 Lliga |
| 1 Copa |
| 2 Copa | SÍ | SÍ |
| Reconeixements — Premis |||||||||||||
| Reconeixements — Seleccions de jugadores |||||||||||||

## Referències

* ↑ Vavel
* ↑ UEFA
# Cementiri Central de Montevideo

El Cementiri Central (castellà: Cementerio Central) de Montevideo és un dels principals cementiris del país, on descansen les restes mortals d'importants personatges il·lustres.
Es troba a la zona sud de la ciutat i va ser fundat el 1835. La façada, la qual és posterior a la Guerra Gran (1839-1852), és obra de l'italià Bernardo Poncini. El cementiri originalment s'ubicava en una zona allunyada de la ciutat, pel risc d'epidèmies. No obstant això, amb el ràpid creixement de la ciutat al llarg de tot el segle xx, el cementiri Central va quedar envoltat per l'àrea urbana, essent dels pocs en tot l'Uruguai d'aquestes característiques. Aquesta necròpoli va adquirir notorietat a partir de 1858. Va ser dels primers cementiris del país en una època on encara eren més freqüents els enterraments a l'església. Tanmateix, el lloc inclou obres d'escultors destacats com José Belloni i Juan Zorrilla de San Martín.

## Personatges il·lustres

Al Panteó Nacional (i a les altres dues zones) descansen les restes de les personalitats més destacades de la societat uruguaiana i internacional. Alguns personatges que van rebre sepultura aquí són:
* Eduardo Acevedo.
* Delmira Agustini.
* Luis Batlle Berres.
* José Batlle y Ordóñez.
* Juan Manuel Blanes.
* Gabriel Castellá, viceministre de Defensa.
* François Ducasse, pare del Comte de Lautréamont.
* Alberto Gallinal Heber.
* Luis Alberto de Herrera.
* Raúl Montero Bustamante.
* Benito Nardone Cetrulo.
* Matrimoni Pereira-Rossell.
* José Enrique Rodó.
* Juan Spikerman.
* Juan Zorrilla de San Martín.

## Referències

* 1 2 Michelena, Alejandro. Cementerio Central. La historia entre lápidas (castellà)
* 1 2 3 El Cementerio Central de Montevideo: un tesoro artístico a descubrir (castellà)
* ↑ El Cementerio Central, un tesoro ignorado y secreto Arxivat 2011-07-15 a Wayback Machine. (castellà)
* ↑ Esquela de Gabriel Castellá Arxivat 2011-04-12 a Wayback Machine. (castellà)
* ↑ Arte oculto en el cementerio Arxivat 2010-08-30 a Wayback Machine. - elpais.com.uy (castellà)
* ↑ Montevideo ofrecerá visitas guiadas en los cementerios de la ciudad - larepublica.com.uy (castellà)

## Enllaços externs

* Recorregut pel Cementiri Central - IMM (castellà)
# Tanglewilde-Thompson Place

Tanglewilde-Thompson Place és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Washington. Segons el cens del 2000 tenia 5.670 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Tanglewilde-Thompson Place tenia 5.670 habitants, 2.057 habitatges, i 1.491 famílies. La densitat de població era de 1.509,8 habitants per km².
Dels 2.057 habitatges en un 39,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 52,4% hi vivien parelles casades, en un 15,8% dones solteres, i en un 27,5% no eren unitats familiars. En el 20% dels habitatges hi vivien persones soles el 5,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,76 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,14.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29,5% tenia menys de 18 anys, un 10,7% entre 18 i 24, un 29,2% entre 25 i 44, un 22,5% de 45 a 60 i un 8,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 32 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 45.000 $ i la renda mediana per família de 49.245 $. Els homes tenien una renda mediana de 35.352 $ mentre que les dones 29.435 $. La renda per capita de la població era de 21.154 $. Aproximadament el 8,9% de les famílies i el 13% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Tanglewilde-Thompson Place». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Tanglewilde-Thompson Place». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 13 agost 2010].
# Pepi III

Pepi III fou un faraó de l'antic Egipte que va pertànyer a alguna de les dinasties entre la dinastia XIII i la XVII, sense que s'hagi pogut establir quan va governar. Anteriorment se'l situava a la dinastia XVI però modernament es tendeix a considerar que fou un dels efímers faraons de la dinastia XIII o de la dinastia XIV.
Només hi ha constància d'aquest faraó per algun escarabat. El seu nom Sa Ra fou Pepi, i el seu nesut bity o nom de tron fou Seneferankhare que vol dir "El que fa la vida bonica". El seu nom de regne coincideix amb la part coneguda del nom d'un rei de la dinastia XIV.

## Referències

* ↑ admin. «Egyptian Dynasties» (en anglès americà), 24-06-2010. [Consulta: 15 març 2024].
* ↑ «Pharaohs Timeline». [Consulta: 15 març 2024].
* ↑ «Egyptian Pharaohs : Second Intermediate Period : Dynasty 16 :». [Consulta: 15 març 2024].
# Conjunt històric

Un conjunt històric és un agrupament de béns immobles, continu o dispers, que constitueix una unitat coherent i delimitable amb entitat pròpia i que destaca pel seu interès històric, cultural o artístic. És una de les classificacions dels béns del patrimoni cultural que tenen la màxima protecció en la legislació espanyola, com a Béns d'Interès Cultural o Béns Culturals d'Interès Nacional en el cas de Catalunya.
Els elements que formen el conjunt històric poden no tenir individualment un valor rellevant, o bé poden ser alhora declarats com a monument.

## Enllaços externs

* Ministeri de Cultura d'Espanya: patrimoni i béns culturals protegits
# Can Gutnari

Can Gutnari, Can Gunnari o Can Ribosa és una masia situada al municipi de Cabanelles, a la comarca catalana de l'Alt Empordà, al camí de Vilademires. Construïda el 1825, és un edifici rectangular de tres plantes fet amb murs de pedra i amb coberta a dos pendents, amb un volum annex.

## Referències

* 1 2 3 «Patrimoni. Gencat». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 abril 2011].
* ↑ «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Política Territorial i Obres Públiques, Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2011-07-30. [Consulta: 8 abril 2012].
* ↑ «Can Gutnari». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Sector Vilademires». A: Pla especial urbanístic d'identificació i regulació de masies i cases rurals.
# Gai Petroni

Gai Petroni és el nom dels següents personatges:
* Gai Petroni (governador), prefecte d'Egipte
* Gai Petroni Àrbitre, escriptor romà
# Lineage II

Lineage II: The Chaotic Chronicle (Coreà:리니지 2) és un joc multijugador massiu i ambientació fantàstica per ordinador.
Lineage II inclou un avançat sistema de gràfics en 3D superior al del seu predecessor i utilitza el motor per a jocs Unreal Engine 2.0 desenvolupat per Epic Games.

## Descripció general

Els jugadors creen un personatge que serà el seu avatar en un món virtual d'estil medieval. Els Humans, Elfs foscs i els Kamael comencen en el regne d'Aden, mentre els Nans i els Orcs comencen en el regne d'Elmore (Elmore era un continent totalment diferent fins que versions recents del joc han fet que Elmore estiga quasi unit a Aden). Els jugadors poden escollir entre guerrers o mags al començament, excepte els nans i els kamael que solament poden ser guerrers, encara que els kamael usen una gran quantitat de màgia fosca. Aquesta elecció actua com un arquetip per a les professions futures. Cada raça té els seus propis tipus de classes, a pesar que els humans, elfs blancs i elfs foscs tenen professions similars a les seves contraparts en les altres 3 races.

## Enllaços externs

* Pàgina oficial del joc (anglès)
* Nou joc a Bielorússia i Polònia

## Referències

* ↑ «Lineage 2» (en castellà). Zona Red. [Consulta: 14 abril 2021].
# Långbanshyttanita

La långbanshyttanita és un mineral descobert l'any 2011 a Långbanshyttan, Suècia. Precisament, el seu nom prové de la seva localitat tipus, una mina, fundició i poble de Suècia, on fou descobert.

## Característiques

La långbanshyttanita és un mineral de fórmula química Pb₂Mn₂Mg(AsO₄)₂(OH)₄·6H₂O. Cristal·litza en el sistema triclínic. El mineral és biaxial (+) i presenta una dispersió forta r<v. La långbanshyttanita és la representant d'un nou tipus d'estructura. Parts del mineral tipus es troben al Museu Fersman, a l'Acadèmia Russa de les Ciències (Moscou), amb el número de registre 4032/1 i també al Museu d'Història Natural d'Estocolm (Suècia), amb número de catàleg NRM 20100076.

## Formació i jaciments

Es produeix en fractures d'etapa tardana formant agregats suaus, radials i aleatoris (fins a 1 mm) de cristalls aciculars de fins a 5 × 20 × 400 μm. Sovint es troba associada a minerals tals com la calcita, la flogopita rica en manganès, espinel·les, antigorita i trigonita.

## Referències

* ↑ «Långbanshyttanite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 28 desembre 2019].
* 1 2 Chukanov, Nikita V.; Pekov, Igor V.; Jonsson, Erik; Zubkova, Natalia V.; Filinchuk, Yaroslav E. «Långbanshyttanite, a new low-temperature arsenate mineral with a novel structure from Långban, Sweden» (en anglès). European Journal of Mineralogy, 23, 4, 01-08-2011, pàg. 675–681. DOI: 10.1127/0935-1221/2011/0023-2120. ISSN: 0935-1221.
# Cementiri General Presbítero Matías Maestro

El Cementiri General Presbítero Matías Maestro és un monument històric ubicat en els Barrios Altos al barri del Cercado de la ciutat de Lima, capital del Perú.
Inaugurat el 31 de maig de 1808, fou el primer panteó de la ciutat, ja que anteriorment els soterraments es realitzaven en alguna de les diferents esglésies. Fou anomenat així en honor del seu dissenyador, el sacerdot Matías Maestro. Els seus 766 mausoleus de la més refinada arquitectura dels segles XIX i XX guarden les restes d'homes i dones que es van encarregar d'escriure la història del Perú. Més que un cementiri, el Presbítero Maestro és considerat un testimoniatge vivent del passat i present de la nació peruana.
El cementiri alberga tombes de diversos personatges històrics del Perú a més del mausoleu erigit en honor dels herois de la Guerra del Pacífic.
# Tangipahoes

Els tangipahoes eren una tribu ameríndia que vivia a Louisiana, just al nord de llac Pontchartrain. És a partir d'ells que la moderna ciutat de Tangipahoa, Louisiana rep el seu nom.
Els tangipahoes es relaciona estretament amb els acolapissa. Es van reunir als acolapissa després que aquesta tribu es va traslladar a l'oest de la seva antiga casa a Mississipi i des de llavors es fusionaren amb els houma juntament amb la resta dels acolapissa.

## Fonts

* Swanton, John R. The Indians of the Southeastern United States as U.S. Bureau of American Ethnology Bulletin 137 (Washington: United States Government Printing Office, 1946) p. 190