OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ducat d'Amalfi

* Aquest article tracta sobre ducat del segles X i XI. Vegeu-ne altres significats a «República d'Amalfi».
El Ducat d'Amalfi és un títol nobiliari espanyol creat el 13 de novembre de 1642 per Felip IV de Castella a favor d'Ottavio Piccolomini d'Aragó. La seva denominació fa referència a la ciutat d'Amalfi, en la regió de Campània a Itàlia.

## Antecedents històrics

Amalfi, com a ciutat lliure de la Campània italiana va conèixer durant segles l'esplendor que li proporcionava la seva flota mercantil, que rivalitzava amb Gènova i Venècia, fins que va caure en poder de l'Imperi Romà d'Orient i va passar a ser ciutat de segon ordre. L'any 958, Sergi I, fill de Mastulo I, va ser elegit I Duc sovirà d'Amalfi, tallant així els llaços de vassallatge amb l'Imperi Romà d'Orient i proclamant de fet la independència que anys després seria la República amalfitana.
L'any 1039, Amalfi fou feu del príncep llombard Guaimar IV de Salern.
El títol "Ducat d'Amalfi", va ser creat per Ferran el Catòlic, després de la conquesta de Nàpols, el 30 d'agost de 1516 a favor d'Alfons Picolomini d'Aragó, i posteriorment va ser concedit per Felip IV de Castella l'actual títol com a nova creació.
Com tota la Campania, va formar part de les possessions que en el sud d'Itàlia tenien els reis de la Casa d'Habsburg d'Espanya i van quedar integrades en el Regne de Nàpols i després en el Regne de les Dues Sicílies sota el regnat de Carles de Nàpols

## Ducs normands

* 1088–1089 Gisulf II de Salern
* 1096–1100 Marinus Sebastus d'Amalfi

## Ducs napolitans d'Amalfi

* 1398–1405 Venceslao Sanseverino
* 1405–1438 Giordano Colonna
* 1438–1459 Raimondo II del Balzo Orsini
* 1461–1493 Antonio Todeschini Piccolomini
* 1493–1498 Alfonso I Piccolomini
* 1499–1559 Alfonso II Piccolomini
* 1559–1575 Cèsar I Gonzaga

### Creació per Felip IV de Castella

* 1642–1656 Ottavio Piccolomini d'Aragó
* 1656–1673 Enea Silvio Piccolomini

### Creació per Alfons XIII d'Espanya

* 1902–1912 Fulgencio Fuster y Fontes
* 1912–1945 Antonio de Zayas y Beaumont
* 1945–1959 Luis Moreno y Zayas
* 1959–1996 María del Carmen Cotoner y Cotoner
* 1996–2004 Íñigo Seoane y Cotoner
* 2004–present Íñigo Seoane García

## Referències

* ↑ Chiusole, Antonio. italià. La genealogia delle case piu illustri di tutto il mondo. J. B. Recurti, 1743, p. 582.

## Bibliografia

* Elenco de Grandezas y Títulos Nobiliarios Españoles. "Instituto "Salazar y Castro", C.S.I.C.

## Enllaços externs

* «Ducat d'Amalfi». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Eprint

Una impressió electrònica, eprint o e-print és una versió digital d'un document de recerca (normalment un article de revista, però també podria ser una tesi, paper de conferència, capítol de llibre, o un llibre) que és accessible en línia, des d'un dipòsit institucional, o un dipòsit digital central (temàtic o basat en disciplines).
Quan s'aplica a articles de revista, el terme "eprints" cobreix tant preprints (abans de la seva revisió) i postprints (després de la revisió).
Les versions digitals de materials que no siguin articles científics no s'anomenen impressions electròniques o eprints, sinó llibres electrònics.

## Referències

* ↑ Harnad, S., Carr, L., Brody, T. and Oppenheim, C. (2003). "Mandated online RAE CVs linked to university eprint archives Arxivat 2012-03-09 a Wayback Machine.". Ariadne, 35.
* ↑ Swan, A., Needham, P., Probets, S., Muir, A., Oppenheim, C., O’Brien, A., Hardy, R., Rowland, F. and Brown, S. (2005). "Developing a model for e-prints and open access journal content in UK further and higher education Arxivat 2012-02-04 a Wayback Machine.". Learned Publishing, 18 (1). pp. 25-40.
* ↑ Crow, Raym (2006). The Case for Institutional Repositories: A SPARC Position Paper Arxivat 2011-02-04 a Wayback Machine.. Discussion Paper. Scholarly Publication and Academic Resources Coalition, Washington, D.C.
* ↑ Swan, A. and Carr, L. (2008). "Institutions, their repositories and the Web Arxivat 2012-02-04 a Wayback Machine.". Serials Review, 34 (1).
# Rodors

Rodors és un antic poble rural del terme municipal de Moià, pertanyent a la comarca del Moianès.
Està situat en el sector nord-oest del terme municipal de Moià, a prop del límit amb Avinyó i Santa Maria d'Oló. És a la dreta de la riera de Malrubí, al nord-oest de la urbanització de Montví de Baix.
Formen part d'aquest poble, a part de l'església i la rectoria propera, les masies de la Cabanya, Casamitjana, la Casa Nova de l'Heura, Codinacs, Comes Nou, Comes Vell, el Casalot de Mataocells, Magadins Nou, Magadins Vell, el Perer, el Rourell, la Rovira, el Soler de Terrades i Vilalta, a més del Molí del Perer.
Conjuntament amb Ferrerons va constituir ajuntament propi entre 1812 i 1847, any en què es van haver d'integrar en el municipi de Moià pel fet de no assolir el nombre mínim de veïns (caps de casa, electors) que determinava la llei (30).
Pascual Madoz parla breument de Rodos en el seu Diccionario geográfico... del 1845. S'hi refereix dient que està situat en una zona plana, amb bona ventilació i clima sa. Comptava amb 25 cases, a més de l'església parroquial de Sant Feliu. El terreny participa de pla i de muntanyós, poblat de pins, roures i alzines. S'hi produïa blat, ordi, llegums i vi. Hi havia ovelles i porcs, i caça de perdius, guineus i llops. Tenia 13 veïns (caps de casa) i 101 ànimes (habitants).

## Referències

* ↑ MADOZ, Pascual. Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar. Madrid: Establecimiento Literario-Tipográfico, 1845. Edició facsímil Articles sobre El Principat de Catalunya, Andorra i zona de parla catalana del Regne d'Aragó al <<Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar>> de Pascual Madoz. V. 1. Barcelona: Curial, 1985. ISBN 84-7256-256-5

## Enllaços externs

* Rodors en el seu entorn, a l'Institut Català de Cartografia
# Cantó de Saint-André-2

El cantó de Saint-André-2 és un cantó de l'illa de la Reunió, regió d'ultramar francesa de l'oceà Índic. Correspon a una fracció de la comuna de Saint-André.

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 2004 - | Éric Fruteau | PCR |

## Vegeu també

* Cantons de l'illa de la Reunió
* Comunes de l'illa de la Reunió
* Consell General de l'illa de la Reunió
# The House of the Tolling Bell

The House of the Tolling Bell és una pel·lícula muda dirigida per James Stuart Blackton i protagonitzada per May McAvoy, Bruce Gordon, i Morgan Thorpe. Basada en la novel·la de misteri homònima d’Edith Sessions Tupper, es va estrenar 5 de setembre de 1920.(REF3) Es tracta d’una pel·lícula perduda.

## Argument

Segons el testament del vell Anthony Cole, el seu hereu ha de viure durant un any a la fantasmagòrica residència coneguda com "la casa de la campana". La por a la casa i les supersticions que l'envolten són tan grans que només dues persones accepten sotmetre's a la prova. Són el nét de Cole, Richard Steele, que havia estat desheretat quan la seva mare va fugir amb un professor de dansa i la noia que estima, Lucy Atherton. Jules La Rocque, un parent llunyà, planeja obtenir tant la ma de Lucy com els milions de Cole. Una nit, La Rocque assalta la casa, però el seu pla es veu frustrat quan Anthony Cole apareix de sobte. Estava amagat a la cúpula de la casa. Cole anuncia que el repte havia estat una prova de virtut i que Lucy i Richard n’han sortir victoriosos. Així, reintegrat com a hereu de Cole, Richard es casa amb Lucy.

## Repartiment

* May McAvoy (Lucy Atheron)
* Bruce Gordon (Richard Steele)
* Morgan Thorpe (Anthony Cole)
* Eulalie Jensen (Lola)
* Edward Elkas (secretari Ducros)
* William R. Dunn (Jules La Rocque)
* Edna Young (tieta Stella)
* William Jenkins (Old George)

## Referències

* ↑ Soister, John T.; Nicolella, Henry; Joyce, Steve. American Silent Horror, Science Fiction and Fantasy Feature Films, 1913-1929 (en anglès). McFarland, 2014-01-10, p. 282-283. ISBN 978-0-7864-8790-5.
* ↑ Goble, Alan. The Complete Index to Literary Sources in Film (en anglès). Walter de Gruyter, 2011-09-08, p. 803. ISBN 978-3-11-095194-3.
* ↑ «Introducing Brude Gordon to America». Exhibitors Herald, 04-09-1920, pàg. 125.
* ↑ «The House of the Tolling Bell» (en anglès). Silent Era : Progressive Silent Film List. [Consulta: 23 desembre 2021].
# Aquebogue

Aquebogue és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Nova York. Segons el cens del 2000 tenia 2.254 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Aquebogue tenia 2.254 habitants, 872 habitatges, i 629 famílies. La densitat de població era de 226,6 habitants per km².
Dels 872 habitatges en un 30,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 61% hi vivien parelles casades, en un 8,3% dones solteres, i en un 27,8% no eren unitats familiars. En el 21% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,57 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,03.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,4% tenia menys de 18 anys, un 5,9% entre 18 i 24, un 27,9% entre 25 i 44, un 26,4% de 45 a 60 i un 16,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 54.453 $ i la renda mediana per família de 60.375 $. Els homes tenien una renda mediana de 38.776 $ mentre que les dones 37.750 $. La renda per capita de la població era de 31.825 $. Entorn del 5,9% de les famílies i el 10,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Aquebogue». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Aquebogue». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Any comú començat en dijous

El següent calendari és vàlid per a qualsevol any comú començat en dijous. Un any comú és un any de 365 dies, és a dir, un any que no és de traspàs. Aquests anys comencen en dijous 1 de gener i s'acaben en dijous 31 de desembre. En són exemples el 1987, el 1998 i el 2009. L'últim any comú començat en dijous fou el 2015 i el proper serà el 2026.
| gener set. dl. dt. dc. dj. dv. ds. dg. 1       1 2 3 4 2 5 6 7 8 9 10 11 3 12 13 14 15 16 17 18 4 19 20 21 22 23 24 25  5 26 27 28 29 30 31 | febrer set. dl. dt. dc. dj. dv. ds. dg. 5             1 6 2 3 4 5 6 7 8 7 9 10 11 12 13 14 15 8 16 17 18 19 20 21 22  9 23 24 25 26 27 28 | març set. dl. dt. dc. dj. dv. ds. dg. 9             1 10 2 3 4 5 6 7 8 11 9 10 11 12 13 14 15 12 16 17 18 19 20 21 22  13 23 24 25 26 27 28 29  14 30 31 | abril set. dl. dt. dc. dj. dv. ds. dg. 14     1 2 3 4 5 15 6 7 8 9 10 11 12 16 13 14 15 16 17 18 19 17 20 21 22 23 24 25 26  18 27 28 29 30 |
| maig set. dl. dt. dc. dj. dv. ds. dg. 18         1 2 3 19 4 5 6 7 8 9 10 20 11 12 13 14 15 16 17 21 18 19 20 21 22 23 24  22 25 26 27 28 29 30 31 | juny set. dl. dt. dc. dj. dv. ds. dg. 23 1 2 3 4 5 6 7 24 8 9 10 11 12 13 14 25 15 16 17 18 19 20 21 26 22 23 24 25 26 27 28  27 29 30 | juliol set. dl. dt. dc. dj. dv. ds. dg. 27     1 2 3 4 5 28 6 7 8 9 10 11 12 29 13 14 15 16 17 18 19 30 20 21 22 23 24 25 26  31 27 28 29 30 31 | agost set. dl. dt. dc. dj. dv. ds. dg. 31           1 2 32 3 4 5 6 7 8 9 33 10 11 12 13 14 15 16 34 17 18 19 20 21 22 23  35 24 25 26 27 28 29 30  36 31 |
| setembre set. dl. dt. dc. dj. dv. ds. dg. 36   1 2 3 4 5 6 37 7 8 9 10 11 12 13 38 14 15 16 17 18 19 20 39 21 22 23 24 25 26 27  40 28 29 30 | octubre set. dl. dt. dc. dj. dv. ds. dg. 40       1 2 3 4 41 5 6 7 8 9 10 11 42 12 13 14 15 16 17 18 43 19 20 21 22 23 24 25  44 26 27 28 29 30 31 | novembre set. dl. dt. dc. dj. dv. ds. dg. 44             1 45 2 3 4 5 6 7 8 46 9 10 11 12 13 14 15 47 16 17 18 19 20 21 22  48 23 24 25 26 27 28 29  49 30 | desembre set. dl. dt. dc. dj. dv. ds. dg. 49   1 2 3 4 5 6 50 7 8 9 10 11 12 13 51 14 15 16 17 18 19 20 52 21 22 23 24 25 26 27  53 28 29 30 31 |

## Altres anys comuns començats en dijous

| Mil·lenni | Segle | Any | Any | Any | Any | Any | Any | Any | Any | Any | Any | Any |
| Mil·lenni II: | Segle XVIII: | 1705 | 1711 | 1722 | 1733 | 1739 | 1750 | 1761 | 1767 | 1778 | 1789 | 1795 |
| Mil·lenni II: | Segle XIX: | 1801 | 1807 | 1818 | 1829 | 1835 | 1846 | 1857 | 1863 | 1874 | 1885 | 1891 |
| Mil·lenni II: | Segle XX: | 1903 | 1914 | 1925 | 1931 | 1942 | 1953 | 1959 | 1970 | 1981 | 1987 | 1998 |
| Mil·lenni II: | Segle XXI: | 2009 | 2015 | 2026 | 2037 | 2043 | 2054 | 2065 | 2071 | 2082 | 2093 | 2099 |
# Antonio Panizza

Antonio Panizza (Güéjar Sierra, província de Granada, 1953) és un perruquer i estilista de cinema espanyol, guanyador d'un Goya al millor maquillatge i perruqueria. Ha estat estilista d'artistes com Ornella Mutti, Marisa Paredes, Isabel Pantoja i Rossy de Palma.
Es va formar com a perruquer i estilista a Barcelona i en els anys 1970 es graduà en fotografia i gravat a l'Escola d'Arts i Oficis de Granada. Treballa com a perruquer i estilista a Panizza Stylist, a Granada fins que a començament de la dècada del 1990 va començar a treballar com a estilista al cinema. L'èxit li va arribar de la mà de Pedro Almodóvar quan el 1995 fou nominat al Goya al millor maquillatge i perruqueria pel seu treball a La flor de mi secreto juntament amb Juan Pedro Hernández. El 1998 va guanyar aquest Goya pel seu treball a La niña de tus ojos, juntament amb Gregorio Ros, i fou nominat novament al Goya el 2000 per You're the One (una historia de entonces) i el 2001 per Sin noticias de Dios.
A més de treballar pel cinema el 2010 va treballar com a estilista i fotògraf per la discogràfica Universal en el disc de la cantaora Marina Heredia i ha fet exposició de fotografies.

## Filmografia

* Tiempos mejores (1994)
* Dile a Laura que la quiero (1995)
* La flor de mi secreto (1995)
* ¿De qué se ríen las mujeres? (1997)
* La niña de tus ojos (1998)
* Pepe Guindo (1999)
* You're the one (una historia de entonces) (2000)
* Sin noticias de Dios (2001)
* Historia de un beso (2002)
* La dama boba (2006)
* Manolete (2008)
* Los años desnudos (Clasificada S) (2008)
* Knight and Day (2010)
* There Be Dragons (2011)
* 2 francos, 40 pesetas (2014)
* Ocho apellidos catalanes (2015)
* La reina de España (2016)
* Señor, dame paciencia (2017)

## Referències

* ↑ ANTONIO PANIZZA PELUQUERO DE CINE "Santiago Segura siempre huele a niño recién salido del baño", EL País, 1 de febrer de 1999
* ↑ La flor de mi secreto al web dels Premis Goya
* ↑ You're the One (una historia de entonces) al web dels Premis Goya
* ↑ El secreto del peluquero del cine, El Ideal de Granada, 22 d'octubre de 2010

## Enllaços externs

* Antonio Panizza, un estilista casado con el cine y enamorado de la fotografía a historiadeluz.es
* Antonio Panizza a arteinformado.com
# Arabista

Un arabista és l'estudiós especialitzat en la llengua i la cultura àrab. De la llarga llista de noms importants, poden enunciar-se clàssics com Lévi-Provençal, Dozy, Miguel Casiri, Arberry, Ahlwardt, o els espanyols Diego de Guadix, Julià Ribera, Serafin Fanjul, Miguel Asín Palacios o Emilio García Gómez.

## A la península ibèrica

Al llarg de la seva història, Espanya ha desenvolupat una variada escola de arabistas, des de personatges com el teòleg Juan de Segòvia al segle xv, o ja en el XVI Diego de Guadix o el lexicògraf Pedro d'Alcalá.
A partir del segle xviii la Il·lustració, va recuperar i en certa manera va redescobrir l'important llegat de la civilització hispanomusulmana en la península ibèrica, d'aquest període caldria destacar a Miguel Casiri autor del va catalogar els manuscrits de la biblioteca de Sant Lorenzo de l'Escorial. El seu deixeble José Antonio Conde, va escriure una Història de la dominació dels àrabs a Espanya. L'erudit Pascual Gayangos (1809-1897) va continuar aquesta tradició al segle xix. El seu més important deixeble va ser Francisco Codera Zaidín (1836-1917), en la càtedra d'àrab de la Universitat de Madrid. Est va editar els deu volums de la Bibliotheca Arabico-Hispana.
I ja a la base de l'escola de arabistas espanyols (i amb el posterior suport de les revistes Al-Andalus i Al-Qantara, van sobresortir alúmnos de Codera com Julián Ribera (1858-1934) i Miguel Asín Palacios (1871-1944), que van posar l'arabisme espanyol a nivell europeu, amb la continuació en la tasca del seu deixeble Emilio García Gómez (1905-1995), primera autoritat en l'estudi de les kharges i primer director de l'Escola d'Estudis Àrabs de Madrid. Un dels seus seguidors va ser Julio Cortés Soroa (1924-2009), traductor de l'Alcorà, i autor d'un Diccionari d'Àrab Culte Modern. En un plànol menys acadèmic podrien esmentar-se els assajos d'escriptors com Juan Goytisolo, Cansinos o Luciano Rubio.

## Notes

* ↑ Fora de l'àmbit acadèmic, també mereix menció Gabriel Morales i Mendigutia (1866-1921), militar, acadèmic i historiador, pel seu coneixement de l'àrab i de les llengües amazigues.

## Referències

* ↑ arabista a Optimot
* ↑ arabista en el Diccionario de la Real Academia Española.
* ↑ «Arabistas pdf». Tag en Google. [Consulta: 1r juny 2016].
* ↑ Entrevista con Julio Cortés Soroa
* ↑ Obituario
* ↑ . Hijos de Muley-Rubio. ISBN 9788492343393.
# Arabissos

Arabissos (en llatí Arabissus, en grec antic Ἀραβισσός) també anomenada Tripotamos va ser una antiga ciutat de Capadòcia. Allà hi va néixer l'emperador romà d'Orient Maurici l'any 539. La ciutat és l'actual Afşin, antigament Yarpuz, a la província de Kahramanmaraş, Turquia.
En època cristiana era seu d'un bisbat sufragani del bisbe de Melitene.
Entre els seus bisbes diocesans hi havia Otreius, que va anar al Primer Concili de Constantinoble l'any 381, i Adolius, assistent al Concili de Calcedònia de l'any 451. També es coneix a Adelphi, un dels signants de la carta que l'any 458 els bisbes de la província d'Armènia II van enviar a l'emperador romà d'Orient Lleó I el Traci per protestar per l'assassinat del patriarca de Constantinoble Proteri d'Alexandria. També va ser bisbe l'escriptor Leonci, i Georgios, que va assistir al Concili de Trullo de l'any 692. Miquel el Sirià menciona diversos bisbes de l'Església Jacobita d'Arabissos que van ocupar la seu entre els segles VII i X. La llista de bisbes és coneguda per la relació que en fa Le Quien, que anomena els ocupants de la seu de l'any 361 al 692. Stephen Peter Alencastre va exercir com a bisbe titular a la seu del 1924 al 1940. Arabissos és ara una seu titular de l'Església Catòlica.
La plana d'Elbistan, va ser objecte de nombrosos combats entre els romans d'Orient i els àrabs i la vila d'Arabissos va ser destruïda l'any 951 pel hammdànida Sayf al-Dawla Ali ben Abul Haydja Abd Allah ben Hamdan. Era un lloc de peregrinació dels musulmans, ja que suposaven que s'hi localitzava la cova on van reposar els Set Dorments (Ashab al-Kahf), que tenien el seu refugi no gaire lluny la ciutat d'Elbistan. Després de la destrucció de la ciutat van seguir peregrinant a aquell lloc.

## Referències

* ↑ Mitford, T. B. «Arabissos/Tripotamos». Pleiades: A Gazetteer of Past Places. [Consulta: 16 setembre 2022].
* ↑ Strobel, Karl (Klagenfurt) «Arabissus» (en anglès). Brill's New Pauly, 01-10-2006.
* ↑ «Catholic Encyclopedia: Arabissus». [Consulta: 27 desembre 2018].
* ↑ Gams, Pius Bonifatius. Series episcoporum ecclesiae catholicae, quotquot innotuerunt a beato Petro apostolo. Leipzig: K.W. Hiersemann, 1931, p. 441.
* ↑ Annuario Pontificio. Ciutat del Vaticà: (Libreria Editrice Vaticana, 2013, p. 836. ISBN 9788820990701.
* ↑ Van Gelder, G. J. H. Classical Arabic literature : a library of Arabic literature anthology. Nova York: New York University Press, 2013, p. 61. ISBN 9780814745113.
* ↑ Treadgold, Warren. History of the Byzantine State and Society. Stanford, Calif.: Stanford University Press, 1997, p. 492-493. ISBN 9780804724210.
# Artemó de Clazòmenes

Artemó de Clazòmenes (en llatí Artemon, en grec antic Ἀρτέμων) fou un escriptor grec nascut a Clazòmenes que menciona Claudi Elià (Hist. An.) com l'autor de ὅροι Κλαζομυένιοι ("Oroi Klazomenioi" Les muntanyes de Clazòmenes). Suides diu que va escriure una obra sobre Homer (περὶ Ὁμήρου) que no s'ha conservat. Elià també diu d'ell que explicava com la zona de Clazòmenes va ser assolada per un porc alat.

## Referències

* ↑ 2.Artemon of Clazomenae a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 377
# Artemó d'Esparta

Artemó d'Esparta (en llatí Artemon, en grec antic Ἀρτέμων) fou un espartà que va construir els aparells militars que Pèricles va utilitzar a la guerra contra Samos el 441 aC, segons Plutarc i Diodor de Sicília.
Plini el Vell diu que Policlet li va esculpir una estàtua que va ser molt celebrada en la seva època. Alguns autors l'han confós amb Artemó de Clazòmenes.

## Referències

* ↑ 4.Artemon a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 377
# Arimaspes

Els arimaspes (en grec antic Αριμασποί en llatí arimaspi) era un poble llegendari al nord de la Regió d'Escítia que vivia al peu de les Muntanyes Riphean, identificades segons com amb els Urals o els Carpats. Totes les històries i llegendes de les seves lluites amb els grius guardians de l'or a les terres d'Hiperbòria prop de la cova de Bòreas, el vent del nord (Geskleithron), tenen el seu origen en l'obra perduda de Arístees, reportada per Heròdot.
Els arimaspes són descrits per Arístees de Proconnès en el seu perdut poema arcaic Arimaspea. El Proconnès és una petita illa en el mar de Màrmara prop de la desembocadura del mar Negre, ben situada per escoltar les històries dels viatgers de les regions del nord del Mar Negre. Arístees narra en el curs del poema que era en un estat de "fúria bàquica" quan va viatjar cap al nord i va veure els arimaspes, tal com conta Heròdot:
   Aquest Arístees posseït per Febos, va visitar els Issedons; més enllà (diu ell) hi viuen els bornis Arimaspes, més enllà són els Grius que custodien l'or, més enllà un altre cop els Hiperbòria, el territori dels quals arriba fins al mar. Exceptuant aquests últims, tots aquests pobles (i els primers de tots els Arimaspes) són sempre en guerra amb els seus veïns.

## Referències

* ↑ Herodotus 4.13.1
# Armia Krajowa

L'Armia Krajowa (pronúncia AFI: ˈarmja kraˈjɔva), abreujat AK, o Exèrcit Nacional, va ser el moviment de resistència polonesa en la Segona Guerra Mundial dominant en la Polònia ocupada pels nazis. Va ser format el febrer de 1942 del Związek Walki Zbrojnej (Unió per la Lluita Armada). Durant els dos anys següents, va absorbir la majoria d'altres forces clandestines poloneses. Va ser lleial al Govern Polonès a l'exili i va constituir el braç armat del que es va conèixer com l'"Estat Polonès Clandestí". Les estimacions dels seus membres el 1944 oscil·len entre 200.000 i 600.000 persones, amb la xifra més probable de 400.000 persones, xifra que el faria no només el major moviment de resistència de Polònia, sinó un dels tres més grans d'Europa durant la Segona Guerra Mundial.
Les operacions principals de resistència de l'AK van ser el sabotatge de les activitats alemanyes, incloent els transports amb destinació al Front Oriental, a la Unió Soviètica. L'AK també va lliurar diverses batalles a gran escala contra els alemanys, sobretot el 1943 i el 1944 durant l'Operació Tempesta. Ells van derrotar prou forces alemanyes, desviant subministraments molt necessaris, mentre tractaven de donar suport als militars soviètics.

## Bibliografia

* Norman Davies, Rising '44, Macmillan, 2003. (anglès)
* Richard Lukasz, Forgotten Holocaust, The Poles under German Occupation 1939-1944, Nova York, 1997. (anglès)

## Enllaços externs

* Armia Krajowa Museum a Cracòvia Arxivat 2008-07-03 a Wayback Machine.
* Resistència polonesa - AK Arxivat 2021-03-22 a Wayback Machine. - Lloc editat per l'oficina de Londres de l'Associació d'exmilitars de l'Exèrcit Nacional Polonès