OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Josep i el Nen Jesús (Capella de San José)

Sant Josep amb el Nen Jesús és un llenç d'El Greco, pertanyent als Retaules de la Capella de San José a Toledo (Retaule Central). Aquesta obra consta amb el número 15 en el catàleg raonat d'obres d'El greco de Harold Wethey.

## Anàlisi de l'obra

Signatura en el paper, a la part inferior esquerra, amb petites lletres cursives gregues: δομήνικος Θεοτοκóπουλος, εποíει (doménikos theotokópoulos e`poíei)
289 x 147 cm.; 1597-99; Capella de San José, Toledo.
La túnica blava i el mantell groc de Josep de Natzaret, així com el vestit rosa del Nen Jesús són realment hermosos. Els àngels, en rosa i blau pàl·lid, porten corones de flors i de llorer sobre el cap de Sant Josep. Segons Álvarez Lopera, aquesta figura del sant és una de les millors creacions d'El Greco, que el representa com un caminant, protector i guía del Nen Jesús. És un home jove, de menys de quaranta anys, estilitzat i monumental, que porta una gaiata a la mà dreta, Amb l'altra mà protegeix el Nen, la figura de la qual sembla totalment integrada a la seva. Aquesta representació s'adiu a la idea que d'ell tenia l'Església de la Contrareforma. Sembla que l'inspirador de la iconografía d'El Greco seria J.Molano, professor de la Universidad Católica de Lovaina, autor de la obra De historia sacrarum imaginum (1570), on aconsellava representar Sant Josep com protector del Nen Jesús: "juvenis, fortis et volens, qui potuerit industria et labore aetatis virginem defendere"
En el paisatge del rerefons es veuen els turons de Toledo, i el perfil de la ciutat amb els seus monuments característics: el Castell de San Servando, el Pont d'Alcántara, les muralles, la torre de la Catedral, i l'Alcàsser sense les cuculles, que encara no s'havien construït. El Greco col·loca aquests monuments de manera capritxosa, amb una perspectiva inversemblant, per donar-li caràcter i significació. En primer pla, hi representa tan poc sòl com és possible perquè els personatges assentin les plantes dels seus peus, ja que al pintor l'únic que l'interessa són aquestes figures.

## Situació dins el conjunt

* Predel·la del retaule central.

## Vegeu també

* La Coronació de la Verge (Capella de San José)
* La Verge, el Nen i les Santes Agnès i Martina (Capella de San José)
* Sant Martí i el pobre (Capella de San José)
* Retaules de la Capella de San José

## Referències

* 1 2 Wethey, Harold E. Obra mencionada, p. 27-28.
* ↑ Álvarez Lopera, José. Obra mencionada, p. 193-194.
* ↑ Cossío, Manuel Bartolomé. Obra mencionada, p. 195.

## Bibliografia

* Wethey, Harold Edwin; El Greco y su Escuela (Volumen-II) ; Ediciones Guadarrama; Madrid-1967
* Cossío, Manuel Bartolomé; El Greco de Cossío ; Lecturas Hispánicas; Zaragoza-2016; ISBN 978 1539 832690
* Gudiol, José; Doménikos Theotokópoulos, El Greco; Ediciones Polígrafa, S.A.; Barcelona-1982; ISBN 84-343-0031-1
* Álvarez Lopera, José; El Greco, La Obra esencial; Editorial Sílex; Madrid-2014; ISBN 978-84-7737-8600
# SPV GmbH

SPV GmbH(abreviatura de Schallplatten Produktion und Vertrieb GmbH, "Empresa de producció i distribució de vinils") és un segell discogràfic independent alemany. Fundada l'1 de gener de 1984, ha anat creixent lentament fins a convertir-se en un dels distribuïdors i segells discogràfics independents més grans del món.
Té diversos segells que produeix i distribueix, entre els quals els segells Steamhammer (heavy metal, hard rock), Long Branch Records (alternatiu, indie, rock progressiu, metall progressiu, metalcore), Oblivion (darkwave, gòtic), SPV Recordings. (pop, rock) i Cash Machine Records (hip hop).
El novembre de 2020, SPV va ser adquirida per Napalm Records.

## Referències

* ↑ «METAL CHURCH: Record Label's Collapse Is 'Not The Reason That We Have Decided To Stop'». Blabbermouth.net. Roadrunner Records, 08-07-2009. [Consulta: 29 març 2011].
* ↑ «Napalm Records Expands Rock And Metal Empire With Acquisition Of Spv - Blabbermouth.net».

## Enllaços externs

* SPV GmbH Arxivat 2011-12-20 a Wayback Machine. (anglès) (alemany)
# Sant Andreu del Castell d'Oliana

Sant Andreu del Castell és una església del municipi d'Oliana inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església del castell situada al costat de les ruïnes de l'antiga població d'Oliana, ubicada en un lloc elevat, a la vora del Segre.
És d'una sola nau trapezoïdal amb els murs convergents vers l'absis semicircular, lleugerament ultrapassat. La coberta de la nau és de volta de canó reforçada per tres arcs doblers i la de l'absis és de quart d'esfera. A l'exterior, destaca l'absis, bastant alt degut al desnivell del terreny, amb arquets cecs de tipus llombard separats per lesenes i una finestra de doble esqueixada. Una altra obertura de característiques similars es troba al mur de migdia, entre l'absis i el campanar. Les dues portes d'accés es troben al mur de tramuntana, on també hi ha dos contraforts atalussats. Al costat de migdia, s'aixeca el campanar de torre de planta quadrada. A la part superior d'aquesta hi ha dos pisos que sobresurten per damunt de la coberta de la nau amb una finestra a cada costat en cadascun dels trams, l'últim dels quals aixecat en la restauració dels anys 80. A partir d'aquesta alçada la torre-campanar resta escapçada. El parament mural és a base de petites pedres sense desbastar. Tant al campanar com a l'absis s'hi veuen forats de bastida.
Tenia com a altar un cippus romà (avui al Museu Diocesà de Solsona), que contenia una lipsanoteca de vidre verd segellada amb l'anell del bisbe Eribau d'Urgell; dins la lipsanoteca hi havia, a més d'algunes relíquies, el pergamí original de la consagració del 1032.

## Notícies històriques

Es pensa que aquesta església fou la matriu de la posterior parròquia, és a dir, feia les seves funcions fins que la substituí l'actual parròquia. Estava dedicada també a Sant Andreu però popularment se la coneix com el castell. Es consagra el 1032 però la major part de la construcció és del s. XII.
Oliana era una de les nou poblacions que el rei Jaume I havia de salvar dels Cabrera per a Aurembiaix d'Urgell segons el pacte de Lleida i en les que es reservava la seva potestat. És en ser repartits els béns de la casa d'Urgell, el castell i la vila d'Oliana foren transfeits a Antoni de Cardona i de Luna, senyor de Maldà. Al anar-se configurant la població al nucli que avui és el principal, perdé importància el nucli del castell.
Es reobre al culte el 1977.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Sant Andreu del Castell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 desembre 2017].
# Caruthers

Caruthers és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 2.103 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Caruthers tenia 2.103 habitants, 572 habitatges, i 481 famílies. La densitat de població era de 406 habitants/km².
Dels 572 habitatges en un 50% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 66,4% hi vivien parelles casades, en un 11,4% dones solteres, i en un 15,9% no eren unitats familiars. En el 14,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,66 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 4,01.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 36% tenia menys de 18 anys, un 8,7% entre 18 i 24, un 28,7% entre 25 i 44, un 16,6% de 45 a 60 i un 9,9% 65 anys o més.
L'edat mitjana era de 29 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 93,7 homes.
La renda mitjana per habitatge era de 40.109 $ i la renda mitjana per família de 45.221 $. Els homes tenien una renda mitjana de 32.535 $ mentre que les dones 25.114 $. La renda per capita de la població era de 12.642 $. Entorn de l'11,6% de les famílies i el 17,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Caruthers». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 17 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Caruthers». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 17 juliol 2010].
# Caruthersville

Caruthersville és una població dels Estats Units a l'estat de Missouri. Segons el cens del 2000 tenia 6.760 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Caruthersville tenia 6.760 habitants, 2.643 habitatges, i 1.723 famílies. La densitat de població era de 498,1 habitants per km².
Dels 2.643 habitatges en un 35,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 40% hi vivien parelles casades, en un 21,2% dones solteres, i en un 34,8% no eren unitats familiars. En el 30,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,53 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,17.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 32,8% tenia menys de 18 anys, un 9,6% entre 18 i 24, un 24,7% entre 25 i 44, un 19,3% de 45 a 60 i un 13,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 31 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 79,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 19.601 $ i la renda mediana per família de 23.454 $. Els homes tenien una renda mediana de 25.821 $ mentre que les dones 17.434 $. La renda per capita de la població era de 12.034 $. Entorn del 28,1% de les famílies i el 35,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Caruthersville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Caruthersville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 8 agost 2010].
# Sainte-Marie-aux-Mines

Sainte-Marie-aux-Mines (en alsacià Màrkirich) és un municipi francès, situat a la regió del Gran Est, al departament de l'Alt Rin. L'any 2006 tenia 5.749 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 6.937 | 7.417 | 6.703 | 6.358 | 5.767 | 5.816 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1977-1983 | Jean-Paul Kuhn | |
| 1983-1984 | Paul Baumann | |
| 1984-1995 | Roland Mercier | |
| 2001- | Claude Abel | UMP |

## Personatges il·lustres

* Jakob Amman, fondador de la societat amish.
* Hans Wilhelm Hagen (1907–1969) periodista i funcionari de cultura del Partit Nazi.
# Santa Cruz Operation

Santa Cruz Operation (SCO) va ser una empresa estatunidenca de programari amb seu a Santa Cruz (Califòrnia), que era més coneguda per vendre tres variants d'Unix per a processadors Intel x86: Xenix, SCO UNIX (més tard conegut com a SCO OpenServer) i Unixware. Eric Raymond, en el seu llibre The Art of Unix Programming («L'Art de Programar en Unix»), anomena SCO com «la primera empresa d'Unix». Abans d'això, els venedors d'Unix eren fabricants de maquinari informàtic o empreses telefòniques.
El 1993, SCO va adquirir dues empreses més petites i ha desenvolupat la línia de productes Tarantella. El 2001, SCO ven els seus drets sobre Unix i les divisions relacionades amb sistemes a Caldera Systems. Després, la corporació només va conservar la seva línia de productes Tarantella, i va canviar el seu nom a Tarantella, Inc..
Caldera posteriorment va canviar el seu nom per a SCO, i després, per a The SCO Group (NASDAQ: SCOx, ara retirat de la llista: SCOXQ.PK), que ha creat certa confusió entre les dues companyies. L'empresa descrita aquí és l'original Santa Cruz Operation (NASDAQ: SCOC). Encara que generalment es refereix a ella simplement com «SCO» fins a l'any 2001, ara és de vegades referida com a «vella SCO» o «Santa Cruz», per distingir-la de «The SCO Group» a la qual la marca registrada «SCO» va ser transferida.

## Referències

* ↑ Raymond, Eric. The Art of UNIX Programming. Addison-Wesley Professional, 03-10-2003. ISBN 978-0131429017.
* ↑ «SCO Announces Official Closing of Sale of two Divisions to Caldera» (en anglès). The Santa Cruz Operation, Inc., 07-05-2001. Arxivat de l'original el 2007-10-01. [Consulta: 2 octubre 2010].
* ↑ Jon Tarzia. «Compaq and SCO Announce Strategic Alliance for the Enterprise». comp.unix.sco.announce, 20-08-1997. [Consulta: 2 octubre 2010].
* ↑ «SCO Legal Notice» (en anglès). The SCO Group, Inc..

## Enllaços externs

* Punt final al cas SCO: Novell té els drets sobre Unix PDF
# Santa Maria de Seva

Santa Maria de Seva és una església amb elements romànics, barrocs i historicistes de Seva (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Santa Maria de Seva es troba al centre del nucli antic de la població de Seva. La construcció del segle xi, d'una nau i absis semicircular, sofrí múltiples intervencions, especialment en el segle xvii que es transforma tota la capçalera. Ens trobem amb un edifici barroc amb vestigis d'època romànica dels quals destaca el campanar de torre. En el mur de migjorn, clarament sobrealçat, es conserva el fris d'arcuacions de tipus llombard. L'any 1915 es va fer la portalada neoromànica.
El campanar es troba adossat a l'angle nord-est. És de planta quadrada i es divideix en sis pisos. En cadascun d'aquests nivells s'obren diverses finestres. En els tres nivells inferiors s'obren finestres d'esqueixada. En el quart pis trobem una finestra d'arc de mig punt en tres de les cares. En els dos darrers pisos trobem una finestra geminada, amb doble columna amb capitells esculpits amb motius geomètrics, a cadascun dels murs. El campanar de Seva es caracteritza per l'absència de d'arcuacions, bandes i frisos, tan habituals en el segle xi. La torre és rematada per merlets esglaonats moderns.

## Referències

* 1 2 «Santa Maria de Seva». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2017].
# Santa Maria de Seró

Santa Maria de Seró és l'església parroquial de Seró, del municipi d'Artesa de Segre, protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Església molt modificada. De la part romànica resta un portal adovellat de mig punt orientat a migjorn i tapiat, amb restes d'impostes. L'accés es fa per un portal barroc senzill amb rosetó a sobre. Un petit cimbori neoclàssic il·lumina el centre del temple. Un campanar de cadireta amb dues campanes s'aixeca a sobre la porta antiga. Un altre campanar es troba al damunt de la cantonada de llevant i és de secció quadrada.

## Història

L'any 1603 l'església estatja la confraria de Sant Ramon de Penyafort. La data de 1606 es troba gravada en la llinda del casal annex a migjorn, anomenat l'abadia. Fou reformada entre els segles xviii i xix. Data i inscripció de la porta d'entrada: "JHS/1882"

## Referències

* 1 2 «Santa Maria de Seró». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* Parròquia de Santa Maria de Seró Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., fitxa a Campanars parroquials de torre de Catalunya
# Santuari de la Mare de Déu de Riupedrós

El Santuari de la Mare de Déu de Riupedrós és una obra de Vilaller (Alta Ribagorça) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Santuari situat a uns 800 metres del poble i a prop de la Noguera Ribagorçana. Es té constància d'un document del segle X que en fa menció però va ser destruït en els segles posteriors. Avui dia, en el mateix indret s'hi troba aquest santuari del 1978 construït de nou. La seva entrada d'accés és un gran arc apuntat i un òcul a la part superior de la construcció.

## Referències

* ↑ «Santuari de la Mare de Déu de Riupedrós». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 desembre 2018].
# Carla Romanelli

Carla Romanelli (Arezzo, Toscana, 23 d'agost de 1949) és una actriu, directora, productora teatral i escriptora italiana.
Va debutar al teatre infantil dirigit per la seva mare, Liliana Butterfly, que va escriure obres per a nens. Va completar els seus estudis d'humanitats i l'Escola d'Intèrprets Parlamentaris de Roma, especialitzant-se en anglès i rus. Va ser alumna de l'escola d’interpretació del mestre Alessandro Fersen, que la guiarà en l'estudi del drama i el psicodrama i de Giusi Raspani Dandolo, la seva guia del brillant gènere. Amb el pas del temps, va perfeccionar els seus estudis dramàtics a l'Actors Studio de Los Angeles, on es va instal·lar el 1970 amb el seu marit.
Va debutar a la televisió el 1967 com a "Blancaneus", als carrusels dirigits per Luciano Emmer. Va debutar al mateix temps, entre el 1967 i el 1968, a la televisió, al cinema i al teatre. Cap a la primera meitat dels anys setanta és escollida per interpretar papers secundaris en diverses pel·lícules en què sovint interactua amb el protagonista.
Va fer el seu debut teatral amb la Diavolerie (1968) d’Alessandro Fersen, que més tard la volia com a prima donna al Teatro Stabile di Bolzano a la comèdia Spudorata Verità de Peter Mueller; el 1972 va participar al Festival dei Due Mondi que es fa a Spoleto amb La Conversazione continuamente interrotta d'Ennio Flaiano juntament amb Renato Pozzetto i Cochi Ponzoni dirigida per Vittorio Caprioli. Més tard, l’actriu aconsegueix cert èxit a Prometeo Incatenato d'Èsquil, interpretant el paper d’Io.
L'actriu també va tenir el mèrit d'haver traduït algunes obres teatrals de l'anglès, després produït i pres de gira i ha creat una sèrie d'esdeveniments com el Concerto Around the World, per a la inauguració de l'Aspen Institute Italia, el concert inaugural dels Nastro d'Argento a la Galeria Nacional d'Art Modern i Contemporani de Roma, La costruzione di un gigantesco cervello al Festival de Spoleto (1989) per a Rita Levi-Montalcini, per tal d’afavorir l'estudi de joves estudiants, la Primera conferència mundial sobre doblatge per a la FIA (Federació Internacional d’Intèrprets).
El 1993, Carla Romanelli va col·laborar amb Tony Musante per a la traducció i interpretació d’una comèdia de Terrence McNally titulada Frankie and Johnny au clair de Lune dirigida per Raf Vallone, que després d’una llarga gira, també arribarà al Piccolo Teatro di Milano. El 1995 va traduir una comèdia escrita pel seu marit John Crowther titulada Affective Memories, que amb el títol italià L'Ultima Maschera farà la seva estrena mundial al Festival dei Due Mondi.
També activa en la producció, el 1994 va produir una obra d'Arthur Miller titulada The Last Yankee per al Festival dei Due Mondi i l’any següent per als festivals d'Edimburg i Spoleto un monòleg de Willard Simms titulat Einstein dirigit i protagonitzat pel seu marit John Crowther; més tard, el 1996, de nou per al festival Spoleto va produir Griffine e Sabine sota la direcció d'Edoardo Ponti.
També ha estat professora d'Història del teatre italià a l'escola de John Crowther de Los Angeles i, fins a la data, és professora d’història del teatre rus a l'escola d’interpretació Agorà de Roma.
# Sant Feliu de la Força d'Àreu

Sant Feliu de la Força d'Àreu és l'antiga església romànica del veïnat de la Força d'Àreu, del poble d'Àreu, en el terme municipal d'Alins, a la comarca del Pallars Sobirà. És una obra protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'una església preromànica d'una sola nau amb absis semicircular orientat a l'est, en el qual s'obre una petita finestra que té una volta de quart d'esfera. La coberta de la nau, possiblement de fusta, ha desaparegut. A migdia s'obre una petita porta amb arc de mig punt. Al costat meridional de l'absis, s'aixeca una robusta espadanya, a la base de la qual un estret arc de mig punt dona pas al recinte de la porta de l'església. A la part alta hi ha dues obertures amb arcs peraltats enfront.
El paviment de l'església està construït seguint una tècnica freqüent de la regió, amb còdols col·locats de cantó formant dibuixos geomètrics. La part central està ocupada per un gran rectangle delimitat per una doble línia de còdols a l'interior de la qual es presenta una composició a base de cercles que es tallen, dividint-se cadascun en quatre el·lipses que marquen un espai central. En els espais interiors, els còdols són disposats formant una espiga. En la part més pròxima a l'absis hi ha una sanefa amb un dibuix d'ondes formades per còdols, elaborats a base d'espigues. A la part posterior de la nau, una altra sanefa presenta decoració de rombes.

## Història

L'església parroquial de Sant Feliu l'any 1232 va ser cedida, juntament amb Santa Maria de la Torre, a Bernat de Prades, prior del capítol canonical d'Urgell. A l'inici del segle xvi, ja dins l'oficialat de Tírvia, el rector d'Àreu, Joan Arma, pagava per dret de rectoria vuit lliures i quatre sous. L'any 1758 aquesta església ja no consta com a parroquial d'Àreu i la seva funció la feia l'església de Sant Climent. Va esser abandonada i l'any 1988 va ser restaurada per l'Associació pel Patrimoni de la Vall Ferrera.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Feliu de la Força». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].

## Bibliografia

* Adell i Gisbert, Joan-Albert; Cases i Loscos, Maria-Lluïsa. «Sant Feliu de la Força d'Àreu». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.
* Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
# Santos Urdinarán

Santos Urdinarán (Montevideo, 30 de març de 1900 - ibídem, 14 de juliol de 1979), més conegut com a "El Vasquito" Urdinarán, fou un futbolista uruguaià, medallista olímpic dues vegades i campió del món amb la selecció de futbol del seu país el 1930.

## Biografia

Nascut a Montevideo, Santos Urdinarán va jugar amb el Club Nacional de Football des de 1919 fins a l'any 1933, participant en un total de 318 partits i marcant 124 gols, essent una de les figures més destacades d'aquest club esportiu.
Amb la selecció de futbol de l'Uruguai va jugar un total de 22 partits, marcant 2 gols, en tres campionats sud-americans (1923, 1924 i 1926), una Copa del Món (1930) i dues finals olímpiques (1924 i 1928).
El seu germà Antonio Urdinarán també va ser un destacat futbolista.

## Referències

* ↑ Sports Reference. «Santos Urdinarán» (en anglès). Arxivat de l'original el 2017-06-10. [Consulta: 9 setembre 2011].
* ↑ Uruguay - Record International Players a RSSSF (anglès)
* ↑ FIFA.com. «Perfil de Santos Urdinarán» (en castellà). Arxivat de l'original el 2011-12-18. [Consulta: 9 setembre 2011].

## Enllaços externs

* Santos Urdinarán Arxivat 2007-10-14 a Wayback Machine. a NacionalDigital.com (castellà)
* Santos Urdinarán a NationalFootballTeams.com (anglès)
# Savino Monelli

Savino Monelli (Fermo, 9 de maig de 1784 - Fermo, 5 de juny de 1836) fou un tenor italià. El seu germà era el tenor Raffaele Monelli.
Savino va estudiar a Fermo. Va debutar com a Tamino a La flauta màgica de Mozart el 1816. El 1817 va crear el paper de Giannetto a La gazza ladra i d'Adelberto a Adelaide di Borgogna, totes dues de Rossini.

## Referències

* ↑ «Obituari a Classicalmanac.com».
* ↑ «Biografia a Oxford Reference».