OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Llorenç Cardona Seguí

Llorenç Cardona Seguí (Maó, 1965) és un polític menorquí.
Ha treballat com a agent comercial col·legiat. Militant del Partit Popular, ha estat delegat a Menorca de l'Institut Balear de Serveis a la Joventut pertanyent al Govern Balear. Ha estat regidor de l'ajuntament de Maó el 1990-1991 i senador per Menorca a les eleccions generals espanyoles de 1996 en substitució de Bernat Llompart Díaz. A les eleccions municipals espanyoles de 2015 formà part de llista del PP a l'ajuntament d'Alaior.

## Referències

* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Candidats municipals Arxivat 2015-07-14 a Wayback Machine. a Menorca.info
# Lahnsteinita

La lahnsteinita és un mineral anomenat així per la seva localitat tipus, el poble de Lahnstein, a Alemanya. Està químicament relacionat amb l'osakaïta i pot formar-se com a producte de deshidratació d'aquesta. És l'anàleg natural del sulfat de zinc.

## Característiques

La lahnsteinita és un mineral de fórmula química Zn₄(SO₄)(OH)₆·3H2O. Cristal·litza en el sistema triclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 1,5. L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat al Museu Fersman, a l'Acadèmia Russa de les Ciències (Moscou), amb el número de registre 4252/1.

## Formació i jaciments

La lahnsteinita sol trobar-se associada a goetita, piromorfita, quars i coure natiu. Quan es troba amb aquests minerals, els cristalls de lahnsteinita solen recobrir les parets de cavitats. La lahnsteinita és un mineral força rar, ja que es presenta en quantitats molt petites en només dos llocs coneguts arreu del món. El primer lloc es troba en una mina als afores de Lahnstein, Alemanya, la segona, en una petita mina al sud de Califòrnia. A la seva localitat tipus va ser trobada en la zona d'oxidació d'un complex format per vetes de quars i siderita.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Lahnsteinite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 28 desembre 2019].
* ↑ Chukanov, N. V.; Rastsvetaeva, R. K.; Aksenov, S. M.; Pekov, I. V.; Belakovskiy, D. I. «Lahnsteinite, Zn4(SO4)(OH)6 · 3H2O, a new mineral from the Friedrichssegen Mine, Germany» (en anglès). Geology of Ore Deposits, 55, 8, 01-12-2013, pàg. 663–668. DOI: 10.1134/S1075701513080023. ISSN: 1555-6476.
# Dòlops

D'acord amb la mitologia grega, Dòlops (en grec antic Δόλοψ) va ser un heroi troià, fill de Lampos, citat per la Ilíada per la seva participació en la guerra de Troia.
Era d'estirp reial, ja que el seu avi era Laomedont. Va ser mort per Menelau, que el sorprengué espiant el campament dels grecs.

## Referències

* ↑ Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 68. ISBN 8429741461.
# El Moderno

El Moderno és un edifici de Vilafranca que es va construir al 1926 pel doctor Manuel Palomo Pallarés per a clínica i habitatge que va revolucionar Vilafranca amb el seu nou estil Modernista.
El senyor Manuel va ser el fundador de la Banda de Música en (1928) i promotor de la construcció de la Plaça de Bous (1933).
És un immoble amb façana arrodonida que combina elements modernistes i academicistes, excel·lent mostra d'arquitectura peculiar al centre de Vilafranca.

## Referències

* ↑ «El Moderno |» (en espanyol europeu). [Consulta: 8 gener 2020].
# El Mirón

El Mirón és un municipi de la província d'Àvila, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 342 | 268 | 243 | 214 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Ávila (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 16 setembre 2021].
# El Calvari (Rosselló)

El Calvari és una muntanya de 297 metres que es troba al municipi de Rosselló, a la comarca catalana del Segrià.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# El Molí Nou (Navès)

El Molí Nou és una masia situada al municipi de Navès, a la comarca catalana del Solsonès.

## Referències

* ↑ Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya (2003), pàg. 583.
# El Molí (Palau-solità i Plegamans)

El Molí és una obra de Palau-solità i Plegamans (Vallès Occidental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa de planta més dos pisos. A la façana principal hi ha dos portes. La casa, feta de fang, ha estat tota arrebossada amb ciment. A la façana lateral hi havia un molí d'aigua que ja no existeix però es poden trobar restes de les moles al paviment exterior. Davant la casa hi ha una construcció més nova, anomenada "El Magatzem".

## Història

Aquesta casa va pertànyer al Marques de Sentmenat. Va ser una casa molt important perquè tenia l'únic molí d'aigua del poble. Sembla que l'anomenat "Magatzem" també va ser un lloc molt important dins del poble on s'hi feien les festes majors i altres celebracions.

## Referències

* 1 2 «El Molí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2016].
# Edgerton

«Edgerton» té aquests significats:
* Edgerton (Kansas)
* Edgerton (Minnesota)
* Edgerton (Missouri)
* Edgerton (Ohio)
* Edgerton (Wisconsin)
* Edgerton (Wyoming)
# El Mujal (Cardona)

El Mujal és un monument que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de la vila de Cardona (Bages).

## Descripció

El Mujal és una masia de planta rectangular coberta a doble vessant i amb el carener perpendicular a la façana, orientada a tramuntana. Presenta gairebé sense transformacions l'estructura clàssica de masia que definí J. Danés, conserven la seva estructura massissa quant a proporcions i volums.
Altres edificacions (graner, pallissa, ...) estan totalment aïllades de la masia i formen amb aquesta una era totalment enllosada, a ponent de la masia.
El Mujal té una capella familiar advocada a la Mare de Déu de la Mercè.

## Notícies històriques

La gran masia del Mujal està documentada des del s.XV, amb un arxiu propi, amb força documentació referent sobretot a l'església de la casa, primerament advocada a st. Quintí i que durant la guerra Civil 1936-39 fou cremada totalment (reconstruïda el 1940).
L'any 1402 Bord de Pinós i Caterina eren senyors del mas del Mujal i arrendaren els terres.
L'any 1760 la família de Mujal, que portava per cognom aquest mateix topònim, aconseguí el dret d'enterrament dins l'església i s'edificà el cementiri. A partir d'aquestes dates, molta documentació fa referència a l'església i a les relacions entre els propietaris del Mujal i el bisbat.

## Referències

* «El Mujal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 abril 2012].
# Drac Màgic (desambiguació)

«Drac Màgic» té aquests significats:
# Drac Jussà d’Horta

El Drac Jussà d'Horta és una bèstia festiva i popular vinculada al barri d'Horta i el Carmel, Barcelona. És una bèstia de foc infantil portada pels membres més joves de la colla Drac d'Horta-el Carmel. Representa un drac tradicional de colors vius i faccions infantils, i es va construir agafant el model d'en Capallà, el drac del barri.
En Jussà d'Horta va néixer el 1998 per iniciativa de la colla de diables, que volia una bèstia foguera que poguessin treure els més joves a les cercaviles i espectacles pirotècnics.
El drac petit, juntament amb els diables i les altres peces d'imatgeria festiva de la colla, té una funció important en el calendari festiu del barri: participa en els actes de cultura popular de més anomenada que es fan durant les festes majors del Carmel i d'Horta i surt cada any a les festes barcelonines més importants –per Festa Major de Barcelona i per Santa Eulàlia–, a més de les trobades de colles infantils i correfocs de la ciutat on és convidat.

## Referències

* 1 2 3 «Drac Jussà d’Horta». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
# El Morral (Fígols)

El Morral és una muntanya de 1.227 metres que es troba al municipi de Fígols, a la comarca catalana del Berguedà.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# El Moreu

el Moreu és un antic mas, avui segona residència, a uns dos km al NO del nucli de Vidrà (Osona).

## Arquitectura

Casa de planta rectangular amb teulada de dues vessants i amb l'entrada principal al sud. Té planta baixa, pis i golfes. Té un accés secundari per la part de tramuntana, on es construïren unes escales i un petit pati els anys cinquanta del segle xix. La seva estructura interior és la pròpia d'una casa de pagès, amb una planta destinada a ús agrari i un pis dedicat a habitatge, i les golfes que fa les funcions de graner. A la part de llevant hi ha una era enllosada amb cairons. La construcció originària disposa d'un cos quadrangular adossat a la part de llevant, que antigament havia estat un colomer.

## Història

Malgrat que a la façana de ponent hi ha una llinda amb l'any 1697, és molt possible que aquesta sigui re-aprofitada, doncs, a les finestres s'inscriuen altres anys, como per exemple el 1788. La part de llevant és la que ha estat objecte de més reformes, ja que en ella s'hi han obert dues finestres. Aquesta reforma tingué lloc a finals del segle xix, concretament l'any 1893. El fet que actualment sigui segona residència ha comportat alguns canvis en la seva estructura interior, amb la conseqüent supressió dels espais destinats a feines agràries de la planta baixa.

## Referències

* 1 2 «Mas el Moreu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 agost 2017].
# El bosc

El bosc és una pel·lícula de 2012 dirigida pel cineasta barceloní Óscar Aibar i protagonitzada per Maria Molins i Àlex Brendemühl y registrada en el catalá local del Matarranya. La pel·lícula està basada a partir d'un relat d'Albert Sánchez Piñol inclòs a Les edats d'or (2001). Maria Molins va ser guardonada als Premis Gaudí 2012 per la millor actriu protagonista.

## Argument

Una família del Matarranya, Baix Aragó, amaga un secret ancestral: a la vora de la masia on viuen apareixen unes misterioses llums, un fulgor sobrenatural que es fa visible dues nits l'any, entre la malesa d'un estrany bosc. Segons la tradició familiar les llums són una porta a un altre món, d'on no torna ningú que la creua, i amaguen la seva existència als habitants del poble més proper a la masia.
El 1936 esclata la Guerra Civil Espanyola i les milícies anarquistes prenen el poder del Baix Aragó. Ramon, el cap de família de la masia, és perseguit més per antagonismes personals que per motius ideològics: "Lo Coixo", un dels anarquistes del poble, està enamorat de Dora, la dona de Ramon, i vol aprofitar-se de l'ocasió.

## Repartiment

* Maria Molins com a Dora
* Àlex Brendemühl com a Ramon
* Pere Ponce com a lo Coixo
* Tom Sizemore com a Picket

## Referències

* ↑ http://www.catalanfilmsdb.cat/ca/produccions/ficcio-llargmetratge/el-bosc/2319/
* ↑ Bonet Mojica, LLuís «Extraterrestres y guerra civil» (en castellà). La Vanguardia, 14-12-2012 [Consulta: 15 febrer 2016].
* ↑ «El bosc». Acadèmia del Cinema Català [Consulta: 15 febrer 2016].
# El bote, el río y la gente

El bote, el río y la gente és una pel·lícula en blanc i negre de l'Argentina dirigida per Enrique Cahen Salaberry sobre el guió de Isaac Aisemberg i Carlos Aden que es va estrenar l'1 de juny de 1960 i que va tenir com a protagonistes Silvia Legrand, Luisa Vehil, Alberto Dalbes, María Vaner i Luis Tasca. Aquest film, rodat íntegrament al Delta del Paraná va ser el primer realitzat pel director de retorn a l'Argentina després d'haver filmat cinc pel·lícules a Espanya. El film va ser guardonat amb el premi a la millor pel·lícula en idioma castellà en el Festival Internacional de Cinema de Mar del Plata de 1960.

## Sinopsi

Un grup de persones arriba un diumenge al Tigre i uneixen en una tarda els seus diferents punts de vista.

## Repartiment

| Actor | Personatge |
| Silvia Legrand | |
| Luisa Vehil | Sra. Mendizabal |
| Alberto Dalbes | |
| María Vaner | |
| Luis Tasca | |
| Fina Basser | |
| Enrique Guarnero | |
| Jorge Hilton | |
| Alita Román | |
| Alejandro Anderson | |
| Héctor Gancé | |
| Emilio Alfaro | |
| Jesús Pampín | |
| Amalia Britos | |
| Luis Yané | |
| E. Yané | |
| Guillermo Longoni | |
| Alicia López Monet | |
| Carlos Carella | |
| Libertad Leblanc | |
| Víctor Martucci | |
| Pedro Buchardo | |

## Comentaris

Boris Zipman va opinar sobre el file:
| « | ”Un bot que parla, massa gent i falta d'humanitat…El director…no va comprendre el que estava fent. Va ignorar l'humà, deshilvanó en forma total l'acció, va demostrar el seu desconeixement dels matisos de l'emoció i va deixar que els actors recitessin emfàticament la seva part.” | » |
La Nación per la seva part va dir :
| « | ”que va guiar als libretistas d'aquest film és noble, però el resultat concret és epidèrmic.” | » |

## Notes

* ↑ Manrupe, Raúl. Un diccionario de films argentinos (1930-1995) pág. 63. Buenos Aires, Editorial Corregidor, 2001.
* ↑ España, Claudio y Rosado, Miguel Ángel: Medio siglo de cine 1° ed. pág. 999 Buenos Aires 1984 Editorial Abril S.A. y Editorial del Heraldo S.A. isbn=950-10-0133-4

## Enllaços externs

* Informació sobre El bote, el río y la gente a Cinenacional.com
* El bote, el río y la gente a YouTube
# El bosque del lobo

El bosque del lobo és una pel·lícula espanyola dramàtica de 1971 dirigida per Pedro Olea Retolaza, escrita per Olea i Juan Antonio Porto, i basada en la novel·la El bosque de Ancines de Carlos Martínez-Barbeito, la que al seu torn és basada en fets reals, concernents al cas de Manuel Blanco Romasanta i el mite que era un home llop.
En el film es desenvolupa la història d'un assassí similar a Romasanta, però aquesta vegada anomenat Benito Freire, interpretat per José Luis López Vázquez. La cinta és actualment considerada un clàssic de la cinematografia espanyola de la seva època i la primera interpretació totalment reconeguda de López Vázquez, qui amb anterioritat solia interpretar papers còmics.

## Argument

Benito Freire és un venedor ambulant que es dedica a la venda ambulant per diferents pobles gallecs i pateix atacs d'epilèpsia. A causa de certs fets que es donen amb el transcurs del temps, per la comarca comença a estendre's el rumor que Freire pateix la maledicció de la licantropia.

## Repartiment

* José Luis López Vázquez: Benito Freire. És una víctima de les males llengües de la comarca. Això provocarà que els seus atacs d'epilèpsia li donin la fama d'home llop.
* Amparo Soler Leal: Pacucha.
* Antonio Casas: Abad.
* Núria Torray: Avelina.
* John Steiner: Robert.
* Alfredo Mayo: Don Nicolás de Valcárcel.
* Carlos Fuertes: Fill de Don Nicolás de Valcárcel.
* Luis Fuertes: Fill de Don Nicolás de Valcárcel.
* Paul Ellis
* Amadeo Souto Doval: Caçador 1

## Referències

* ↑ «11 psicópatas asesinos 'made in Spain'. José Luis López Vázquez en El bosque del lobo». Fotogramas. [Consulta: 17 octubre 2011].
# El tren dels espies

El tren dels espies (títol original: Avalanche Express) és una pel·lícula anglesa de 1979. Va ser dirigida en gran part per Mark Robson, que va morir d'una crisi cardíaca el juny de 1978 abans de la fi del rodatge i va ser reemplaçat per Monte Hellman.
Robert Shaw, l'actor principal, va morir de la mateixa manera abans de la postsincronització de la pel·lícula; la seva veu va ser doblada per un desconegut que, per homenatge cap a Robert Shaw, va refusar cobrar els seus emoluments. Ha estat doblada al català.

## Argument

El general Marenkov decideix passar a l'oest. Serà ajudat en aquesta temptativa per l'agent secret Wargrave. En vista de la importància de la seva funció a la Unió soviètica, els agents moscovites (entre els quals l'agent Bunin) faran de tot per eliminar-lo incloent-hi posar en marxa allaus en el trajecte del tren.

## Repartiment

* Robert Shaw: General Marenkov
* Lee Marvin: Coronel Harry Wargrave
* Maximilian Schell: l'agent Bunin
* Linda Evans: Elsa Lang
* Joe Namath: Leroy
* Horst Buchholz: Scholten
* Mike Connors: Haller
* David Hess: Geiger

## Referències

* ↑ esadir.cat. El tren dels espies. esadir.cat.
* ↑ «Avalanche Express». The New York Times.
# Eleccions al Dáil Éireann de 1997

Les eleccions al Dáil Éireann de 1997 es van celebrar el 6 de juny de 1997 per a renovar els 166 diputats del Dáil Éireann. Va guanyar el Fianna Fáil, però el Fine Gael incrementà la seva representació a costa dels Progressive Democrats i dels Laboristes. Així, Bertie Ahern formarà un govern de coalició entre Fianna Fáil i Progressive Democrats. Per primer cop en molts anys, el Sinn Féin obté representació parlamentària al Dáil Éireann.

## Resultats

| Partit | Líder | Vot popular | % | Escons |
| Fianna Fáil | Bertie Ahern | 703.682 | 39,3% | 77 |
| Fine Gael | John Bruton | 499.936 | 27,9% | 55 |
| Laborista | Dick Spring | 186.044 | 10,4% | 17 |
| Progressive Democrats | Mary Harney | 83.765 | 4,7% | 4 |
| Democratic Left | Proinsias de Rossa | 44.901 | 2,5% | 4 |
| Verds | Roger Garland | 49.323 | 2,8% | 2 |
| Sinn Féin | Caoimhghín Ó Caoláin | 45.514 | 2,5% | 1 |
| Partit Socialista | Joe Higgins | 12.455 | 0,6% | 1 |
| Independents | | 123.102 | 6,9% | 6 |

## Referències

* (anglès) Eleccions a Irlanda de 1997
# Eleccions al Dáil Éireann de 1987

Les eleccions al Dáil Éireann de 1987 es van celebrar el 17 de febrer de 1987 per a renovar els 166 diputats del Dáil Éireann. Va guanyar el Fianna Fáil i Charles Haughey va formar un govern de minoria.

## Resultats

| Partit | Líder | % | Escons |
| Fianna Fáil | Charles Haughey | 44,1% | 81 |
| Fine Gael | Garret FitzGerald | 27,1% | 50 |
| Progressive Democrats | Desmond O'Malley | 11,8% | 14 |
| Laborista | Dick Spring | 6,4% | 12 |
| Partit dels Treballadors d'Irlanda | Tomás Mac Giolla | 3,8% | 4 |
| Partit Socialista Democràtic | Jim Kemmy | 0,4% | 1 |
| Sinn Féin | Gerry Adams | 0,4% | |
| Independents | | 4,0% | 3 |

## Referències

* ↑ «Election results and transfer of votes in general election (February, 1987) for twenty-fifth Dáil and bye-elections to twenty-fourth Dáil (1982–1987)». Dublin Stationery Office, 01-07-1987. [Consulta: 12 agost 2022].
* ↑ «25th Dáil 1987 General Election». [Consulta: 11 juliol 2009].
* ↑ «Dáil elections since 1918». Arxivat de l'original el 27 de novembre 2020. [Consulta: 11 juliol 2009].
* ↑ Nohlen, Dieter; Stöver, Philip. Elections in Europe: A Data Handbook. Nomos Verlagsgesellschaft Mbh & Company, 2010. ISBN 978-3-8329-5609-7.
* ↑ «Irish General Elections». [Consulta: 12 agost 2022].
# Endocèrvix

L' endocèrvix és la porció del coll uterí que es troba immediatament després de l'orifici cervical extern. Està constituït per un epiteli cilíndric secretor de moc, formant una capa de cèl·lules úniques.
És difícil de visualitzar, el seu aspecte és vermellós. Aquest epiteli revesteix tot el canal endocervical, fins a arribar a l'orifici cervical intern, on es fusiona amb l'epiteli glandular endometrial en la porció inferior del cos uterí.

## Patologia

La mucosa endocervical és un lloc en el qual pot sorgir adenocarcinoma. El tipus d'adenocarcinoma endocervical, com el càncer cervical (carcinoma de cèl·lules escamoses), que sovint sorgeix a l'Entorn de la infecció del virus del papil·loma humà

## Vegeu també

* Erosió cervical
* Papanicolau

## Referències

* ↑ «Endocèrvix». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* ↑ Dona Schneider; David E. Lilienfeld. Public Health: The Development of a Discipline, Volume 2, Twentieth-Century Challenges. Rutgers University Press, 25 agost 2011, p. 262–. ISBN 978-0-8135-5008-4 [Consulta: 14 març 2013].
* ↑ Frank H. Netter. Atlante di anatomia umana. Con CD-ROM. Elsevier srl, 2007, p. 6–. ISBN 978-88-214-2976-7 [Consulta: 14 març 2013].
* ↑ Yeh, IT.; LiVolsi, VA.; Noumoff, JS. «Endocervical carcinoma.». Pathol Res Pract, 187, 2-3, 1991, p. 129–44.
* Aquest article incorpora text de l'edició de l'Anatomia de Gray en domini públic.

## Enllaços externs

* Versió Online de Gray's Anatomy
# Emili Brugalla i Turmo

Emili Brugalla i Turmo (Barcelona, 4 de setembre de 1901 - 1 d'abril de 1987)fou un relligador i enquadernador català.

## Biografia

El 1913 començà com a aprenent als tallers Gibert Reig i Trillas, alhora que estudiava a l'Institut Català de les Arts del Llibre amb Ramon Miquel i Planas i a l'Escola d'Arts i Oficis i Belles Arts, on aprèn la dauradura a mà i la relligadura de bibliòfil del mestre Hermenegild Alsina i Munné.
El 1921 marxà a estudiar a París amb el seu mestre. El 1923 va tornar i organitzà una secció d'enquadernació d'art a la llibreria Subirana, especialitzada en llibres religiosos, que li va permetre obtenir el gran premi a l'Exposició Internacional de Barcelona del 1929. El 1931 va instal·lar el seu propi taller i es proposà divulgar els valors de la relligadura artística, alhora que feia classes a l'Escola Industrial de Barcelona i a l'Escola de Bibliotecàries. Va fer conferències al Foment de les Arts Decoratives de Barcelona i també a Madrid. El 1945 va obtenir la medalla de plata del Primer Certamen d'Art Decoratiu celebrat a Palma; posteriorment va intervenir al congrés de relligadors d'Estocolm de 1966 i al d'Ascona (Suïssa) el 1967 amb treballs publicats i glossats per destacades autoritats en revistes especialitzades com La Reliure, Craft Horizon, The Penrose Anual, Allegemeniner zur Buch-Binderein i Bokbinderi Idkaren.
Fou membre de l'Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona (1966), acadèmic de l'Academia de Bellas Artes de San Fernando (1978) i membre d'honor del Designer Bookbinders de Londres el 1937. El 1982 va rebre la Creu de Sant Jordi.

## Obres

* Tres ensayos sobre el arte de la encuadernación (1945)
* La encuadernación en París en las avanzadas del Arte Moderno (1954)
* El Arte en el Libro y en la Encuadernación (1977)

## Bibliografia

* Emili Brugalla enquadernador: commemoració del centenari del seu naixement. 2001
* Bibliofília a Catalunya. Barcelona: Fundació Jaume I, 2001. ISBN 84-7226-699-0.

## Referències

* ↑ «Llistat de tots els socis des de la fundació«, Associació de Bilbiòfils de Barcelona [consulta l'1 de febrer de 2014–
* ↑ «esquela d'Emili Brugalla i Turmo». La Vanguardia, 02-04-1987, pàg. 26.
* ↑ Enciclopedia de la encuadernación. Madrid: Ollero & Ramos Editores, 1998, p. 49-51. ISBN 84-7895-105-9.
* ↑ «Emili Brugalla i Turmo». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ "Emili Brugalla i Turmo". Dins: A. Estivill, Qui era qui a l'Escola de bibliotecàries, Barcelona: Edicions de la Universitat de Barcelona, 2016 (Biblioteca universitària), p. 114-115
* ↑ (castellà) Emili de Brugalla, Maestre de Maestros Arxivat 2012-06-16 a Wayback Machine. Biografia PDF
* ↑ Aitor Quiney, Vinyet Panyella, Biblioteca de Catalunya, 2001, 361 pàgines, ISBN 9788478451470

## Enllaços externs

* El fons personal d'Emili Brugalla es conserva a la Biblioteca de Catalunya