OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Llorenç Benet

Llorenç Benet ( - segle XVI) fou Professor de l'Estudi General de Barcelona, va obtenir una de les tres primeres càtedres de medicina creades l'any 1551. Va ser nomenat rector del mateix centre d'estudis, càrrec que va exercir dues vegades: de l'1 d'agost de 1537 al 31 de juliol de 1538 i de l'1 d'agost de 1541 al 31 de juliol de 1542.
També va exercir de Canceller l'any 1532 i el període de l'1 d'agost de 1535 al 31 de juliol de 1536, i de Tresorer entre l'1 d'agost de 1538 i el 31 de juliol de 1539.
Va morir al segle xvi.

## Referències

* ↑ Fernández Luzón, Antonio. "La Universidad de Barcelona en el siglo XVI" edició en accés obert del text original, tesi doctoral a la UAB Barcelona, 2003, p. 342
* ↑ Fernández Luzón, Antonio. "La Universidad de Barcelona en el siglo XVI" edició en accés obert del text original, tesi doctoral a la UAB Barcelona, 2003, p.403,633,634
* 1 2 3 Fernández Luzón, Antonio. "La Universidad de Barcelona en el siglo XVI" edició en accés obert del text original, tesi doctoral a la UAB Barcelona, 2003, p. 633
* 1 2 Fernández Luzón, Antonio. "La Universidad de Barcelona en el siglo XVI" edició en accés obert del text original, tesi doctoral a la UAB Barcelona, 2003, p. 634

## Enllaços externs

* Registre d'autoritat de Llorenç Benet. CRAI. Universitat de Barcelona Arxivat 2016-10-02 a Wayback Machine.
# Ca l'Eloi

* Per a altres significats, vegeu «Ca l'Eloi (Tornabous)».
Ca l'Eloi és un habitatge al nucli de Fornells de la Selva (Gironès). És un edifici civil de petites dimensions, de forma basilical i material pobre de pedra i tàpia amb un estat de conservació força precari al restar deshabitat.
Hi ha un portal adovellat que és l'element únic pròpiament originari i que està datat el 1556. Al primer pis hi ha un balcó i dues finestres i materials posteriors.
La data d'edificació de dita casa és molt pròxima a la de l'església parroquial.

## Referències

* 1 2 3 4 «CAL ELOI». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 juliol 2022].
# Cantó de Pons

El cantó de Pons és un cantó francès del departament del Charente Marítim, al districte de Saintes. Té 19 municipis i el cap és Pons.

## Municipis

* Avy
* Belluire
* Biron
* Bougneau
* Brives-sur-Charente
* Chadenac
* Coulonges
* Échebrune
* Fléac-sur-Seugne
* Marignac
* Mazerolles
* Montils
* Pérignac
* Pons
* Rouffiac
* Saint-Léger
* Saint-Seurin-de-Palenne
* Saint-Sever-de-Saintonge
* Salignac-sur-Charente
Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1949-1961 | Marc Dulin | radical |
| 1961-1965 | Roger Pellevoisin | radical |
| 1965-1979 | M. Thomas | Divers droite |
| 1979-1985 | M. Jaubert | MRG, després divers gauche |
| 1985-1992 | Pierre Delapeyronnie | RPR |
| 1992-1993 | Guy Mouillot | PS |
| 1993- | Daniel Laurent | RPR, després UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2008 |
| 12.174 | 11.961 | 11.811 | 11.543 | 11.443 | 11.594 | 12.263 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cantó de Poncin

El cantó de Poncin era una divisió administrativa francesa del departament de l'Ain. Comptava amb 9 municipis i el cap era Poncin. Va desaparèixer el 2015.

## Municipis

* Boyeux-Saint-Jérôme
* Cerdon
* Challes-la-Montagne
* Jujurieux
* Labalme
* Mérignat
* Poncin
* Saint-Alban
* Saint-Jean-le-Vieux

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1952 | Robert Le Tessier | radical |
| 1953-1979 | René Lyot | MRG |
| 1979-1998 | Gérard Reverdy | UDF-PR |
| 1998-2015 | Jean Chabry | Divers gauche, després Divers droite |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2008 |
| 5.017 | 5.229 | 4.914 | 5.070 | 5.538 | 6.041 | 6.992 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Los Cármenes

Los Cármenes és un barri de Madrid integrat en el districte de Latina. Té una superfície de 129,20 hectàrees i una població de 18.007 habitants (2009). Limita al nord amb Puerta del Ángel, a l'oest amb Lucero i Aluche a l'est amb Imperial (Arganzuela) i al sud amb San Isidro (Carabanchel). Està delimitat al sud per la Via Carpetana, a l'est pel riu Manzanares, al nord pel carrer Sepúlveda i a l'oest pel carrer Alhambra i l'Avinguda de Nuestra Señora de Valvanera.

## Enllaços externs

* Estadística del districte Latina
* Ortofoto de Latina i mapes del districte i els seus barris, amb les seccions censals Arxivat 2011-10-27 a Wayback Machine.
# Camí municipal de Montcada

El Camí municipal de Montcada uneix les poblacions de Lleida i Alpicat a la comarca del Segrià. Segueix paral·lel la carretera N-240 entre Lleida i Osca. Es tracta d'un camí pas de vehicles agraris, motocicletes i bicicletes. Porta a les basses d'Alpicat. A Lleida es pot agafar des de l'Avinguda de Pinyana, és el camí que porta al tanatori. El camí té una longitud de 7,8 km des de l'Hospital Arnau de Vilanova fins a la carretera Alpicat-Torrefarrera.

## Referències

* ↑ De Camarasa a Lleida
* ↑ Camí de Montcada a wikiloc.com
* ↑ Camí municipal de Montcada Arxivat 2016-08-26 a Wayback Machine. a mapio.net
# Cantó de Vierzon-1

El cantó de Vierzon-1 és un cantó francès del departament del Cher, situat al districte de Vierzon. Compta amb part del municipi de Vierzon.

## Municipis

* Vierzon

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1949 | M. Cutard | PCF |
| 1949-1973 | Léo Mérigot | PCF |
| 1973-1998 | Fernand Micouraud | PCF |
| 1992-1998 | Jean Rousseau | GE |
| 1998-1998 | Jean-Paul Vadrot | UDF |
| 1998-2004 | François Dumon | PCF |
| 2004-2012 | Nicolas Sansu | PCF |
| 2012- | Karine Chêne | PCF |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Cantó de Vigneux-sur-Seine

El cantó de Vigneux-sur-Seine és un cantó francès del departament d'Essonne, situat al districte d'Évry. Des del 2015 té 3 municipis.

## Municipis

* Crosne
* Montgeron (en part)
* Vigneux-sur-Seine

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1976-1985 | Robert Lakota | PCF |
| 1986-1992 | Michel Rémond | RPR |
| 1992-2004 | Lucien Lagrange | PCF |
| 2004-2011 | Patrice Finel | PS, després PG |
| 2011- | Didier Hoeltgen | Verts, després PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| - | - | 26.550 | 24.462 | 25.203 | 25.652 | 27.331 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Los Serrats (Llania)

Los Serrats és una serra de l'interior del terme municipal de Conca de Dalt, a la comarca del Pallars Jussà. Pertanyia a l'antic terme d'Hortoneda de la Conca.
Pertanyen a l'antiga quadra de Llania, al nord-oest d'Hortoneda, i s'estenen de nord-oest a sud-est, al vessant nord-est del Roc de Santa, a l'esquerra del barranc de la Molina.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Can Gibert

* No s'ha de confondre amb Cal Gibert.
«Can Gibert» té aquests significats:
* Can Gibert (Aiguaviva), masia del municipi d'Aiguaviva (Gironès)
* Can Gibert (Arenys de Munt), masia al sud-oest del terme d'Arenys de Munt protegida com a bé cultural d'interès local
* Can Gibert (Monistrol de Montserrat), edifici entre mitgeres a Monistrol de Montserrat (Bages)
* Can Gibert (Sant Cebrià de Vallalta), masia del municipi de Sant Cebrià de Vallalta (Maresme)
* Can Gibert de Dalt, masia del municipi de Rellinars (Vallès Occidental)
* Turó de Can Gibert, muntanya al municipi de Tordera, a la comarca del Maresme
# M5

«M5» té aquests significats:
* Messier 5, un cúmul d'estels globular
* M5, varietat de zircaloy, o aliatge de zirconi
# Líbero Parri Romero

Líbero Parri (Burjassot, Horta Nord, 18 de gener de 1982) és un futbolista valencià, que ocupa la posició de migcampista atacant. Ha estat internacional amb les categories inferiors de la selecció espanyola.

## Trajectòria

Sorgit del planter del València CF, va ser cedit al Vila-real CF la temporada 99/00, amb qui debuta a Segona Divisió. Els groguets pugen a la màxima categoria i Parri juga 27 partits i marca 3 gols. El seu bon paper a la Plana Baixa fa que el València el repesque i l'hi incorpore al primer equip, però tot just apareixeria en dos partits dels de Mestalla, el que suposaria el seu debut a la màxima categoria. Acabaria la temporada 00/01 a l'Elx CF.
Després de passar la 01/02 sense massa èxit al CD Numancia, a l'estiu del 2002 fitxa per l'Albacete Balompié amb qui retorna a primera divisió. Seria titular amb els manxecs durant quatre temporades (amb una cessió al Racing de Santander enmig). Però, la temporada 07/08 deixa de comptar i encetada la competició marxa al Cadis CF, amb qui baixa a Segona B. La temporada 08/09 retorna a València, per militar a l'altre equip de la ciutat, el Llevant UE, on realitzaria una discreta temporada. Només està un any a l'equip granota, i la temporada 09/10 fitxa pel Nàstic de Tarragona. En total suma 255 partits entre Primera i Segona Divisió, en els quals ha fet 40 gols.

## Enllaços externs

* Fitxa de Parri
# Can Pardalet

Can Pardalet era una casa enderrocada de la Cellera de Ter (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'immoble primigeni conegut com a Can Pardalet, ha estat enderrocat i en el solar original s'ha procedit a la construcció d'un gran immoble que consta de planta baixa i dos pisos superiors, situat entre mitgeres i cobert amb una teulada a una sola aigua amb vessant a façana i amb un ràfec format per tres fileres de rajola. La composició del ràfec és la següent: primer una filera de rajola plana, llavors una filera de rajola ondulada imitant la teula complementada per una altra filera de rajola plana. Està ubicat al costat esquerre de la travessera del Torrent.
La planta baixa consta de dues obertures, com són el portal d'accés i el garatge.
Pel que fa al primer i segon pis, aquests han estat resolts partint del mateix esquema formal que consisteix en disposar tres finestres per pis. Ara bé pel que fa a la seva tipologia, aquestes són completament diferents. Així en el primer pis trobem per una banda, dues balconades i cadascuna amb la seva respectiva barana de ferro forjat i una finestra d'arc de mig punt, amb una llum extremadament accentuada en comparació amb la sageta. Per la seva banda, en el segon pis tenim dues finestres dobles o geminades, que consten de mainell cúbic, amb columnes de fust llis i ampit treballat i finalment una obertura rectangular projectada com a balconada i equipada amb una barana de ferro forjat.

## Referències

* 1 2 3 «Can Pardalet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2017].
# Cantó de Viriat

El cantó de Viriat era una divisió administrativa francesa del departament de l'Ain. Comptava amb sis municipis i el cap era Viriat. Va existir de 1985 a 2015.

## Municipis

* Buellas
* Montcet
* Polliat
* Saint-Denis-lès-Bourg
* Vandeins
* Viriat (Ain)

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1985-2004 | Pierre Fromont | Divers gauche |
| 2004-2011 | Jacques Nallet | Divers gauche |
| 2011-2015 | Bernard Perret | Divers gauche |

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2008 |
| 7.062 | 8.140 | 9.625 | 10.815 | 12.868 | 14.515 | 16.210 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cantó de Viroflay

El cantó de Viroflay és un antic cantó francès del departament d'Yvelines, que estava situat al districte de Versalles. Comptava amb 1 municipis i el cap era Viroflay.
Al 2015 va desaparèixer i el seu territori va passar a formar part del nou cantó de Versalles-2.

## Municipis

* Viroflay

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1967-1976 | M. Renaud | RI |
| 1976-2008 | Gérard Martin | CD, després UDF, després divers droite |
| 2008- | Olivier Lebrun | UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Carablanc d'escudet

El carablanc d'escudet (Leucorrhinia pectoralis) és una espècie d'odonat anisòpter de la família Libellulidae.

## Descripció

Aquesta espècie fa 32-39 mil·límetres i és el membre més gran del seu gènere a Europa. És fàcilment identificable pel gran setè segment groc del seu abdomen.

## Hàbitat

Habita vores pantanoses i prefereix aigües menys àcides que Leucorrhinia dubia. Es distribueix des de Siberia fins a part de França.

## Galeria

* Mascle
* Femella
* Vista frontal

## Referències

* ↑ «Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 12 novembre 2021].
* ↑ «Libellennet: gevlekte witsnuitlibel (Leucorrhinia pectoralis)» (en dutch). [Consulta: 18 agost 2010].
* 1 2 Dijkstra, Klaas-Douwe B. Field Guide to the Dragonflies of Britain and Europe. British Wildlife Publishing, 2006. ISBN 0953139948 [Consulta: 17 setembre 2010].
* ↑ «Còpia arxivada». DragonflyPix.com. Arxivat de l'original el 2 de gener 2013. [Consulta: 9 gener 2016].
* ↑ Parr, Andrew J «The Large White-faced Darter Leucorrhinia pectoralis (Charp.) across Britain during 2012». Journal of the British Dragonfly Society, 29, 01-04-2013 [Consulta: 1r gener 2014].
* ↑ «Leucorrhinia pectoralis» (en anglès). IUCN Red List. Clausnitzer, V. 2009. [Consulta: 9 gener 2016].
# Carablanc meridional

El carablanc meridional (Aphelocephala leucopsis) és una espècie d'ocell de la família dels acantízids (Acanthizidae) que habita àrides zones amb herba, planures i matolls, des de l'oest i el entre d'Austràlia Occidental, sud del Territori del Nord i sud de Queensland, cap al sud, a l'ample del sud d'Austràlia a excepció del sud-est de Nova Gal·les del Sud i el sud-est de Victòria.

## Referències

* ↑ «Carablanc meridional». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev.20/02/2021 (català)
# Macedoni Vicari d'Àfrica

Macedoni Vicari d'Àfrica (en llatí Macedonius Vicarius Africae, en grec Μακεδόνιος) va ser un magistrat romà, vicari d'Àfrica al començament del segle v.
Va ser amic i corresponsal d'Agustí d'Hipona que el descriu com a persona eminent. Es conserven dues cartes seves a Agustí, amb les respostes.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0002.001/892?page=root;rgn=full+text;size=100;view=image;q1=MacedoniusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+II.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 882. ]
# Carl Troll

Carl Troll (Gabersee, 24 de desembre de 1899 - Bonn, 21 de juliol de 1975) fou un geògraf, botànic, químic, fitogeògraf, climatòleg i ecòleg alemany,, especialista en ecologia del paisatge. Va estudiar biologia, química, geologia, geografia i física a la Universitat de Múnic. Germà del també botànic Wilhelm Troll (1897-1978).

## Trajectòria professional

L'any 1921 va obtenir el doctorat en botànica. Entre 1922 i 1927 va treballar com a assistent en l'Institut Geogràfic de Múnic.
Entre els anys 1925 i 1929 va realitzar diversos viatges al continent americà, visitant el nord de Xile, Bolívia, Perú, Equador, Colòmbia i Panamà. Després visità l'Àfrica oriental i meridional els anys 1933 i 1934. L'any 1930 es va convertir en professor de geografia a Berlín i l'any 1938 es convertí en professor de geografia a Bonn.
Va ser ell qui va introduir l'any 1939 l'expressió landscape ecology (ecologia del paisatge), que va definir com l'estudi de tota la complexitat de relacions causa-efecte que existeixen entre les comunitats d'éssers vius i les seves condicions ambientals en una secció específica de paisatge.
Va ser president de la Unió Geogràfica Internacional (1960-1964), l'any 1975 va fundar la Comissió sobre Geoecologia de Muntanyes de la Unió Geografia Internacional.
Considerat un dels mestres de la geografia botànica, de l'ecologia i de la geografia física, és autor de diverses obres sobre biogeografia, morfologia glacial, geografia cultural dels Andes i d'Àfrica i sobre els problemes de subdesenvolupament.

## Referències

* 1 2 Bocco, Gerardo. «Carl Troll y la ecología del paisaje» (en castellà). Instituto Nacional de Ecología de México. [Consulta: 30 juliol 2011].
* ↑ Vila Subirós, Josep; Varga Linde, Diego; Llausàs Pascual, Albert; Ribas Palom, Anna. Conceptos y metodologías fundamentales en ecología del paisaje (landscape ecology). Una interpretación desde la geografía.. Documents d'anàlisi geogràfica, 2006, p. 151-166 [Consulta: 30 juliol 2011].
* ↑ Gade, Daniel W. «Carl Troll on Nature and Culture in the Andes (Carl Troll über die Natur und Kultur in den Anden)». Erdkunde, 50, 4, 1996, pàg. 301–316. DOI: 10.3112/erdkunde.1996.04.02.
# Carl Theodor von Piloty

Karl Theodor von Piloty (Munic (Baviera), 1 d'octubre, 1826 - Ambach (Baviera), 21 de juliol, 1886) va ser un pintor alemany, conegut pels seus temes històrics i reconegut com el màxim representant de l'escola realista a Alemanya.
El 1840 estudià per poc temps a l'Acadèmia de Belles Arts de Múnic, on cultivà l'estil de Schnorr; més va treballar en el taller tipogràfic del seu pare Ferdinand Piloty. Després visità Anvers i París, i sota la influencia dels coloristes belgues i francesos va desenvolupar la seva brillant tècnica, contribuint al progrés que el colorit va fer a les noves escoles de Múnic i d'Alemanya a general, particularment des que va ser professor de pintura de l'Acadèmia d'Art de Múnic (1858).
A, el seu quadre de gènere com La mestressa (1853) li seguí el seu primer quadre històric La fundació de la Lliga catòlica (al Maximilianeum), i més tard Seni davant el cadàver de Wallenstein (1855), L'alba abans de la batalla Weissen Berg, Neró davant les ruïnes de Roma (1861), Marxa de Wallenstein contra Eger, Galileu a la presó, Godofredo de Bouillon (1868), Colón (1866), L'anunci de la sentència de mort a María Estuardo (1869), Thusnelda al triomf de Germanico (1873), Enric VIII i Anna Bolena (1873), El repudi d'Anna Bolena (1874), Les verges prudents i les boges (1881), El Consell dels Tres a Venècia (1885), La mort d'Alexandre el Gran.
També va pintar retrats i il·lustracions, havent il·lustrat els clàssics alemanys i Shakespeare. El 1874 va ser director de l'Acadèmia de Múnic. Entre els seus deixebles cal esmentar Hans Makart, Gyula Benczúr, Franz von Lenbach, Franz Defregger, Józef Brandt o Eduard von Grützner. Com a professor es va distingir notablement, ja que sempre s'esforçava a respectar l'originalitat de cadascun dels seus deixebles: per aquest motiu, les seves lliçons eren molt sol·licitades.
El seu germà Ferdinand (1828-1895), també fou un pintor força reconegut.

## Petita galeria

* Enric VIII i Ana Bolena
* Seni davant el cadàver de Wallenstein
* Thusnelda al triomf de Germanico
* La mort de Cesar

## Bibliografia

* Adolf Rosenberg, Die Münchener Malerschule in ihrer Entwicklung seit 1871. (Leipzig, 1895).
# Makura no Sōshi

El llibre del coixí (枕草子, Makura no Sōshi) és un diari escrit per l'autora japonesa Sei Shōnagon, dama de la cort de l'emperadriu Sadako, cap a l'any 1000, durant el període Heian. Possiblement és el nikki o diari íntim més famós de la literatura japonesa. També ha rebut els qualificatiu de «tractat» perquè, al llarg dels seus tres-cents breus capítols, a més de les descripcions de la vida de la cort, inclou parts senceres d'aforismes i reflexions molt pròximes a l'assaig en les quals l'agudesa de l'observació i el refinament estilístic es conjuguen amb la ironia i la llibertat de jutjar.
Per altra banda, hi ha seccions que són verdaders catàlegs de noms de plantes, ocells, flors, i que donen lloc també a llistes de coses esfereïdores, coses que avergonyeixen i coses tranquil·litzadores.
Com va assenyalar André Beaujard, a Sei Shonagon li agrada evocar els sentiments més fugitius, l'evanescència de les coses. Busca la paraula justa amb un estil elegant que no inclou un expressió vigorosa.
Per la seva part, Octavio Paz, admirat davant la bellesa i la transparència de la seva prosa, descobreix en ella «un món suspès en si mateix, pròxim i remot al mateix temps, com tancat en una esfera de vidre».

## Enllaços externs

* Petita antologia d'aquest obra Arxivat 2003-10-14 a Wayback Machine.
* things that quicken the heart Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. - A Pillow Book for the 21st Century
# Cantó de Saint-Dizier-Sud-Est

El cantó de Saint-Dizier-Sud-Est és un cantó francès del departament de l'Alt Marne, situat al districte de Saint-Dizier. Té 2 municipis i part del de Saint-Dizier.

## Municipis

* Chamouilley
* Roches-sur-Marne
* Saint-Dizier (part)

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1982-1988 | Pol Fontaine | PCF |
| 1988-1994 | Jacques Faglin | PS, després Divers gauche |
| 1994- | Marcelle Fontaine | PCF |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Carlos Solaz Pradas

Carlos Solaz Pradas (València 1970-2022), o simplement Solaz, fou un pilotari valencià d'Escala i corda que va jugar en la posició de mitger.
Format a l'escola del Trinquet de Pelayo en companyia de la coneguda Generació de Pelayo integrada per Vicente Grau, Pedro López el Zurdo, Víctor, Pastor, Peluco, Serrano, Pedrito i Tino.
La seua etapa daurada de en la Pilota valenciana va anar de meitat dècada dels anys 90 del segle XX fins a la primera dècada dels 2000. Durant aquest període va aconseguir arribar a tres finals de la Lliga d'escala i corda, aleshores coneguda com Circuit Bancaixa, principal competició professional de la modalitat, els anys 1995, 1996 i 2002. Es va retirar de la pràctica professional el 2013.
Solaz va morir l'agost de 2022 amb 52 anys afectat per esclerosi lateral amiotròfica (ELA).

## Palmarés

* Escala i corda:
** Campió del Circuit Bancaixa 1995,1996,1997,2000 i 2002
** Campió del Màsters Ciutat de València: 2008
** Subcampió del Trofeu Festes fundacionals de Massamagrell: 2009
** Campió del Trofeu Mancomunitat de la Ribera Alta: 2006
** Campió del Trofeu Superdeporte: 2009
** Campió del Trofeu Universitat de València: 2009 i 2011
*** Subcampió del Trofeu Universitat de València: 2007
** Campió del Trofeu Ciutat de Dénia: 2011

## Enllaços externs

* Fitxa de ValNet Arxivat 2008-05-13 a Wayback Machine.
* ↑ Castillejo, Sonia. «Muere Carlos Solaz Pradas a los 52 años». Levante-EMV, 10-08-2022. [Consulta: 10 agost 2022].
* ↑ EFE. «Homenaje a Tino, Solaz y Grau en el Trofeu de Mestres» (en castellà), 05-12-2013. [Consulta: 10 agost 2022].
* ↑ «Fallece Solaz, el cerrajero de la pilota» (en castellà), 10-08-2022. [Consulta: 10 agost 2022].
# Carlos Sorín

Carlos Sorín (Buenos Aires, 1944) és un director de cinema i guionista argentí. Ha dirigit pel·lícules com La película del rey (1985), La era del ñandú (1986), Eterna sonrisa de New Jersey (1989) Historias mínimas (2002), Bombón - el perro (2004) i El camino de San Diego (2006). A tres d'elles ha comptat amb l'ajuda del seu fill, el compositor Nicolás Sorín, que ha intervingut en la producció musical. Pel seu treball ha rebut més de 20 premis nacionals i internacionals, entre ells el Premi Konex - Diploma al Mèrit 1991 com un dels 5 millors Directors de Cinema de la dècada 1981-1990 a l'Argentina. També ha participat diverses vegades al Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià.

## Filmografia

* Joel (2018)
* Días de pescia (2012), participà en el Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 2012
* El gato desaparece (2011)
* La ventana (2009)
* El camino de San Diego (2006)
* Bombón, el perro (2004)
* Historias mínimas (2002)
* Eversmile, New Jersey (1989)
* La película del rey (1985), Goya a la millor pel·lícula estrangera de parla hispana

### Director de fotografia

* La Nueva Francia (abandonada) (1972)
* La familia unida esperando la llegada de Hallewyn (1971)
* El adentro (abandonada) (1971)
* Este loco verano (1970)
* ... (Puntos suspensivos) (inèdita) (1970)

## Televisió

* La Era del Ñandú (1986) (Fals documental)

## Referències

* ↑ Carlos Sorín en Cinenacional.com
* ↑ Carlos Sorín: “Yo filmo a los no-actores y que hagan lo que quieran”, Clarín, 5 de juny de 2018
* ↑ Del culto a los vivos y a los muertos, El País, 24 de setembre de 2006
* ↑ Carlos Sorín y François Ozon competirán de nuevo por la Concha de Oro, El País, 2 d'agost de 2012