OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Allamont

Allamont és un municipi francès situat al departament de Meurthe i Mosel·la i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 126 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet d'Allamont era de 126 persones. Hi havia 48 famílies, de les quals 12 eren unipersonals (8 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 12 parelles sense fills, 20 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 52 habitatges, 48 eren l'habitatge principal de la família, 2 eren segones residències i 2 estaven desocupats. Tots els 52 habitatges eren cases. Dels 48 habitatges principals, 46 estaven ocupats pels seus propietaris, 1 estava llogat i ocupat pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 2 tenien dues cambres, 3 en tenien tres, 15 en tenien quatre i 28 en tenien cinc o més. 41 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 14 habitatges hi havia un automòbil i a 24 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Allamont el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 4 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 4 |
| 0 | 75 a 79 | 4 |
| 8 | 70 a 74 | 8 |
| 4 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 4 | 50 a 54 | 0 |
| 12 | 45 a 49 | 8 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 8 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 4 | 25 a 29 | 0 |
| 12 | 20 a 24 | 4 |
| 8 | 15 a 19 | 8 |
| 0 | 10 a 14 | 4 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 81 persones, 60 eren actives i 21 eren inactives. De les 60 persones actives 55 estaven ocupades (35 homes i 20 dones) i 5 estaven aturades (3 homes i 2 dones). De les 21 persones inactives 7 estaven jubilades, 6 estaven estudiant i 8 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'únic establiment que hi havia el 2007 era d'una empresa de serveis.
L'any 2000 a Allamont hi havia 9 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques d'Allamont a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades d'Allamont a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Alonso Fernández de Madrigal

Alonso Fernández de Madrigal (Madrigal de las Altas Torres, c.1400/10-Bonilla de la Sierra, 3 de setembre de 1455) dit «el Tostado» o «el Abulense» va ser un religiós i erudit castellà, bisbe d'Àvila entre 1454 i 1455.
Inicià els seus estudis amb els franciscans estudiant gramàtica. Després, va estudiar arts, teologia i dret a la Universitat de Salamanca. Conegut per la seva extraordinària memòria, va acumular un gran saber i fou un gran coneixedor del llatí, el grec i l'hebreu, de fet, als vint-i-dos anys ja donava conferències a un ampli públic atret pel seu vast coneixement i era conegut com a «savi» i com a «biblioteca ambulant». A més, fou professor de llengües a la universitat, així com de filosofia moral, teologia, poètica i exegesi bíblica, i arribà a ser rector del Col·legi de San Bartolomé.
Va assistir al Concili de Basilea, i poc després, el 1443, per encàrrec de Joan II de Castella, va viatjar a la cort papal de Siena el 1443, on va defensar 21 tesis sobre qüestions teològiques, algunes d'elles consideres herètiques i temeràries, tres de les quals relatives al perdó dels pecats i a la data de mort de Crist que no va agradar a Eugeni IV, que encarrega la refutació al que serà el gran contrincant de Tostado, Juan de Torquemada. Finalment no aconseguí refutar-lo, però va motivar que li contestès Madrigal en l'obra Defensorium trium propositionum. En tornar a Castella, va ser nomenat membre del Consell Reial el 1444, i a instàncies del rei el 1454 va ser nomenat bisbe d'Àvila, on va romandre fins a la seva mort el 1455. El seu sepulcre és una destacada obra renaixentista, obra de Vasco de la Zarza.
Va tenir una intensa activitat literària tot i la seva curta vida. Va escriure més de quinze grans volums, que va donar a l'expressió «escribir más que el Tostado», que s'inicià el 1432 amb el comentari Postilla brevis sobre el pentateuc, i serà el primer d'una sèrie d'escrits en llatí sobre els llibres de la Bíblia. Destacà també en la seva activitat traductora i les seves reflexions sobre la traducció, per exemples d'obres traduïdes antigament, i que ell traduí al castellà, com el Chronici canones, traducció llatina de sant Jeroni de l'original grec d'Eusebi de Cesarea.

## Referències

* 1 2 3 4 Cartagena, 2009, p. 93.
* 1 2 3 Bechtel, 1913.
* ↑ Cartagena, 2009, p. 94.

## Bibliografia

* Bechtel, Florentine Stanislaus. «Alonso Tostado». A: Wikisource. Catholic Encyclopedia (en anglès). Vol. 14. Nova York: Catholic Encyclopedia Press, 1913.
* Cartagena, Nelson. La contribución de España a la teoría de la traducción: introducción al estudio y antología de textos de los siglos XIV y XV (en castellà). Madrid: Iberoamericana, 2009.
# Ametlla mallorquina

Ametlla de Mallorca o Ametlla mallorquina són els noms pels quals es coneix el fruit de l'ametller (Prunus amygdalus), tradicional de l'illa de Mallorca, que es destina al consum humà i que es presenta cru o torrat, amb pell o sense. L'Ametlla de Mallorca-Ametlla Mallorquina-Almendra de Mallorca-Almendra Mallorquina va ser registrada com a Indicació Geogràfica Protegida en el Registre de DOP i IGP de la UE el dia 20 de març de 2014.

## Referències

* ↑ Reglament d'execució 308/2014

## Enllaços externs

* http://www.illesbalearsqualitat.es/iquafront/producte/1490850
# Ametller (desambiguació)

«Ametller» té aquests significats:
* Ametller, arbre de fulla caducifòlia de la família de les rosàcies.
* Biografies:
** Primer cognom:
*** Blai Ametller i Rotllan (Barcelona, 1768 - Madrid, 1841), gravador català
*** Francesc Ametller i Perer (Barcelona, 1653 - Madrid, 1726), jurista i polític català filipista.
*** Joan Ametller i Mestres (Barcelona, 1743-1824), farmacèutic i professor universitari.
*** Maur Ametller i Paguina (Palafrugell, 1749 - Sant Benet de Bages, 1833), compositor de música.
*** Narcís d'Ametller i Cabrera (Banyoles, 1810-1877), militar, escriptor i músic
*** Ventura Ametller (Pals, 1933 - Mataró, 2008), veterinari i apassionat per la cultura.
*** Victorià Ametller i Vilademunt (Banyoles, 1818 - Alcalá de Henares, 1884), militar i polític català progressista.
*** Josep Ametller i Viñas (Girona,1832-1901), metge i escriptor.
** Segon cognom:
*** Josep Colomer Ametller (Vidreres, 1905 - Barcelona, 1998), perruquer i fundador de l'empresa cosmètica Colomer Group.
*** Ivan Joanals i Ametller (1984, Calonge), compositor i intèrpret de piano, tenora i gralla.
*** Montserrat Casas Ametller (Hostalric, 1955), física i rectora de la Universitat de les Illes Balears.
* Miscel·lània:
** Casa Ametller (empresa), grup d'empreses de distribució de productes alimentaris, fundat el 2001.
Viccionari
# Amygdalus

Amygdalus (Prunus subg. Amygdalus) és un subgènere del gènere Prunus dins la família rosàcia. En el sistema de Linnaeus, Species plantarum de 1753, aquest subgènere estava classificat com un gènere, amb el nom Amygdalus i l'ametller rebia el nom Amygdalus communis, actualment s'anomena Prunus dulcis.
Amygdalus en llatí significa 'ametlla'.
Entre les espècies del subgènere Amygdalus destaquen els fruiters ametller i presseguer.
Característiques dels fruits del subgènere Amygdalus són que són drupes pubescents amb una depressió en un dels cantons i també amb un solc profund que arriba fins a la llavor interior. Els marges dels sèpals són enters.

## Algunes espècies

* Prunus bucharica (Korsh.) Hand.-Mazz.
* Prunus davidiana (Carrière) Franch.
* Prunus dulcis D.A.Webb
* Prunus fenzliana Fritsh
* Prunus havardii (W.Wight) S.C.Mason
* Prunus kansuensis Rehder
* Prunus minutiflora Engelm.
* Prunus mira (Koehne)
* Prunus pedunculata (Pall.) Maxim.
* Prunus persica (L.) Batsch
* Prunus ×persicoides (Ser.) M.Vilm. & Bois
* Prunus spinosissima (Bunge) Franch.
* Prunus tangutica (Batalin) (Koehne)
* Prunus tenella Batsch
* Prunus texana D.Dietr.
* Prunus triloba Lindl.

## Referències

* ↑ D. Potter, T. Eriksson, R. C. Evans, S. Oh, J. E. E. Smedmark, D. R. Morgan, M. Kerr, K. R. Robertson, M. Arsenault, T. A. Dickinson & C. S. Campbell «Phylogeny and classification of Rosaceae» (en anglès). Plant Systematics and Evolution, 266, 1–2, 2007, pàg. 5–43. DOI: 10.1007/s00606-007-0539-9. Aquesta publicació és anterior al Congrés Internacional de Botànica de 2011 que determinà que la subfamília combinada, a la qual aquest article es refereix com Spiraeoideae, s'ha d'anomenar Amygdaloideae Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine..
* Focke 1894. Die Naturlichen Pflanzenfamilien 3(3): 53.
* USDA, ARS, National Genetic Resources Program. Germplasm Resources Information Network - (GRIN) [Online Database]. Arxivat 2009-01-21 a Wayback Machine.
* Monografia d'Amygdalus
# Aleksandr Gradski

Aleksandr Gradski (rus: Александр Борисович Градский) (Kopeisk, 3 de novembre de 1949 - Moscou, 28 de novembre de 2021) (en rus: Александр Борисович Градский) va ser un cantant d'òpera i rock rus, multiinstrumentista, compositor i poeta. També se sap que té una veu aguda de tres octaves i mitja.

## Biografia

El seu pare era enginyer mecànic, la seva mare actriu. La família es va traslladar a Moscou el 1957. La seva mare va tenir una gran influència en la formació artística d'Alexander, encara que va morir prematurament, el 1963, quan ell només tenia 14 anys. De 1958 a 1965, va estudiar violí i després es va familiaritzar molt aviat amb la música occidental. Va cantar Elvis Presley als 12 anys, acompanyant-se a la guitarra. Va continuar els seus estudis clàssics tot formant part de grups de rock d'èxit, la seva independència d'esperit i ja tenia una diversitat de gustos. De 1969 a 1974 va estudiar a l'Acadèmia de Música Gnessin, alhora que es va convertir en una estrella del rock rus. Però va ser la seva composició de la banda sonora de la pel·lícula A Lover's Romance (Романс о влюблённых) del director rus Andrei Mikhalkov-Kontxalovski, estrenada el 1974, la que el va fer veritablement famós. Gradsky també hi canta totes les parts de les veus masculines.
L'any 1974, la revista nord-americana Billboard el va nomenar "estrella de l'any" per la seva contribució a la música del món.
Estava casat amb l'actriu Anastassia Vertínskaia.
Representa un fenomen únic en la música rock soviètica, la varietat del seu repertori és totalment inusual: canvia de la cançó popular russa tradicional, a l'òpera, després al pop anglès (es va fer càrrec dels Beatles), a la cançó russa amb textos, i inclou moltes cançons occidentals emblemàtiques, aportant sempre un toc molt personal a les seves creacions i interpretacions. És conegut per haver interpretat de manera brillant un dels papers més difícils del repertori interpretant el personatge de l'astrònom de l'òpera de Nikolai Rimski-Kórsakov , El gall d'or.
A Rússia, és anomenat "el pare del rock rus", ja que va contribuir enormement al reconeixement d'aquesta música per part de les "Philharmonies", organitzacions estatals soviètiques, que gestionaven tots els concerts a la Unió Soviètica en aquella època.
Va formar part del jurat de Golos (la versió russa de The Voice) durant quatre temporades (2012 a 2015).

## Discografia
### Òperes rock

* 1985: Stadium
* 2009: El mestre i Margarida

### Bandes sonores de pel·lícules

* 1974: Romans o vlyublyonnykh d'Andrei Mikhalkov-Kontxalovski.

## Referències

* ↑ Доброва, Андрей Сердечнов, Валерия. «Умер певец и композитор Александр Градский» (en rus), 28-11-2021. [Consulta: 4 desembre 2021].
* ↑ «Artist Biography by Gregory Ofman». Allmusic.
# André Fontes

André Filipe Pereira Fontes (nascut el 27 de maig de 1985 a Tábua, districte de Coimbra) és un futbolista professional portuguès que juga com a migcampista al FC Oliveira do Hospital.

## Referències

* ↑ «André Fontes» (en portuguès). Mais Futebol. [Consulta: 22 setembre 2020].

## Enllaços externs

* André Fontes, fitxa a ForaDeJogo
* André Fontes, Fitxa a Soccerway
# Anemofília

Un vegetal és anemòfil si efectua la seva pol·linització amb el vent com a agent de transport i distribució del pol·len. A les gimnospermes és el sistema primari i general de pol·linització, mentre que a les angiospermes, que generalment són sobretot pol·linitzades per animals, diversos grups de famílies (gramínies, fagàcies…) i/o gèneres (Populus, Sanguisorba, etc.) han passat secundàriament a aquest tipus de pol·linització anemòfila.
Les característiques pròpies de l'anemofília són:
* Flors sense periant situades lluny de les fulles o, en els caducifolis, produïdes abans que es desenvolupi el fullatge. Tampoc no han desenvolupat flors oloroses ni nèctar.
* Sovint, separació de sexes (flors unisexuals, amb monoècia o, fins i tot, dioècia). Les flors masculines tenen llargs filaments acabats en estams exposats a l'aire com les inflorescències en aments que el vent belluga fàcilment, i les flors femenines tenen els estigmes en forma de ploma per captar millor el pol·len aerovagant.
* Estams i estigmes ben exposats, accessibles. Sovint filaments estaminals llargs, pènduls i mòbils amb el vent; o estams explosius que llencen el pol·len activament. Superfície estigmàtica gran, papil·losa o plumosa i sovint viscosa. A les gimnospermes, que no tenen estigma, òrgans femenins amb dispositius per retenir el pol·len (l'anomenada "gota pol·linitzant").
* Pol·len molt abundant (molts estams, moltes flors...), i sobretot gran nombre de grans de pol·len en relació amb els primordis seminals (fins a milions de grans de pol·len / primordi seminal), a causa de la baixa eficiència pol·linitzadora. Pol·len petit i lleuger o, si més no, amb molta flotabilitat (proveït de vesícules aeríferes en els pins), aerovagant, sec (manca de ciment pol·línic), amb exina llisa, sense ornamentacions, de manera que els grans poden dispersar-se individualment.
* Algunes plantes anemòfiles fan poblacions denses, monospecífiques (coníferes, gramínies, quenopodiàcies…), on la pol·linització resulta més fàcil i quasi segura.
* Anemofília en gramínies
* Gra de pol·len de (Pinus sylvestris)
* Flors en antesis de Holcus mollis
# Etheostoma simoterum

Etheostoma simoterum és una espècie de peix de la família dels pèrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 7,7 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima temperat (38°N-34°N).

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: conques dels rius Cumberland i Tennessee a Virgínia, Carolina del Nord, Kentucky, Tennessee, Geòrgia i Alabama.

## Referències

* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Etnier, D.A. i W.C. Starnes, 1993. The fishes of Tennessee. The University of Tennessee Press, Knoxville (Tennessee), Estats Units.
* ↑ Hugg, D.O., 1996. MAPFISH georeferenced mapping database. Freshwater and estuarine fishes of North America. Life Science Software. Dennis O. i Steven Hugg, 1278 Turkey Point Road, Edgewater (Maryland), Estats Units.
* ↑ Lee, D.S., C.R. Gilbert, C.H. Hocutt, R.E. Jenkins, D.E. McAllister i J.R. Stauffer, 1980. Atlas of North American freshwater fishes. North Carolina State Museum of Natural History. 867 p.
* ↑ Page, L. M.; Burr, B. M. A field guide to freshwater fishes: North America north of Mexico (en anglès). Houghton Mifflin Company, 1991. ISBN 0-395-35307-6.
# Etheostoma saludae

Etheostoma saludae és una espècie de peix de la família dels pèrcids i de l'ordre dels perciformes que habita a Carolina del Sud. Els mascles poden assolir els 4,3 cm de longitud total.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
# Alí Zayn-al-Abidín

Alí Zayn-al-Abidín ibn al-Hussayn ibn Abi-Tàlib fou el quart imam xiïta duodecimà. La seva kunya apareix de manera diversa com Abu-Abd-Al·lah, Abu-Bakr i altres.
Va néixer a Medina, el 658/659. La seva mare era suposadament una umm wàlad del Sind i se li donen diversos noms (Barra, Gazala, Jayda...) però la tradició xiïta diu que era filla del darrer emperadors sassànida Yazdegerd III i el seu nom era Jahanshah, Sharbaniyya o Shahzanan; segon alguns hauria sobreviscut a la batalla de Karbala, mentre que altres diuen que fou tirada al riu Eufrates. Ali tenia un germà anomenat també Ali, conegut com a Alí aix-Xahid (també de vegades Alí al-Àsghar), que va morir a Karbala i del qual es dubta si era més gran o més petit. A Karbala Alí Zayn-al-Abidín estava malalt i fou fet presoner amb orde d'execució donada per Xamir Dhi-l-Jawaix, però Úmar ibn Sad, el cap de l'exèrcit sirià, va revocar l'orde i fou portat a Kufa davant del governador Abd-Al·lah ibn Ziyad que el va perdonar i el va enviar al califa Yazid I a Damasc, que el va reenviar a Medina.
Allí va portar una vida dedicada a la religió que li va valer el qualificatiu de Zayn-al-Abidín ('Ornament dels Fidels'), as-Sajjad ('el Que no para de postrar-se'), az-Zaki ('el Pur') i algun altre. Políticament fou neutre. Després de la batalla de la Harra (683) fou tractat amb respecte. Va tenir una bona relació amb els califes Marwan I i Abd-al-Màlik ibn Marwan. Hixam ibn Ismaïl, que va governar Medina quatre anys, va fer patir a Ali el seu menyspreu, però quan fou destituït (26 de febrer del 706) Zayn-al-Abidín no el va voler criticar.
Els xiïtes li donaven un suport limitat. Molts es van inclinar a favor de Muhàmmad ibn al-Hanafiyya, l'imamat del qual fou afavorit per al-Mukhtar ibn Abi-Ubayd ath-Thaqafí. La relació amb aquest fou complexa; al-Mukhtar li va enviar un regal de 100.000 dírhams que Alí no volia acceptar però que no va retornar i a la mort del cap, va entregar els diners al califa que li va dir que se'ls guardés.
Va morir el 712 o el 713 i fou enterrat al cementiri d'al-Baki. Va deixar entre vuit i quinze fills, dels que quatre eren de la seva esposa principal Umm-Abd-Al·lah bint al-Hàssan ibn Alí, i la resta de concubines.

## Referències

* Enciclopèdia de l'Islam, XI, 521 a 523
# Estadi Ghazl El Mahalla

L'Estadi Ghazl El Mahalla (àrab: ستاد غزل المحلة, Stād Ḡazl al-Maḥalla, ‘Estadi de la Filatura d'al-Mahalla [al-Kubra]’) és un estadi esportiu de la ciutat d'Al-Mahalla al-Kubra, a Egipte.
Fou inaugurat l'any 1947. Va ser seu de la Copa d'Àfrica de Nacions 1974. És la seu del cub Ghazl El Mahalla, però també hi juguen els clubs Baladeyet El Mahalla i Said El Mahalla i té una capacitat per a 20.000 espectadors.

## Referències

* ↑ «9ème édition : le Zaïre remporte un deuxième succès» (en francès). rfi.fr, 12-01-2006. [Consulta: 27 febrer 2022].
* ↑ «African Nations Cup 1974» (en anglès). The Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation, 03-10-2013. [Consulta: 27 febrer 2022].
# Antonín Janda

Antonín Janda (Praga, 17 d'agost de 1891 - Txecoslovàquia, 21 de gener de 1960) és un exfutbolista txec de la dècada de 1910.
Fou 10 cops internacional amb la selecció txecoslovaca amb la qual participà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1920.
Pel que fa a clubs, defensà els colors d'Sparta Praga.

## Referències

* ↑ «Antonin JANDA». FIFA. Arxivat de l'original el 15 de març 2016. [Consulta: 2 octubre 2016].
* ↑ Henshaw, Richard. The Encyclopedia of World Soccer. Washington, D.C.: New Republic Books, 1979. ISBN 978-0-915220-34-2.
* ↑ «Antonín Janda». National Football Teams. [Consulta: 2 octubre 2016].
# Fenedor

Un fenedor en arqueologia, és una eina de pedra bifacial del paleolític tardà.
Els fenedors són com petites destrals de mà. La seva forma es caracteritza pel fet de ser un instrument allargat, de mida mitjana a gran amb una vora terminal tallant transversal a l'eix morfològic de la peça.

## Cronologia i geografia del fenedor

El fenedor apareix durant molt de temps: ja apreix en una forma poc elaborada al final de l'olduvaienc com a Garba IV (Melka Kunturé, Etiòpia) amb dues peces i en la Gola d'Olduvai (Tanzània), en els nivells MNK i EF-HR, que Mary Leakey situà a un «Olduvaienc evolucionat», recentment datats d'1,6 milions d'anys.
El moment de més gran desenvolupament del fenedor és l'Acheulià, sobretot a Àfrica, on en alguns jaciments representen la tercera part de les eines convencionals.

## Notes i referències

* ↑ Chavaillon J., Piperno, M. «Garba IV, site paléolithique ancien de Melka-Konturé». Bulletin de la Société Préhistorique Française, Volume 72, páginas 134-138, 1975. ISSN 0249-7638.
* ↑ Bordes, François «Leçons sur le Paléolitique». Cahiers du Quaternaire, Tome III: Le Paléolitihique hors d'Europe., Número 7, 1984. CNRS, París.
* ↑ Roche, Hélène; Brugal, Jean-Philippe; Lefevre Aylvie Ploux et Texier, Jean Pierre «Isenya: état des recherchers sur un nouveau site acheudléen d'Afrique orientale». The african archaeologycal Review, Volume 6, páginas 27-55, 1988.

## Bibliografia

* T. Darvill. Oxford Concise Dictionary of Archaeology. Oxford: Oxford University Press, 2003. ISBN 0-19-280005-1.
# Anton Babnigg

Anton Babnigg (Viena, 13 de desembre de 1793 - Štítnik, (Hongria), 28 d'octubre de 1872) va ser un actor de teatre austríac, cantant d'òpera (tenor) i director de teatre i líders.
Després d'estar convenientment preparat en l'etapa per a la carrera, va ingressar el 1815 a Temešvár on havien inaugurat un teatre, tenia llavors quatre anys d'ensenyament al Deutsches Theater a Pest i va entrar el 1820 en l'Associació de l'Òpera de la Cort de Viena, en l'etapa de 1817 a 1819 va actuar en diverses actuacions d'artistes convidats. Allí va treballar només dos anys i després tornar a Pest, en la qual només va dirigir, després la es va fer càrrec de la direcció, va dirigir amb èxit tres anys. En 1826 va emprendre una gran gita de concert a través d'Alemanya. 1827 es va unir als artistes en l'associació del teatre de la cort de Dresden, on va treballar fins a l'any 1844. Pels seus mèrits la Saxon Kammersänger, li va ingressar el 1844 una pensió, i es va retirar a casa seva.
En retirar-se de l'escena va compondre una sonata per a piano a quatre mans.
La seva filla va ser la cantant d'òpera Emma Babnigg.

## Referències

* ↑ Kutsch, Karl-Josef; Riemens, Leo. Großes Sängerlexikon. Walter de Gruyter, 1 de gener de 2004, p. 188–189. ISBN 978-3-598-44088-5.
* ↑ Eisenberg, Ludwig. Großes biographisches Lexikon der Deutschen Bühne im XIX. Jahrhundert. Leipzig: Verlag von Paul List, 1903, p. 37 [Consulta: 10 setembre 2017].