OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gaudenzio Ferrari

Gaudenzio Ferrari (Valduggia, Vercelli, entre 1471 i 1480 - Milà, 1546), anomenat El Milanès va ser un pintor, escultor i arquitecte italià que va treballar en el seu Piemont natal i a la Llombardia, molt influït per Leonardo da Vinci i Bramantino. Va ser un pintor molt prolífic, el treball del qual evoca més aviat el segle xv, que el segle xvi, pel caràcter dels seus temes religiosos, que són sempre patètics. Van ser els seus deixebles, entre d'altres, Andrea Solari, Giovanni Battista Cerva, Giovanni Paolo Lomazzo i Fermo Stella.

## Obra

Va començar a pintar a Varallo Sesia des de 1507, després va anar a estudiar a Milà, a l'escola de la Catedral, amb Stefano Scotto i també amb Bernardino Luini. Posteriorment va viatjar a Florència, Roma, Úmbria i Arona i va retornar finalment a Varallo.
El 1513, Gaudenzio va pintar la Passió de Crist, un fresc monumental al convent de Santa Maria de la Gracia a Varallo. La Paret Gaudenciana comprèn una Crucifixió central amb 26 quadres complementaris.
Entre 1524 i 1529 va dirigir els treballs a les capelles del Sacro Monte di Varallo, les quals són disperses sota el santuari de la cima i estan comunicades totes elles per un camí en el qual es combinen diorames i estàtues de terracota de mida natural, ell en va dissenyar una part.
Va pintar el Cor dels Àngels de la cúpula de l'església de Santa Maria de los Milagros, a Saronno i els frescs de Santa Ana, barreja de realisme milanès i de colorisme venecià.
* La Vida de Crist (1513), escena de la crucifixió enquadrada en unes altres 26 pintures a l'església Santa María de la Gracia en Varallo Sesia.
* Lamentació de Crist (1527-1529), oli, 118 cm x 92 cm, Museu d'Art Fi, Budapest.
* Polyptyque (1514-1521), fusta, Collegiata di San Gaudenzio, Varallo.
* Santa Ana consolada per una dona (1544-1545), fresc sobre tela, 190 cm x 65 cm, Pinacoteca de Brera, Milà.
* L'Anunciació a Joaquín i Ana (1544-1545), fresc sobre tela, 190 cm x 135 cm, Pinacoteca de Brera, Milà
* Santa Cecilia le donateur i Santa Margarida, 2 olis sobre fusta, 121 cm x 52 i 120 x 49 cm, Museu Pouchkín, Moscou.
* Quadre a l'església Saint-Nicolas-des-Champs de París.
* Seixanta quadres de Gaudenzio Ferrari i de la seva escola a la Pinacoteca de l'Acadèmia de Belles Arts de Torí.
Les galeries del Capítol i de la Ciutat del Vaticà tenen algunes de les seves obres:
* Una Visió.
* La dona adúltera.
* El pessebre.
* Sant Pau menditando.

## Vegeu també

* Giorgio Vasari.

## Enllaços externs

* Vita di Cristo Arxivat 2008-01-19 a Wayback Machine.
* «Gaudenzio Ferrari». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Yamato (Kanagawa)

Yamato (大和市, Yamato-shi) és una ciutat de la prefectura de Kanagawa, al Japó. L'any 2015 tenia una població estimada de 233.586 habitants i una densitat de població de 8.632 persones per km². L'àrea total de la ciutat és de 27.09 km².

## Geografia

Yamato està situada en els plans de la zona central-nord de la prefectura de Kanagawa, envoltada per altres ciutats de la prefectura. Pel nord, fa frontera amb Tòquio.

## Història

L'àrea de l'actual ciutat de Yamato ha estat habitada durant milers d'anys. Arqueòlegs han trobat eines de pedra del període paleolític japonès i fragments ceràmics del període Jomon en nombroses localitzacions del territori. La ciutat apareix esmentada en els escrits Engishiki del període Heian. Durant el període Kamakura, l'àrea formava part del shōen de Shibuya. Passà sota control del clan Ashikaga a principis del període Muromachi, i posteriorment del clan Hōjō d'Odawara. Amb l'inici del període Edo, l'àrea era part d'un tenryō de la província de Sagami controlat directament pel shogunat Tokugawa, però administrat a través de diversos hatamotos. Sota el mandat del 5è shogun, Tokugawa Tsunayoshi, un d'aquests hatamotos, Sakamoto Shigeharu (1630-1693), esdevingué daimyo del recentment proclamat domini de Fukami, a l'octubre de 1682. Al decréixer la seva producció, el domini fou suprimit.
Durant la restauració Meiji, l'àrea de l'actual Yamato passà a formar part del districte de Kōza de la prefectura de Kanagawa. L'1 d'abril de 1889, fou dividit administrativament en la vila de Shibuya i la vila de Tsurumi, la qual canvià el seu nom a vila de Yamato el 25 de setembre de 1891. El territori va ser connectat per ferrocarril el 1926 via els ferrocarrils de Sagami i el 1929 via els ferrocarrils elèctrics d'Odakyu, causant un increment de la població. El 1940 es va establir a Yamato la Base Aèria de Sagamino de l'Exèrcit Imperial del Japó. Yamato obtingué l'estatus de poble el 1943, i la vila de Shibuya el 1944. No obstant, el poble Shibuya fou dissolt el 1955, amb una part fusionant-se amb Fujisawa, i la resta del territori revertit a estatus de vila. Aquesta porció va fusionar-se amb Yamato el 1957, esdevenint ciutat el 1959. L'abril de 2000, Yamato va superar els 200.000 habitants i fou proclamada ciutat especial amb major autonomia del govern central.

## Agermanament

* Minami-Uonuma, Niigata, Japó
* Taiwa, Miyagi, Japó
* Kōshū, Yamanashi, Japó
* Gwangmyeong, Gyeonggi, Corea del Sud

## Referències

* ↑ «Population of Cities» (XLS) (en japonès). Statistics Bureau of Japan, 01-01-2015. [Consulta: 11 març 2016].
* ↑ «土地・気象 (Geografia i clima de Yamato)» (PDF) (en japonès). Ajuntament de Yamato. Arxivat de l'original el 2016-01-12. [Consulta: 11 març 2016].
* 1 2 «大和市史研究 (Investigació sobre la història de la ciutat)» (en japonès). Ajuntament de Yamato. Arxivat de l'original el 2016-03-11. [Consulta: 11 març 2016].
* 1 2 «大和市の友好都市 (Ciutats amigues de Yamato)» (en japonès). Ajuntament de Yamato. Arxivat de l'original el 2016-03-11. [Consulta: 11 març 2016].

## Enllaços externs

* Pàgina de l'ajuntament de Yamato (japonès)
# Dainis Ozols

Dainis Ozols (Smiltene, 9 de novembre de 1966) és un ciclista letó, ja retirat, que fou professional entre 1994 i 2000.
Com a ciclista amateur destaca la seva participació en els Jocs Olímpics de Barcelona de 1992, en què guanyà la medalla de bronze en la cursa en línia, disputada a Sant Sadurní d'Anoia, per darrere Fabio Casartelli i Erik Dekker. Aquell mateix any guanyà el Regio-Tour. Posteriorment va prendre part als Jocs Olímpics d'Atlanta de 1996 i els d'Atenes del 2000.
Com a professional destaquen els tres campionats nacionals en contrarellotge guanyats entre 1997 i 1999 i la Volta a Renània-Palatinat.

## Palmarès

* 1988
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Eslovàquia
* 1989
** 1r al FBD Insurance Rás
* 1992
** 1r al Regio-Tour i vencedor d'una etapa
** Medalla de bronze als Jocs Olímpics de Barcelona en la cursa en línia
* 1993
** Vencedor d'una etapa del Gran Premi Tell
** Vencedor d'una etapa del Circuit Francobelga
* 1994
** 1r al Circuit Francobelga i vencedor de 3 etapes
** Vencedor d'una etapa del Gran Premi François-Faber
* 1996
** Vencedor d'una etapa de la Cursa de la Pau
* 1997
** Campió de Letònia en contrarellotge
** 1r a la Volta a Renània-Palatinat i vencedor d'una etapa
** 1r a la Malopolski Wyscig Gorski
** 1r al TV Wisla Tour i vencedor de 2 etapes
* 1998
** Campió de Letònia en contrarellotge
* 1999
** Campió de Letònia en contrarellotge
* 2000
** Vencedor d'una etapa de la Cursa de la Pau

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1995. 50è de la classificació general

## Referències

* ↑ «OZOLS Dainis». [Consulta: 28 novembre 2022].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Dainis OZOLS» (en italià). [Consulta: 28 novembre 2022].
* 1 2 «Olympedia – Dainis Ozols». [Consulta: 28 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
# Casa Bladé

La Casa Bladé és una obra amb elements barrocs de Riba-roja d'Ebre (Ribera d'Ebre) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat al carrer del Sol. Edifici entre mitgeres d'una sola crugia. Consta de planta baixa, dos pisos i golfes, amb la coberta a una sola vessant. Sobre el portal d'accés, de factura moderna, hi ha un finestral d'arc pla amb motllura sinuosa a la part superior. El segon pis s'obre amb dos pòrtics de mig punt motllurats a l'intradós i que reposen sobre impostes. Des de la imposta central dels dos arcs en surt una motllura amb forma de carota, que sustenta la cornisa que precedeix el darrer nivell. L'acabat exterior és de restes d'arrebossat, de tonalitat blava al primer pis. El ràfec està acabat amb imbricació ceràmica pintada amb dents de llop.

## Referències

* ↑ «Casa Bladé». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 14 març 2019].
# Melville (Saskatchewan)

Melville és una ciutat del centre-est de Saskatchewan, Canadà. La ciutat es troba 145 km al nord-est de la capital provincial de Regina i a 45 km al sud-oest de Yorkton. Melville és envoltada pels municipis rurals de Cana Núm. 214 i Stanley Núm. 215. La població segons el cens de 2011 era de 4.517 habitants, la ciutat oficial menys poblada de Saskatchewan.

## Història

Segons What's in a Name?: The Story Behind Saskatchewan Places and Names d'E. T. Russell, People Places Contemporary Saskatchewan Placenames de Bill Barry la ciutat va rebre el seu nom per Charles Melville Hays, qui a l'època de la construcció del primer assentament era el president del Grand Trunk Railway i del Grand Trunk Pacific Railway.
Pearl Park fou la primera oficina de correus establida a l'àrea en 1905 vora Pearl creek, un afluent del riu Qu'Appelle. Melville fou declarada ciutat en 1960.

## Referències

* ↑ E.T. Russell. What's In a Name?. Western Producer Prairie Books, 1975. ISBN 0-919306-39-X.
* ↑ Barry, Bill. People Places Contemporary Saskatchewan Placenames. Regina, Canada: Print West ommunications, 2003, p. 230. ISBN 1-894022-92-0.
* ↑ Barry, Bill. Geographic Names of Saskatchewan. People Places Publishing Ltd., 2005. ISBN 1-897010-19-2.

## Enllaços externs

* Portal Ciutat de Melville Arxivat 2008-07-12 a Wayback Machine.
* Web ciutat de Melville Arxivat 2005-04-04 a Wayback Machine.
* Mapa de Melville a Statcan Arxivat 2011-06-08 a Wayback Machine.
* The Encyclopedia of Saskatchewan - Melville Arxivat 2012-10-29 a Wayback Machine.
# Vil·la romana de la Sagrera

La vil·la romana de la Sagrera és un jaciment arqueològic trobat el juny del 2011 durant la construcció de l'estació de l'AVE de la Sagrera, a Barcelona. El jaciment és a la confluència dels barris de la Sagrera i la Verneda. A causa de la construcció de l'estació, el jaciment fou parcialment destruït.
La vil·la, de considerables dimensions (1.100m²), està conformada per diverses construccions, termes, piscines i diverses canalitzacions aqüíferes. La troballa més important trobada al jaciment han estat dos mosaics de 60m², una làpida funerària, pintures murals en sòcols i dos caps de marbre, una de Dionís, déu del vi, i una altra de Silè, sàtir i deïtat menor de l'embriaguesa.
Segons els experts municipals, una part de la vil·la (sector nord) correspon a un espai ornamental similar a un santuari mitològic dedicat a les nimfes, amb una sèrie d'habitacions disposades en bateria. A més del sector nord, hi ha una gran part central (atri) al voltant del qual es distribueixen les edificacions de la part edificada de la vil·la. Entre altres habitacions, hi ha les restes del que podria de ser una sala d'aspecte ostentós destinada possiblement a reunions i recepcions. Finalment, en el sector sud hi ha el recinte termal, on s'ha identificat una piscina d'aigua freda (frigidari) i altra d'aigua calenta (caldari) amb la seva càmera d'acumulació d'aire procedent d'un forn.
Es calcula que la vil·la fou construïda amb anterioritat a la fundació de Bàrcino, el segle i aC, mentre que per la troballa de fragments de ceràmica alt-imperial i altres indicis fan pensar que la vil·la mantengué la seva activitat durant un llarg període posterior, ben bé fins al segle viii.
Malgrat la previsibilitat de la troballa, segons alguns experts les administracions públiques no van adoptar cap mesura preventiva fins que ja va ser impossible no colgar totes les troballes sota l'accés mar per cotxes a l'estació de l'AVE de la Sagrera. L'excavació va començar l'any 2011.

## Galeria

* Vista parcial del jaciment.
* Piscina trobada a la vil·la.
* Vista parcial del jaciment.
* Vista general amb part de la vil·la ja colgada (fons de la imatge) pel ciment.

## Vegeu també

* Zona arqueològica de la Sagrera
* Llista de jaciments arqueològics de Catalunya

## Referències

* 1 2 «El Ayuntamiento liquida la villa romana de la Sagrera entre críticas» (en castellà). El País, 16-09-2015. [Consulta: 26 abril 2015].
* 1 2 3 4 5 «La Sagrera: una vila romana sota les vies del tren». Betevé, 07-10-2020 [Consulta: 8 octubre 2020].
* ↑ «'Villa La Sagrera', tan grande como toda la BCN romana» (en castellà). El Periódico, 12-02-2014. [Consulta: 26 abril 2015].

## Enllaços externs

* Vil·la romana del Pont del Treball Digne - un centre vitivinícola al Pla de Barcelona descobert durant els últims treballs realitzats a l'excavació arqueològica de la Sagrera (Servei d'Arqueologia de Barcelona).
* Comunicació oficial de l'Ajuntament de Barcelona.
* Fitxa Adif
# Bufo fustiger

Bufo fustiger és una espècie d'amfibi que viu a Cuba.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Hedges, B. & Díaz, L. 2004. Bufo fustiger. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 14 abril 2008.
# Gomacari

Gomacari (Gomacharius) fou un comte visigot d'Agde de la primera meitat del segle vi, que era arrià, i fou famós pel seu enfrontament amb el bisbe Lleó d'Agde.
Gomacari va usurpar unes terres de l'església d'Agde i el bisbe Lleó s'hi va enfrontar, el va anar a trobar i li va dir: "Fill meu vigila de no arrabassar el patrimoni dels pobres i que les llàgrimes dels desgraciats als que prens els béns no us portin la maledicció de Déu, o potser la mort".
Gomacari no en va fer cas fins que un dia fou atacat per una malaltia que li causava alta febre; va anar empitjorant i finalment va reconèixer la seva falta i va demanar a Lleó que demanés a Déu el seu restabliment amb la promesa de retornar el que retenia injustament. El bisbe va pregar i el comte es va curar.
Gomacari una vegada restablert es va reunir amb el seu consell format per visigots, i es va preocupar de la reacció de la població galo-romana: aquestos veurien la seva malaltia com un just càstig per la retenció de terres usurpades; i es va decidir que no serien retornades per quan el comte es declarava convençut que la malaltia li havia agafat per causes naturals. Lleó en fou informat i el va anar a trobar i li va tirar en cara la vulneració de la seva promesa i el va prevenir d'un nou càstig de Déu si no restituïa les terres usurpades. Gomacari li va contestar: "Calla vell absurd, o et faré lligar damunt d'un ase i et passejaré per tota la ciutat exposat a la riota pública".
Lleó prudentment es va retirar a l'església de Sant Andreu o es conservaven les reliquies d'aquest sant apòstol, i va començar a pregar, passant tota la nit amb pregàries i queixes; al matí va trencar les llums de cera de l'església i va invocar a que la llum no tornés a brillar a l'església fins que Déu prengués venjança dels seus enemics i obligués a l'usurpador a retornar els béns usurpats; just pronunciar la seva invocació que Gomacari va recaure de la seva malaltia i altre cop va estar greument malalt; altre cop va demanar al bisbe intercedir davant Déu per la seva curació i va prometre retornar les terres usurpades i afegir altres terres. Lleó li va dir llavors que ja havia pregat una vegada i que el desig li havia estat concedit; Gomacari va insistir de pregar una segona vegada però Lleó va restar sord a la petició.
Gomacari veia que es moria i es va fer posar sobre un carruatge i fou conduït davant de Lleó al que va suplicar una vegada més d'intercedir per la seva salut, dient que tornava el doble del que havia usurpat; Lleó va refusar una vegada més i el comte el va forçar a portar-lo a l'església i en arribar a la porta va morir. El bisbat va recuperar els béns usurpats.

## Referències

Devic, Claude; Vaissette, Joseph. Histoire générale de Languedoc (en francès). Tolosa: Édouard Privat llibreter editor, 1872 (Vegeu altres edicions a Google Books Vol. 1 (1840), Vol. 2 (1840), Vol. 3 (1841), Vol. 4 (1749), Vol. 5 (1842), Vol. 6 (1843), Vol. 7 (1843), Vol. 8 (1844), Vol. 9 (1845)).
# Llengües txukotkokamtxatkianes

Les llengües txukotkokamtxatkianes formen un grup de llengües de Sibèria que es considera una família lingüística independent que potser descendeix del nostràtic o està emparentada amb les llengües esquimoaleutianes (hi ha controvèrsia entre els filòlegs sobre el seu estatus). La família inclou cinc llengües conegudes: el txuktxi (la de més parlants), el koriak, l'alutor, el kerek (extinta probablement a finals del segle XX) i la llengua itelmen, la més allunyada de la resta.
Des de 1775 també se les ha anomenades llengües Luoravetlan (o Luorawetlan). Aquesta és una de les denominacions de l'idioma Txuktxi, així que pot ser preferible per a la família el derivat llengües luoravetlàniques.
Aquestes llengües s'escriuen en alfabet ciríl·lic per influència del rus. Diferencien entre gènere animat i no animat i tenen un ordre canònic de subjecte-verb-objecte, si bé el verb pot posposar-se en determinades construccions. El verb tendeix a acumular els complements en una sola paraula amb morfemes i distingeix el subjecte segons si una oració és transitiva o manca de complement directe
# Yamato-Takada

Yamato-Takada (大和高田市, Yamato-Takada-shi), sovint romanitzada com a Yamatotakada, és una ciutat i municipi de la prefectura de Nara, a la regió de Kansai, Japó. Col·loquialment també és anomenada Takada (高田), tot i que de manera oficial du l'afegitó de "Yamato" per tal de diferenciar-la d'altres municipis amb el mateix nom arreu del Japó. Actualment (2021), Yamato-Takada és el seté municipi més populós de la prefectura amb 61.774 habitants.

## Geografia

La ciutat de Yamato-Takada es troba localitzada al centre-oest de la prefectura de Nara (dins de la regió de Chūwa o Yamato Central) i està geogràficament localitzada a la foia de Nara, un territori pla on es concentra la major part de la població prefectural. Pel municipi passen els rius Katsuragi, Takada, Soga i Katsuge. El terme municipal de Yamato-Takada limita amb els de Kōryō al nord; Kashihara a l'est; Gose al sud i Kashiba i Katsuragi a l'oest.

## Història

Habitada des del paleolític, la ciutat de Yamato-Takada ha conreat l'arròs a la fertil foia de Nara des de temps antics. Al voltant del segle Vé es construïren grans túmuls funeraris o "kofun" a la part nord-oest de l'actual terme municipal. Durant l'edat mitjana, la zona fou governada per una família local fins que aquesta va ser derrotada pel cabdill Oda Nobunaga. A principis del període Edo, la zona va esdevindre un important núcli comercial i religiós budista. Després de la restauració Meiji, a finals del segle xix, s'instal·là a la zona una fàbrica de filadures de cotó, esdevenint poc temps després un dels principals centres de l'indústria tèxtil japonesa.
Després de la Segona Guerra Mundial, la vila de Takada assolí el grau de ciutat l'any 1948 i l'any 1963 s'establí la ciutat el nom actual de Yamato-Takada.

## Administració
### Alcaldes

* Tamekichi Horiuchi (1948-1948)
* Senzō Nakura (1948-1952)
* Kumatarō Miyauchi (1952-1956)
* Senzō Nakura (1956-1968)
* Ryūken Tanaka (1968-1975)
* Chūichi Murashima (1975-1979)
* Yasuharu Morikawa (1979-1991)
* Nobuhide Tanaka (1991-1995)
* Toshiharu Matsuda (1995-2003)
* Masakatsu Yoshida (2003-2019)
* Taizō Horiuchi (2019-present)

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1980 |
| n/a | n/a | n/a | n/a | 41.705 | 53.475 | 61.711 |
| 1990 | 2000 | 2010 | 2020 | 2030 | 2040 | 2050 |
| 69.237 | 73.668 | 68.458 | 61.774 | - | - | - |

## Transport
### Ferrocarril

* Companyia de Ferrocarrils del Japó Occidental (JR West)
** Takada
* Ferrocarril Kinki Nippon (Kintetsu)
** Tsukiyama - Yamato-Takada - Matsuzuka - Takadashi - Ukiana

### Carretera

* Autopista de Kyoto-Nara-Wakayama (Keinawa) - Autopista d'Osaka-Nara Sud (Minami-Hanna)
* N-24 - N-165 - N-166 - N-168
* NR-5 - OS/NR-12 - NR-35 - NR-50 - NR-105 - NR-116 - NR-132 - NR-274 - NR-277 - NR-278

## Agermanaments

* Lismore, Nova Gal·les del Sud, Austràlia. (7 d'agost de 1963)

## Referències

* ↑ https://www.post.japanpost.jp/cgi-zip/zipcode.php?pref=29&city=1292020&cmp=1
* ↑ https://kunitori-jp.net/city-nara/
* ↑ Statistics Bureau of Japan

## Enllaços externs

* Yamato-Takada - Lloc web oficial
# Vil·la romana de la Mola

La vil·la romana de la Mola és un jaciment arqueològic del municipi de Riudoms. S'havia conegut també com a vil·la romana de l'hort del Pelat. Les restes van aparèixer el 1999 quan s'urbanitzava aquella zona, aleshores als encontorns de la vila, a la coneguda com a partida de la Mola. L'existència de restes arqueològiques en aquesta zona ja era coneguda, atès que el riudomenc Valerià Romero ja hi havia trobat restes de l'època romana en superfície. La vil·la es datà del segle i i es considera que fou abandonada a l'inici del segle vi.
La vil·la es dividia en tres àmbits: rústic, industrial i termal. Pel que fa a l'àmbit rústic, aquesta part era destinada a l'emmagatzematge de productes agrícoles. La part industrial, amb dipòsits, piscines i un forn per alimentar un hipocaust, tot i que sembla clar que aquest era el seu ús, no es pogué determinar quin procés industrial s'hi desenvolupava. La part termal constava de frigidari, un tepidari, un caldari i unes estructures a fora que consisteixen en un pou i una basseta. Es considera que també hi havia d'haver una part domèstica o residencial que no ha estat localitzada.
La vil·la fou excavada en diferents actuacions arqueològiques entre els anys 1999 i 2005. Els voltants de la vil·la foren enjardinats i aquesta es pot veure passant per sobre d'unes passarel·les de fusta.

## Referències

* 1 2 3 Arola, Roc; Bea, David «La vil·la romana de l’Hort del Pelat (Riudoms, Baix Camp)». Butlletí Arqueològic 24, 2004, pàg. 75-95.
* ↑ «Apareixen restes d'una vil·la romana a Riudoms». Vilaweb, 02-09-1999.
* 1 2 Cabrelles Albareda, Iban. Memòria: excavació arqueològica a la Mola, Riudoms, Baix Camp (2005). Tarragona: Direcció General del Patrimoni Cultural. Generalitat de Catalunya, 2007.

## Enllaços externs

* Vil·la romana de la Mola a Riudoms Turisme
* Vil·la romana de la Mola a la pàgina de la Diputació de Tarragona
# Vostok 3

Vostok 3 (rus: Восток-3, Orient 3 o Est 3) va ser un vol espacial del programa espacial soviètic destinat a determinar la capacitat del cos humà per mantenir-se en condicions d'ingravidesa i posar a prova la resistència de la nau espacial Vostok 3KA en vols més llargs. El cosmonauta Andrian Nikolàiev va orbitar la Terra 64 vegades durant gairebé quatre dies a l'espai, 11–15 d'agost de 1962, una gesta que no es va correspondre amb la NASA fins al programa Gemini (1965–1966).
El Vostok 3 i Vostok 4 van ser llançats amb un dia de diferència en les trajectòries que acostarien les naus aproximadament 6,5 km una de l'altra. Els cosmonautes a bord de les dues càpsules també es van comunicar entre si a través de ràdio, convertint-se en les primeres comunicacions entre naus a l'espai. Aquestes missions van marcar la primera vegada que més d'una nau espacial tripulada estigués en òrbita, al mateix temps, permetent als controladors de missions soviètics l'oportunitat d'aprendre a manejar aquest escenari.

## Referències

* ↑ «NASA NSSDC Spacecraft Details». NASA. [Consulta: 17 març 2009].
* ↑ Gatland, Kenneth. Manned Spacecraft, Second Revision. New York: Macmillan Publishing Co., Inc., 1976, p. 117–118. ISBN 0-02-542820-9.
* ↑ «"Group Space Flight" Described» (PDF). Flight. Iliffe Transport Publications [Londres], 82, 2790, 30-08-1962, pàg. 304–305 [Consulta: 17 març 2009].
* ↑ «Vostok 3». Encyclopedia Astronautica. [Consulta: 21 març 2009].