OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Metro de Lilla

El metro de Lilla (França) és el primer metro del món en utilitzar la tecnologia VAL.
El terme VAL és un acrònim que actualment vol dir Vehicle Automàtic Lleuger. Però al començament volia dir Villeneuve-d'Ascq - Lilla. Alguns estudiants de Villeneuve-d'Ascq popularitzaren més tard l'expressió Vite à Lille, Vite au Lit (Ràpidament A Lilla, Ràpidament Al Llit). Totalment automatitzat, el metro de Lilla no necessita conductor, i es desmarca de nombroses altres xarxes metropolitanes per les seves andanes protegides: no hi ha cap risc de caure a la via gràcies a un panell de vidre i a les portes automàtiques, a tota la llargada de l'andana. Les portes només s'obren quan el tren s'atura. El metro de Lilla, contràriament al Metro de París, té el gàlib petit. Cada tren té dos vagons, tot i que la majoria d'estacions poden rebre trens de quatre vagons.
Al començament, cada municipi tenia un pressupost propi per triar un arquitecte i un artista per fer les estacions. Aquesta mesura es prengué quan es va fer la línia 2. Però després, algunes de les estacions noves ja no tenen obres d'art.

## Línies

| Línia | Color | Ruta | Obertura | Longitud | Estacions |
| 1 | Groc | 4 Cantons - Grand Stade ↔ C.H.R. B-Calmette | 1983 | 13,5 km | 18 |
| 2 | Vermell | St-Philibert ↔ C.H. Dron | 1989 | 32 km | 41 |

### Línia 1

La primera línia, d'una longitud de 13,5 km (dels quals 8,5 km són subterranis) fou inaugurada a Lilla el 25 d'abril de 1983, data en la qual connectava les estacions de Quatre Cantons (Villeneuve d'Ascq) i République (Lilla). L'ampliació d'aquesta primera línia fins a CHR B Calmette fou inaugurada el 2 de maig del 1984.
Aquesta primera línia és freqüentada per una mitjana de 135.000 persones al dia.

### Línia 2

La segona línia, d'una longitud de 31,7 km, comprèn 43 estacions, es tracta a més de la línia de metro automàtic més llarga del món. La seva obertura s'efectuà en cinc fases:
* 3 d'abril del 1989 - Saint Philibert - Gare Lille Flandres
* 5 de maig del 1994 - Gare Lille Flandres - Gare Lille Europe
* maig del 1995 - Gare Lille Europe - Fort de Mons
* 18 d'agost del 1999 - Fort de Mons - Tourcoing-Centre
* 27 d'octubre del 2000 - Tourcoing-Centre - CH Dron
La freqüentació diària de la línia 2 s'eleva a 130.000 persones.

## Projectes

S'ha considerat des de fa diversos anys un projecte d'extensió de la línia 1 cap a l'aeroport de Lilla-Lesquin. Aquest projecte es troba avui en competència amb un altre que proposa una línia de tecnologia Train-Tram (tren tramvia). S'ha rebutjat el projecte de la línia 3 del metro i s'ha substituït per una línia d'autobús. El projecte de pas de trens de dos vagons a quatre és l'únic que queda activament estudiat.

## Enllaços externs

* Transports en commun lillois Arxivat 2011-02-24 a Wayback Machine. (en francès)
# Blood Sugar Sex Magik

Blood Sugar Sex Magik (en anglès «Sang Sucre Sexe Màgia») és el cinquè àlbum d'estudi de la banda de rock nord-americana Red Hot Chili Peppers, publicat el 24 de setembre de 1991 amb Rick Rubin com a productor. Va ser el seu primer enregistrament distribuït per la discogràfica Warner Bros. Records. L'estil musical de Blood Sugar Sex Magik va significar un canvi important respecte l'estil del seu àlbum anterior, Mother's Milk, ja que té pocs riffs de heavy metal. La temàtica de l'àlbum inclou insinuacions sexuals i referències a la mort i a les drogues, així com a la luxúria i exuberància.
L'àlbum va ser un èxit absolut i assolí la tercera posició al Billboard 200. A hores d'ara, se n'han venut més de 13 milions de còpies arreu del món. Blood Sugar Sex Magik va presentar fins a cinc senzills: «Give It Away», «Under the Bridge», «Suck My Kiss», «Breaking the Girl» i «If You Have to Ask»; el segon d'aquests, va esdevenir una de les cançons més populars i exitoses de la història del conjunt. De fet, el guitarrista John Frusciante va abandonar el grup a mitjan gira l'any 1992 (i no hi va tornar fins al 1998) perquè no podia afrontar la popularitat que l'àlbum assolit.
El disc en qüestió es considera una influència clau per la proliferació del rock alternatiu a principis dels anys 90. Steve Huey, d'Allmusic, va comentar que Blood Sugar Sex Magik és «...probablement el millor àlbum que els Chili Peppers faran mai.»

## Llista de cançons

Totes les cançons foren escrites i compostes per els Red Hot Chili Peppers, excepte les indicades.

## Personal
### Red Hot Chili Peppers

* Flea – baix, percussió a «Breaking the Girl»
* John Frusciante – guitarres elèctriques i acústiques, segones veus
* Anthony Kiedis – primera veu
* Chad Smith – bateria, percussió a «Breaking the Girl»

### Músics addicionals

* Brendan O'Brien – mellotron a «Breaking the Girl» i «Sir Psycho Sexy», B3 Organ a «Suck My Kiss» i a la cara B «Soul To Squeeze»
* Gail Frusciante i les seves amigues – veus corals a «Under the Bridge»
* Pete Weiss – guimbarda a «Give It Away»

### Personal d'enregistrament

* Brendan O'Brien – enginyeria, mescles (amb Rick Rubin)
* Rick Rubin – producció
* Howie Weinberg – masterització

### Personal addicional

* Gus Van Sant – direcció artística

## Referències

* ↑ Steve Huey. «Blood Sugar Sex Magik Review». Allmusic. [Consulta: 21 juliol 2007].

## Fonts

* Apter, Jeff. Fornication: The Red Hot Chili Peppers Story. Omnibus Press, 23 de novembre de 2004. ISBN 1-84449-381-4.
* Kiedis, Anthony; Sloman, Larry. Scar Tissue. Hyperion, 6 d'octubre de 2004. ISBN 1-4013-0101-0.
# Callas (cràter)

Callas és un cràter d'impacte en el planeta Venus de 33,8 km de diàmetre. Porta el nom de Maria Callas (1923-1977), cantant d'òpera grega-estatunidenca, i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 1991.

## Referències

* ↑ «Callas». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey. [Consulta: 1r juliol 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Venus
# La boja

La boja és una drama o tragèdia contemporània amb elements realistes en tres actes i en vers, escrita per Àngel Guimerà. L'autor la va dedicar a Salvador Mir i Pujol, empresari del teatre Novedades de Barcelona en el període 1890-1895, i representat per primera vegada en aquest teatre el 15 de novembre de 1890.
És, d'una banda, l'aproximació a un realisme més sincer, expressat tant en el plantejament de les trames com en la sobrietat del registre lingüístic, i, per l'altra, la creació d'unes constants temàtiques que l'autor ja no abandonaria, sinó que més aviat aprofundiria en la seva producció posterior, com el romanticisme i l'historicisme. Recórrer a conflictes passionals que implicaven en el fons una relació de poder subratllava, sovint, la problemàtica de la inadaptació per mitjà de l'orfandat i/o el mestissatge. Sobre aquest fons es projecten unes relacions que contenen elements més o menys evidents de masoquisme i de sensualitat turmentada.
Joana, la boja, és una dona marginada que s'enamora de l'ermità Albert, un home que en el passat va assassinar el seu germà i la dona que estimava i que l'enganyava amb son germà. La dependència emocional malaltissa de la boja amb la seva mare podria haver-se inspirat amb la relació que tenia Guimerà amb la seva mare. Només es conserven apunts sobre els dos primers actes. El tercer acte podria incloure l'empresonament, el judici i l'execució de la protagonista.
L'obra no va agradar, no era del gust de les obres del moment, i les crítiques van ser dolentes. A l'Avenç van exposar com l'obra era molt esperada, però havia decebut perquè de tant natural que volia ser mostrava un brutalisme exagerat que no encaixava amb les convencions de l'època. Així mateix, en destacava els "pensaments notables", les "escenes grandioses", però reblava que "si l'argument és extraordinari i incomprensible en l'època actual, el mitjà on es desenvolupa ens ha semblat, en general, igualment fals".

## Repartiment de l'estrena

* Joana: Carlota de Mena.
* Germà Albert: Teodor Bonaplata.
* Damià: Antoni Tutau.
* Mossèn Jordi: Miquel Pigrau.
* Enric: Ramon Soler
* Blasi: Joan Oliva.
* Nofre: Enric Guitart.
* Manel: Josep Asperó.
* Quim: Lluís Muns.
* Minaires, homes i dones, guàrdies civils.
* Direcció artística: Antoni Tutau.

## Referències

* 1 2 3 Muntaner, Josep Massot i. Miscel·lània Joan Veny. L'Abadia de Montserrat, 2002, p. 280. ISBN 978-84-8415-424-2.
* ↑ García, Manuel Gómez. Diccionario Akal de Teatro (en castellà). Ediciones AKAL, 1998-01-02, p. 387. ISBN 978-84-460-0827-9.
* ↑ Fàbregas, Xavier. Angel Guimerà: les dimensions d'un mite. Edicions 62, 1971, p. 210.
* ↑ Carbó, Ferran; Rosselló, Ramon X.; Sirera, Josep Lluís. Escalante i el teatre del segle XIX: precedents i pervivència. Universitat de València, 1997, p. 104. ISBN 978-84-7826-893-1.
* ↑ Ciurans, Enric. Naturalesa en el teatre de Guimerà, La. Una proposta de lectura. Edicions Universitat Barcelona, 2016-07-28, p. 63-64. ISBN 978-84-475-4002-0.
* ↑ L'Avenç, literari, artístic, científic: revista mensual illustrada, 1889, p. 34.
# Joan Mir Ramis

Joan Mir Ramis (Mallorca s. XVI - s. XVII), fou un noble i militar, propietari de Crestatx, (sa Pobla); Síndic del Regne de Mallorca (1618); noble i privilegiat militar (1631); comptador de la Inquisició a Mallorca (1634); Capità d'una companyia d'infanteria de cent homes al servei de Felip IV (1635); Provehidor General del Regne de Mallorca (1641). La seva filla i hereva, Onofria Mir i Morrelles, esposà amb Príam de Vilallonga i Brondo, de la seva descendència s'originà la casa Vilallonga-Mir.

## Referències

* Sa Marjal, Vol. III, tom. VI, 1914, pàg. 84-86, Reedició 1990, Ajuntament de sa Pobla. D.L. PM 92-1991. (Aquesta font confon dades referides a Joan Mir Ferragut i a Joan Mir Ramis, que eren parents).
* «Vilallonga». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 18. Palma: Promomallorca, p. 173. ISBN 84-8661702-2.
# Martin Koeman

Martin Koeman (* 26 de juliol de 1938 - † 18 de desembre de 2013) va ser un futbolista neerlandès.
Koeman va jugar com a futbolista professional amb el KFC de Koog aan de Zaan entre 1955 i 1960, en el Blauw-Wit Amsterdam entre 1960 i el 1963, al GVAV/Groningen entre fins al 1973 i al SC Heerenveen fins a la seva jubilació. Va ser seleccionat regularment per a l'equip nacional de futbol dels Països Baixos, però només va jugar un partit, contra Àustria el 12 d'abril de 1964. Malgrat la seva carrera respectable, és més conegut per ser el pare d'Erwin i Ronald Koeman, els qui van seguir els passos del seu pare com a futbolistes, amb els seus dos fills jugant al Groningen i a la selecció holandesa.
El 18 de desembre de 2013, a l'edat de 75 anys, Martin Koeman va morir a causa d'una aturada cardíaca d'uns dies abans.

## Referències

* ↑ Groningen football club was known by its founding name GVAV until the club was reincorporated in 1971.
* ↑ Stokkermans, Karel. «Martin Koeman - International Appearances». Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation, 06-02-2008. [Consulta: 6 març 2009].
* ↑ http://www.telegraaf.nl/telesport/voetbal/fcgroningen/22150062/__Martin_Koeman_overleden__.html

## Enllaços externs

* Stats as a player at FC Groningen
# Tito Schipa

Tito Schipa (Lecce, 27 de desembre de 1888 – Nova York, 16 de desembre de 1965) va ser un tenor italià. Se'l considera un dels més perfectes tenore di grazia de la història de l'òpera. Estava dotat amb una veu natural i sensual que usava amb gran intel·ligència i gust.

## Biografia

Va nàixer a Lecce, a la Pulla, en el si d'una família Arbëreshë. El seu nom complet era Raffaele Attilio Amedeo Schipa. Va ser inscrit com a nascut el 2 de gener de 1889 per endarrerir el seu posterior reclutament militar un any. Va estudiar a Milà i va fer el seu debut operístic a l'edat de 21 anys, l'any 1910, a Vercelli. Després va anar apareixent arreu d'Itàlia i a Buenos Aires. L'any 1917, va estrenar, en el paper de Ruggiero, La rondine de Puccini.
L'any 1919 va viatjar als Estats Units d'Amèrica i va ingressar a la companyia de la Lyric Opera de Chicago, on va romandre fins a l'any 1932. El 1931 cantà a Montevideo amb la soprano argentina Adelina Morelli, L'elisir d'amore. Des d'aquest any fins al 1935 va pertànyer a la companyia del Metropolitan Opera de Nova York, a la qual també s'uniria l'any 1941. Tot i això, entre 1929 i 1949 va continuar cantant a Itàlia, i va tornar a Buenos Aires el 1954. L'any 1957 va fer una gira per l'URSS.
El repertori de Schipa incloïa més d'una vintena de papers d'òperes italianes i franceses, com ara el Werther de Massenet, L'elisir d'amore de Donizetti, i L'arlesiana de Francesco Cilea. En concert, Schipa va cantar àries d'òpera, però també cançons napolitanes i espanyoles.
Va fer nombrosos enregistraments, incloent-hi un famós Don Pasquale de Donizetti de l'any 1932, que fou un dels primers enregistraments d'una òpera completa i que encara es pot trobar al mercat.
Tito Schipa va ser un precursor d'aquesta peculiar espècie de tenors que, a més, conreen una carrera com a directors d'orquestra. Avui dia Plácido Domingo continua aquesta tradició. Tot i que de vegades s'ha considerat que la veu de Schipa no era destacable en allò que feia al volum i al timbre, el fet és que brillava per la seua musicalitat i la seua sòlida i magistral tècnica.
Es va retirar l'any 1958 per a ensenyar cant a Budapest. Va morir a l'edat de 77 anys a Nova York, on treballava com a professor de cant, a causa de la seua diabetis.

## Referències

* ↑ «Tito Schipa - short biography». titoschipa.

## Bibliografia

* (anglès) Plana de Schipa - a Grandi Tenori.com

## Enllaços externs

* (anglès) TitoSchipa.it - Plana sobre Schipa mantinguda per la seua família.
* YouTube - Tito Schipa canta "Una furtiva lagrima" de L'elisir d'amore - Un video de l'any 1929 amb Schipa cantant l'ària "Una furtiva lagrima" de L'elisir d'amore de Gaetano Donizetti.
# Metro de Lió

El metro de Lió és una xarxa de ferrocarril metropolità de Lió, a França, obert el 1978 i que actualment està format per 4 línies. Aquest forma part del sistema de transport públic, Transports en commun lyonnais (TCL).
Com la SNCF, però no com altres sistemes de metro francesos, els trens del metro de Lió circulen per l'esquerra, com a resultat d'un projecte que no es va realitzar, que consistia en el fet que el metro circulés pels suburbis de Lió sobre les línies de ferrocarril existents. El metro de Lió està inspirat en el Metro de Mont-real que va ser construït uns anys abans, i té els trens amb les mateixes rodes de goma i les estacions amb el mateix disseny. La llargària total de la xarxa és de 32 km, dels quals el 80% són soterrats.

## Línies

El sistema de metro està format per 4 línies, A-B-C-D, identificades als mapes amb colors diferents:
| Línia | Color | Inauguració | Recorregut |
| A | Vermell | 1978 | Perrache - Vaulx en Velin La Soie |
| B | Blau | 1978 | Charpennes - Gare d'Oullins |
| C | Taronja | 1978 | Hôtel de Ville - Cuire |
| D | Verd | 1991 | Gare de Vaise - Gare de Vénissieux |

### Línies A i B

Les línies A (Perrache - Laurent Bonnevay) i B (Charpennes - Part-Dieu) van ser inaugurades el 2 de maig de 1978. Els trens d'ambdues línies circulen amb pneumàtics en lloc de rodes d'acer. Van ser construïdes amb pantalles i es troben a poca profunditat.
La línia A va ser prolongada cap a Vaulx-en-Velin La Soie el 2 d'octubre de 2007.
La línia B va ser prolongada cap a Jean Macé el 9 de setembre de 1981, i des d'aquesta va ser perllongada fins a Stade de Gerland el 4 de setembre de 2000 i a Gare d'Oullins l'11 de desembre de 2013.

### Línia C

El tren cremallera Croix-Rousse-Croix-Paquet, que va ser reformat el 1974, va ser integrat al Metro el 1978 com a part de la línia C, circulant entre (Hôtel-de-Ville i Croix-Rousse). Aquesta va prolongada cap a Cuire el 8 de desembre de 1984.

### Línia D

La línia D va ser inaugurada el 4 de setembre de 1991 entre Gorge-de-Loup i Grange-Blanche i conducció manual. Actualment els trens amb pneumàtics d'aquesta línia circulen sense conductor i estan controlats per un sistema anomenat MAGGALY (Métro Automatique à Grand Gabarit de l'Agglomération Lyonnaise). La línia va ser prolongada cap a Gare de Vénissieux l'11 de desembre de 1992, al mateix temps que es va posar en marxa el sistema de circulació automàtica. El 28 d'abril de 1997, va ser perllongada cap a Gare de Vaise.
Sent la més profunda de les línies de metro de Lió, aquesta va ser construïda amb tuneladora i passa per sota de dos rius, el Roine i la Saona. Amb 13 km de longitud, també és la línia més llarga del metro de Lió.

## Vegeu també

* Llista de metros per països

## Enllaços externs

* Transports en Commun Lyonnais (TCL) -- TCL, Web oficial (en francès)
* El metro de Lió UrbanRail.net (en anglès)
* Mapa de la xarxa del metro de Lió carto.metro.free.fr (en francès)
# Bertha Lamme Feicht

Bertha Lamme Feicht (16 de desembre de 1869 – 20 de novembre de 1943) va ser una enginyera nord-americana. El 1893, va esdevenir la primera dona en rebre un grau d'enginyeria de la Universitat Estatal d'Ohio.
Va néixer a la granja de la seva família a Bethel Township prop de Springfield, Ohio el 16 de desembre de 1869. Després de graduar-se a l'Olive Branch High School e 1889, va seguir els passos del seu germà, Benjamin G. Lamme footsteps i es va matricular a l'Estat d'Ohio aquella tardor.
Es va graduar el 1893 amb un grau en enginyeria mecànica amb una especialitat en electricitat. La seva tesi es va titular "Una Anàlisi de Proves d'un Generador de Ferrocarril Westinghouse." El diari dels estudiants va informar que hi va haver un esclat d'aplaudiments espontanis quan va rebre el seu grau. Llavors va ser contractada per Westinghouse com la seua primera enginyera. Va treballar allà fins que es va casar amb Russell S. Feicht, el seu supervisor i amic de l'Estatal d'Ohio, el 14 de desembre de 1905.
Va tenir una nena, Florence, nascuda el 1910, qui va esdevenir física a l'Agència de Mines dels EUA.
Bertha Lamme Feicht va morir a Pittsburgh el 20 de novembre de 1943 i va ser enterrat a Homewood Cementiri.

## Referències

* ↑ «Twelve Days: Bertha Lamme was first female engineering grad». The Ohio State University, 18 December 2013.
* ↑ Smith, Breanna. «Let's Learn From the Past: Bertha Lamme». Pittsburgh Post-Gazette, 01-03-2012.
* ↑ Stafford, Tom. «Female engineer not quite lost to history.», 30-06-2013.
* ↑ «Westinghouse Official Dies in Retirement». Pittsburgh Post-Gazette [Pittsburgh, Pennsylvania], 23-04-1949.

## Bibliografia addicional

* Layne, Margaret E. (2009). Women in engineering. Reston, Va.: ASCE Press. . ISBN 9780784472354.
# República Democràtica Hongaresa

La República Democràtica Hongaresa (Magyar Demokratikus Köztársaság, en hongarès) va ser una república de curta durada creada després del col·lapse de l'Imperi Austrohongarès, l'octubre de 1918, i la proclamació de la independència d'Hongria.
El 21 de març de 1919 el govern va decidir traslladar el poder a una coalició social-comunista, i durant 133 dies (fins al dia 2 d'agost) s'instaurà la República Soviètica Hongaresa.
El restabliment de la monarquia, l'1 de març de 1920, suposà la desaparició de la República i la recuperació del Regne d'Hongria.

## Referències

* 1 2 «Magyarország». A: Kollega Tarsoly, István. Révai nagy lexikona (en hongarès). Volum 20. Budapest: Hasonmás Kiadó, 1995, p. 595–597. ISBN 963-8318-70-8.
* ↑ «1918. évi néphatározat» (en hongarès). hu.wikisource.org. [Consulta: 5 febrer 2012].
# La bodega

La bodega és una pel·lícula franco-espanyola del 1930 dirigida per Benito Perojo, basada en la novel·la homònima de Vicente Blasco Ibáñez i protagonitzada per Colette Darfeuil, Valentín Parera i Enrique Rivero. Originalment es va fer com una pel·lícula muda, amb so afegit més tard. Gràcies a la reputació de la pel·lícula, Perojo va ser convidat a Hollywood per fer pel·lícules en castellà per als principals estudis.

## Sinopsi

Fermín treballa als cellers de la família Dupont a Jerez, en unes condicions de misèria i explotació gairebé feudals. La seva filla María Luz cura al seu fillol Rafael, ferit en una operació de contraban. María Luz i Rafael s'enamoren i es prometen, però Don Luis es dedica a festejar María davant Rafael, qui també és assetjat per Lola "La marquesita", cosina de Don Luis.

## Repartiment

* María Luz Callejo
* Joaquín Carrasco
* Jean Coste - Pablo Dupont
* Régina Dalthy
* Colette Darfeuil - La Marquesita
* Gabriel Gabrio - Fermin
* Madame Guillaume
* Valentín Parera - Don Luis
* Concha Piquer - Maria Luz
* Enrique Rivero - Rafael

## Referències

* ↑ Bentley p.51
* ↑ [ http://www.cervantesvirtual.com/descargaPdf/la-version-de-la-bodega-de-benito-perojo/ La versión de La bodega de Benito Perojo]

## Bibliografia

* Bentley, Bernard. A Companion to Spanish Cinema. Boydell & Brewer 2008.

## Enllaços externs

* La bodega a YouTube
# Joan Miralhas

Joan Miralhas o Joan Miraillas fou un trobador de Besiers de la segona meitat del segle xiii. No se'n sabria res d'ell si no fos per un partimen que va fer amb Raimon Gaucelm, Joan Miralhas, si Dieu vos gart de dol (401.6 = 205.1). En aquesta obra Raimon Gaucelm posa la qüestió irònica sobre si Joan preferiria tenir les plantes dels seus peus lligades al cap per tal de formar un cercle o tenir tot el cos entre el cap i els turmells perquè els peus toquessin la barbeta. La resposta inicial de Joan Miralhas a aquest "dilema" humorístic i juganer és la següent:
    Ramon Gauselm, ja negus, ab mo vol,
    no vuelh semblar, ni n'ai en be razo!
    Mas l'un penrai, per la festa c'om col!
    Mais am esser trop fendutz que no pro,
    c'al mens aurai pider qu'e pas ses meta,
    si tot m'estai lo braguier sul guinho,
    et a vos lais que sembles feisseneta
    e cavalgues en travers, si·eus sap bo.

## Referències

* ↑ Una explicació sobre la numeració de la poesia trobadoresca d'acord amb el repertori de Pillet i Carstens es troba a l'article Alfred Pillet.
* 1 2 «Raimon Gaucelm de Beziers - Joan Miralhas». [Consulta: 10 setembre 2018].

## Bibliografia

* Anna Radaelli, Raimon Gaucelm de Béziers. Poesie, Florència, 1997, p. 214 [edició d'aquest partimen en l'edició de l'obra de Raimon Gaucelm de Beziers]

## Vegeu també

* Llista de trobadors.

## Enllaços externs

* http://troubadours.byu.edu/PC/PC-268/268%20-%20Joan%20Miralhas.htm