OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Nani Fernández

Juana Fernández Ruiz, més coneguda com a Nani Fernández (Madrid, 22 de febrer de 1923 - 9 de novembre de 1960), va ser una actriu espanyola coneguda per ser la intèrpret de la pel·lícula La Lola se va a los puertos (1947) junt amb Juanita Reina i Manuel Luna, i de la popular cançó «Yo te diré» a Los últimos de Filipinas de 1945.

## Biografia

Va néixer a Madrid, en 1923. filla de Juan Fernández Sebastián i de María Gracia Ruiz Fuentes. Debuta en el teatre en 1944, amb l'obra Pepa Oro. Aquest mateix any en el Teatre Reina Victòria, participa en l'obra La Escala Rota de Juan Ignacio Luca de Tena i Miguel de la Cuesta. Debuta en el cinema en 1945, amb la pel·lícula Los últimos de Filipinas d'Antonio Román. En 1959 fa el seu últim treball com a actriu, amb la pel·lícula Molokai, la isla maldita.
Va contreure matrimoni amb l'actor José Nieto, amb el qual va tenir dues filles. El 9 de novembre de 1960 va morir a Madrid. Fou enterrada al Cementiri de l'Almudena.

## Filmografia

* Los últimos de Filipinas (1945)
* La Lola se va a los puertos (1947)
* Alhucemas (1948)
* Alas de juventud (1949)
* Don Quijote de la Mancha (1949)
* La legión del silencio (1955) codirigida per José Antonio Nieves Conde i José María Forqué
* La gata (1956)
* Molokai, la isla maldita 1959

## Referències

* ↑ , <http://www.imdb.com/title/tt0039577/?ref_=nmbio_mbio>
* ↑ http://decine21.com/biografias/Nani-Fernandez-26372
* ↑ Ha muerto Nani Fernández, ABC, 10 de novembre de 1960

## Enllaços externs

* Nani Fernández canta «Yo te diré» en una seqüència de la pel·lícula
* Nani Fernández Arxivat 2019-01-31 a Wayback Machine. al bloc actoresdenuestrocine.blogspot.es
# Carioco

Carioco és un personatge de ficció de còmic d'humor. Es va publicar per primera vegada al número 112 de la revista Pulgarcito, l'any 1949. Quan es publica per primera vegada el seu nom és El Loco Carioco, però a la dècada dels anys 1960, el nom queda com el més popular i conegut Carioco. L'autor del guió i el dibuix és Carlos Conti (1916-1975).

## Argument i trajectòria editorial

Carioco, amb el transcurs dels anys, va perdent la seva faceta de boig. L'etiqueta de boig, no solament desapareix del títol sinó també de les seves històries. En els seus inicis el personatge era molt desmarxat i extravagant, és amb el temps que es torna més convencional i s'acosta a les pautes socials més convencionals. Tot i això no deixa de ser un personatge amb un punt d'ingenuïtat i generositat, malgrat això no deixa de ser una mica excèntric.
Carioco, és un personatge absolutament solitari. Per la qual cosa no i a personatges secundaris. Interactua amb la resta de la societat però sense que cap dels personatges repeteixin a les seves històries.

## Publicacions

Publicacions on s'ha publicat el Personatge :
| Publicació | Any | Editorial | Als Números |
| Pulgarcito | 1946-1981 | Editorial Bruguera,S.A. | 28,41,42,79,1995,2004,2016,2034,2038,2039,2052,2055,2116,2127,2128, 2131,2139,2152,2153,2159,2280,2368,2439,2457,2460,2464,2465 |
| Super Pulgarcito | 1949-1951 | Editorial Bruguera,S.A. | 22, 23, 24 |
| Magos de la risa | 1950 - 1951 | Editorial Bruguera,S.A. | 3,17,22,32 |
| Pirulete | 1952-1953 | Editorial Bruguera,S.A. | 26 |
| Tio Vivo 2 epoca | 1961-1981 | Editorial Bruguera,S.A. | 56,59 |
| Tio Vivo 2 epoca | Editorial Bruguera,S.A. | Editorial Bruguera | Diversos números |
| DDT | 1975 | Editorial Bruguera,S.A. | 51,58,62,64,65,66,69,74,87,88,91,97,99,101,105,112, 118,121,137,177,187,218,233,417,450,529 |
| Super Pulgarcito | 1970-1983 | Editorial Bruguera,S.A. | 76,77,82,86,106,117,132 |
| Mortadelo Gigante | 1974 | Editorial Bruguera,S.A. | |
| Mortadelo Especial | 1975 | Editorial Bruguera,S.A. | |
| Sacarino, Super / Sacarino | 1975 | Editorial Bruguera,S.A. | |
| Clásicos del Humor | 209 | Editorial RBA | |

## Referències

* 1 2 Antoni Guiral. Cuando los Comics se Llamaban Tebeos. Ediciones El Jueves,S.A., 2008. Pag 168 a 171.

## Enllaços externs

* Informació de Publicacions (castellà)
# Església de Crist Redemptor

L’Església de Crist Redemptor és una església parroquial catòlica a Bakú, la capital d'Azerbaidjan (carrer Teymur Aliyev, 69/B/1). Inclou la Capella de Crist Redemptor, ubicada en una casa privada comprada per salesians, i també posseeix una biblioteca. L'església també manté el Ministeri Social Parroquial. L'Actual rector és el Pare Slavko Shvigra. Quan es va acabar el nou edifici de l'Església de la Immaculada Concepció de la Mare de Déu, els principals serveis de l'església hi han estat traslladats. Avui dia la capella és un lloc de servei dels salesians, que viuen al mateix edifici.

## Referències

* ↑ «Informació sobre el lloc» (en anglès). Arxivat de l'original el 2009-05-02. [Consulta: 19 febrer 2016].
* ↑ The Caucasus & Globalization. CA & CC Press.
* ↑ «Temple, Chapels | The Catholic Church in Azerbaijan» (en anglès). Arxivat de l'original el 2014-12-10. [Consulta: 19 febrer 2016].
* ↑ «Mass Times | The Catholic Church in Azerbaijan» (en anglès). Arxivat de l'original el 2021-05-11. [Consulta: 19 febrer 2016].
# Merla de l'Himàlaia

La merla de l'Himàlaia (Turdus maximus) és un ocell de la família dels túrdids (Turdidae).

## Hàbitat i distribució

Habita el sotabosc i matolls de l'Himàlaia, des del nord del Paquistan fins al sud-est del Tibet.

## Referències

* ↑ «Merla de l'Himàlaia». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
# Kopidodon macrognathus

Kopidodon macrognathus és una espècie extinta de mamífer pantolest de la família dels paroxiclènids (o, segons altres classificacions, dels pantolèstids) que visqué a Europa durant l'Eocè mitjà. Se n'han trobat restes fòssils a Alemanya. Es tracta de l'única espècie del gènere Kopidodon. Era si fa no fa igual de gros que un os rentador o una mangosta. Es calcula que tenia una llargada de cap a gropa de 50 cm, la cua de 35 cm i un pes de fins a 1.400 g. La seva anatomia fa pensar que era un animal arborícola i que segurament tenia una dieta omnívora.

## Referències

* 1 2 3 Rose, 2006, p. 101.
* 1 2 Prothero, 2017, p. 110.
* ↑ Selden i Nudds, 2012, p. 230.

## Bibliografia

* Prothero, D. R. The Princeton Field Guide to Prehistoric Mammals (en anglès). Princeton University Press, 2017. ISBN 978-0-691-15682-8.
* Rose, K. The Beginning of the Age of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2006. ISBN 0801884721.
* Selden, P.; Nudds, J. Evolution of Fossil Ecosystems (en anglès). 2a edició. Academic Press, 2012. ISBN 978-0-12-404629-0.
# Nani Marquina

Elena Marquina Testor (Barcelona, 17 de novembre de 1952), coneguda professionalment com Nani Marquina, és una dissenyadora industrial i empresària catalana, especialitzada en la creació de catifes.
Després de formar-se a l'Escola Massana, va iniciar-se en l'estudi del seu pare, Rafel Marquina i Audouard. A mitjans de la dècada del 1980, crea les seves primeres catifes, ram en el que s'especialitzaria fundant l'empresa Nanimarquina el 1987, on també s'elaboren tapissos i altres productes tèxtils. La barcelonina va impulsar la internacionalització de l'empresa, tant pel que fa a la producció com a la venda.
Ha sigut presidenta de l'Associació de Dissenyadors Professionals, de la Reunió d'Empreses de Disseny (Red) i del Foment de les Arts i el Disseny. Va rebre el Premio Nacional de Diseño de 2005 i el Premi Nacional de Disseny de 2008, i les seves obres es poden trobar al Museu del Disseny de Barcelona, al Museu d'Art Modern de Nova York o a la seu de l'ONU a Ginebra.
Nani Marquina va ser una de les artistes presents a l'exposició Som aquí. Les dones en el disseny 1900-avui, organitzada el 2023 pel Museu del Disseny de Barcelona, que recuperava les dissenyadores pioneres dels anys 1960, 1970 i 1980 a Catalunya.

## Referències

* ↑ Corzo, Begoña. «Nani Marquina: 35 años de alfombras innovadoras» (en castellà). La Vanguardia, 18-09-2023. Arxivat de l'original el 2023-11-11. [Consulta: 24 octubre 2023].
* 1 2 «Nani Marquina. Diseño. Biografía y obras» (en castellà). España es cultura. Ministeri de Cultura i Esport d'Espanya. Arxivat de l'original el 2023-10-24. [Consulta: 24 octubre 2023].
* 1 2 Corzo, Begoña. «Entrevista a Nani Marquina diseñadora de alfombras» (en castellà). La Vanguardia, 03-02-2012. Arxivat de l'original el 2023-11-11. [Consulta: 24 octubre 2023].
* ↑ Julbe, Bàrbara. «Nanimarquina, más que alfombras» (en castellà). La Vanguardia, 23-11-2020. Arxivat de l'original el 2023-11-11. [Consulta: 24 octubre 2023].
* ↑ «Nani Marquina, nueva presidenta del Fomento de las Artes y el Diseño (FAD)» (en castellà). La Vanguardia, 17-03-2014. Arxivat de l'original el 2023-11-11. [Consulta: 24 octubre 2023].
* ↑ «Carlos Rolando y Nanimarquina, premios de Diseño 2005» (en castellà). El País, 15-03-2006. Arxivat de l'original el 2023-11-11. ISSN: 1134-6582 [Consulta: 11 novembre 2023].
* ↑ «Montilla y Tresserras entregan hoy los Premis Nacionals de Cultura 2008» (en castellà). Europa Press, 25-10-2008. Arxivat de l'original el 2023-11-11. [Consulta: 24 octubre 2023].
* ↑ «Resultat de la cerca | Museu del Disseny de Barcelona». Arxivat de l'original el 2023-11-17. [Consulta: 17 novembre 2023].
* ↑ Dones x disseny x dones. Barcelona: Museu del Disseny de Barcelona, 2023. ISBN 9788491565598. Arxivat 2023-11-11 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Pita, Elena. «Nani Marquina, la reina de las alfombras artesanales, celebra el 30 aniversario de su firma» (en castellà). Expansión, 08-05-2017. [Consulta: 24 octubre 2023].
# Jaume Mascaró i Pons

Jaume Mascaró i Pons (Ferreries, Menorca, 18 de novembre de 1939 — Maó, Menorca, 16 d'octubre de 2014) fou un empresari menorquí.
En els seus inicis, començà a treballar al taller de calçat familiar a Ferreries, fundat el 1918, pels germans Antoni Mascaró, el seu oncle, i Pere Mascaró, conegut com a Mestre Perico i pare de Jaume. El taller familiar es dedicava a fabricar les clàssiques sabatilles de ballet per a nenes. Amb el temps, el negoci s'expandí, es va modernitzar i acabaria convertint-se en una referència en el sector del calçat. Començà una diversificació dels seus productes i la comercialització al mercat peninsular. El 1980, després de separar-se empresarialment del seu cosí Joan Mascaró i Florit (Ferreries, 1945), amb la seva dona Francisca Pons va decidir mantenir el seu nom com a referència comercial i va crear l'empresa Jaume Mascaró, SA, que s'internacionalitzà amb gairebé un centenar de botigues arreu del món i es convertí en l'actual estendard global del calçat menorquí. Mascaró, va aconseguir situar els seus productes en el sector del calçat de luxe creant marques com Úrsula Mascaró, Jaume Mascaró, Pretty Ballerinas, una recreació de les sabatilles que feia el seu pare, el Mestre Perico, que avui representen el 70% de la producció de la firma, i Loafers. Al final de la dècada de 1990 s'incorporaren al negoci les seves filles Lina i Úrsula, que segueixen al capdavant de l'empresa. El seu cosí Joan va mantenir Sabatilles Ferreries, rebatejada posteriorment com a Calçats Ferreries, fins que el 2013, després de la seva mort en tràgiques circumstàncies, Jaume n'absorbí el negoci. Entre les seves clientes habituals es troben Kate Moss, les reines Sofia i Letizia, Claudia Schiffer o Angelina Jolie.

## Reconeixements

El febrer de 2015 el Govern Balear li atorgà el Premi Ramon LLull a títol pòstum.

## Referències

* 1 2 «Jaume Mascaró i Pons». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Manresa, Andreu «Mor Jaume Mascaró, creador d'una marca de sabates global». El País, 16-10-2014 [Consulta: 2 octubre 2016].
* 1 2 Manresa, Andreu «El crimen que sacude a los Mascaró». El País, 19-01-2013 [Consulta: 2 octubre 2016].
* ↑ Cubí, Pablo «JAIME MASCARÓ PONS (1939-2014)ː El padre de las Pretty Ballerinas». La Vanguardia, 20-10-2014 [Consulta: 2 octubre 2016].
* ↑ «El premi Ramon Llull recau sobre Jaime Mascaró Pons». ARA Balears, 13-02-2015 [Consulta: 2 octubre 2016].
# Caruso (cràter)

Caruso és un cràter d'impacte en el planeta Mercuri de 31 km de diàmetre. Porta el nom del cantant italià Enrico Caruso (1873-1921), i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 2013.

## Referències

* ↑ «Caruso». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey, 07-10-2016. [Consulta: 31 maig 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Mercuri
# Tesárske Mlyňany

Tesárske Mlyňany és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Nitra, al sud-oest del país. El 2011 tenia 1.683 habitants. La primera menció escrita de la vila es remunta al 1075.

## Persones il·lustres

* Štefan Ambrózy-Migazzi (1869 - 1933), dendròleg i mecenes de l'Arborètum de Mlyňany.
* Július Gábriš (1913 – 1987), bisbe.
* Koloman Ivanička (1929 – 2014), econòmic i geògraf.

## Referències

* ↑ «Resident Population by sex and age, by municipalities, 2011 Census» (en anglès). Oficina d'Estadística d'Eslovàquia. [Consulta: 26 desembre 2021].
* ↑ «Tesárske Mlyňany - História» (en eslovac). e-obec.sk. [Consulta: 26 desembre 2021].
# Xenicus

Xenicus és un gènere de petits ocells de la família dels acantisítids (Acanthisittidae). Aquest moixons són endèmics de Nova Zelanda.

## Llistat d'espècies

Se n'han descrit dues espècies, una d'elles extinta:
* Xenicus longipes - Acantisita de matollar. Extint.
* Xenicus gilviventris - Acantisita roquera.

## Referències

* ↑ El gènere Xenicus a l'IOC Rev. 15-12-2020
# Eizō Kenmotsu

Eizō Kenmotsu (en japonès: 監物永三; transliteració: Kenmotsu Eizō) (Okayama, Japó 1948) és un gimnasta artístic japonès, ja retirat, guanyador de nou medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer el 13 de febrer de 1948 en una ciutat desconeguda de la Prefectura d'Okayama.

## Carrera esportiva

Va participar, als 20 anys, als Jocs Olímpics d'Estiu de 1968 realitzats a Ciutat de Mèxic (Mèxic), on va aconseguir guanyar la medalla d'or en l'exercici complet (per equips) i la medalla de bronze en la prova de barra fixa. En aquests mateixos Jocs finalitzà quart en el concurs complet (individual), cinquè en les barres paral·leles i cavall amb arcs i sisè en l'exercici de terra i salt sobre cavall, aconseguint en tots ells sengles diplomes olímpics.
En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1972 realitzats a Múnic (Alemanya Occidental) aconseguí revalidar el seu títol olímpic en el concurs complet (per equips) i guanyà, així mateix, la medalla de plata en el concurs complet (individual), per darrere del seu compatriota Sawao Kato, i la medalla de bronze en les proves de cavall amb arcs i barres paral·leles. En la resta de proves finalitzà quart en l'exercici de terra, salt sobre cavall i barra fixa, i cinquè en la prova d'anelles, aconseguint en totes elles diploma olímpic.
En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1976 realitzats a Mont-real (Canadà) revalidà novament el títol del concurs complet (per equips) i aconseguí les medalles de plata en les proves de barra fixa i cavall amb arcs. Així mateix fou cinquè en la prova d'anelles i sisè en l'exercici de terra, com a resultats més destacats.
Al llarg de la seva carrera ha guanyat quinze medalles en el Campionat del Món de gimnàstica artística, entre elles set medalles d'or.

## Enllaços externs

* (anglès) www.ighof.com - Eizo Kenmotsu
# Merla de l'Índia

La merla de l'Índia (Turdus simillimus) és un ocell de la família dels túrdids (Turdidae).

## Hàbitat i distribució

Habita sotabosc, matolls i medi urbà de l'oest, centre, sud-est, sud-oest i sud de l'Índia i Sri Lanka.

## Referències

* ↑ «Merla de l'Índia». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
# Aphyosemion seegersi

Aphyosemion seegersi és una espècie de peix de la família dels aploquílids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 3,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: nord de la República del Congo.

## Referències

* 1 2 «Aphyosemion seegersi» (en anglès). Fishbase.

## Bibliografia

* Huber, J. H. 1980. Die Aphyosemion-Arten des Ivindo-Beckens im Kongo, mit der Beschreibung von Aphyosemion (diapteron) seegersi nov. spec. Deutsche Killifisch Gem. J. v. 12 (no. 1): 1-10.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Nanibika

Nanibika (en rus: Нанибика) és un poble del Daguestan, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 494 habitants. Pertany al districte rural de Mekhelta.

## Referències

* ↑ Закон Республики Дагестан от 13 января 2005 года № 6 «О статусе и границах муниципальных образований Республики Дагестан»
# Jaume Martí i Farrés

Jaume Martí i Farrés (el Prat de Llobregat, 28 de desembre de 1975) es un muntador i editor de cinema català. Va estudiar a l'ESCAC - Escola Superior de Cinema i Audiovisuals de Catalunya, on es va graduar amb la primera promoció el 1998. Va debutar com a muntador el 1999 amb alguns curtmetratges i el 2002 ho va fer amb el llargmetratge Lisístrata i el telefilm Nines russes. El 2006 va rebre el premi al millor muntatge als IV Premis Barcelona de Cinema per Fràgils i fou nominat novament als V Premis Barcelona de Cinema per Jo sóc la Juani. El 2008 li fou atorgat el Gaudí al millor muntatge per Transsiberian. La consagració li arribaria amb el seu treball a Un monstre em ve a veure (2016) de Juan Antonio Bayona, amb la que va guanyar, juntament amb Bernat Vilaplana, el Goya al millor muntatge, el Gaudí al millor muntatge i la Medalla del CEC al millor muntatge.
Simultàniament també ha treballat a sèries de televisió. Va començar a TV3 en alguns episodis d' Àngels i Sants (2006) i Benvinguts a la família (2018). Després ha treballat a sis episodis de Los misterios de Laura (2009), a dos episodis de Penny Dreadful (2014), Sé quién eres (2017) i Criminal: França (2019). El 2020 estava treballant en el muntatge de La línea invisible al costat de Pablo Mas.

## Filmografia
### Cinema

* Lisístrata (2001)
* Nines russes (2002)
* Cambra obscura (2003)
* Fràgils (2005)
* Jo sóc la Juani (2005)
* Transsiberian (2008)
* El truco del manco (2008)
* Herois (2010)
* Di Di Hollywood (2010)
* Alacrán enamorado (2013)
* Un monstre em ve a veure (2016)
* Contratiempo (2016)

### Televisió

* Los misterios de Laura (2009)
* Polseres vermelles (2011)
* Penny Dreadful (2014)
* Sé quién eres (2017)
* El crac (2017)
* Félix (2018)
* Benvinguts a la família (2018)
* Criminal: França (2019)
* La línea invisible (2020)

## Referències

* ↑ Entrevista con Jaume Martí, Coordinador de Postproducción en Lo Imposible a norender.com
* ↑ Un pratenc guanya un dels "Oscar catalans", elprat.cat, 17 de febrer de 2006
* ↑ Els experts: descobreix alguns dels professionals més nominats dels Premis Gaudí Arxivat 2020-06-21 a Wayback Machine., Acadèmia del Cinema Català.
* ↑ Bernat Vilaplana y Jaume Martí ven recompensado con un Goya un montaje de dos años, panoramaaudiovisual.com
* ↑ «Palmarès del CEC de 2016». Arxivat de l'original el 2021-02-13. [Consulta: 20 abril 2020].
* ↑ Pablo Más: «La sociedad ya se siente libre para hablar de ETA en la ficción», Diario Información, 11 d'abril de 2020
# Carvalhido

Carvalhido és un barri i una parròquia en la confluència de les freguesies de Cedofeita, Paranhos i Ramalde, a la ciutat de Porto, a Portugal. Comprèn hui una vasta àrea urbana, però, en temps no gaire reculats, era un suburbi típicament rural, als marges de l'antiga carretera cap a Vila do Conde i cap a Galícia, part del camí portugués de Sant Jaume.

## Història

Carvalhido deu el nom a la concentració de boscs de quercus. No sabem de quan en prové el topònim, però era un conjunt de propietats rústiques amb la Misericòrdia de Porto, pertanyent a la família Noronhas, de la veïna Quinta da Prelada, i així el trobem denominat en una carta de demarcació amb el veí Casal das Vendas, al 1638.
El 18 de juny de 1692 la Misericòrdia establí el terme de Carvalhido a Garcia Martins de Mesquita i Noronha, com a successor del seu pare Bartolomeu Martins de Mesquita i Noronha i Manuel Martins de Mesquita i Noronha.
Data de 1738 la construcció de la creu do Senhor do Padrão que saluda els viatgers que seguien el camí cap al nord, cap a Santiago de Compostel·la. D'altra banda, la capella de Carvalhido s'esmenta per primera vegada al registre parroquial de Sant Ildefons de 1760. Tenia com a patrona Nossa Senhora da Anunciação i l'Esperit Sant.
El llogaret de Carvalhido sorgeix en la "Planta de les Línies del Port", del coronel Arbués Moreira, de 1833, a propòsit de les posicions de lliberals i absolutistes durant el setge de Porto. I va ser precisament en honor dels hostes de Pere I del Brasil que la Cambra Municipal de Porto, en sessió del 28 d'octubre de 1835, decretà que la plaça de Carvalhido es denominàs plaça de l'Exèrcit Alliberador.
En l'inventari fet al 1904, a la mort de Francisco de Noronha i Meneses, de Prelada, es descriu el Casal de Carvalhido, amb les seues cases adossades, paller, i el carrer de Prelada dos Castelos i carrer particular, de l'est amb el carrer Nou de Paranhos, i s'avaluà en nou contos (9.000.000) de rals. Aquest carrer Nou de Paranhos és l'actual carrer de Carvalhido.
La Parròquia del Cor de Jesús de Carvalhido la creà el bisbe de Porto, António Augusto de Castro Meireles, el 24 de desembre de 1940.
Inserida en aquesta zona geogràfica i en el, antany, punt més alt de la ciutat de Porto (en l'antic carrer de Nogueira, hui carrer del Pare José Pacheco do Monte) hi ha la Comunitat de Monte Pedral.
El 2017, hi va sorgir un moviment polític denominat MIRC - Moviment Independentista Revolucionari de Carvalhido, que defensa la creació d'una freguesia a Carvalhido, que deixe de pertànyer a la de Cedofeita, Paranhos i Ramalde. Es desconeixen, però, accions concretes d'aquesta organització.

## Galeria d'imatges

* Carrer de Carvalhido, en direcció nord
* Antiga església parroquial
* Nova església parroquial
* Creu del Senhor do Padrão, vista des del nord
* Creu del Senhor do Padrão, vista des del sud

## Referències

* (1) Informação da Comunidade Paroquial do Carvalhido
* (2) Carvalhido com plano para renascer de novo Arxivat 2007-03-01 a Wayback Machine.
# Taskan

Taskan (en rus: Таскан) és un poble de l'óblast de Magadan, a Rússia, que el 2013 tenia 10 habitants.

## Referències

* ↑ Plantilla:Карта
# In utero

In utero és un terme mèdic i biològic en llatí que literalment significa dins de l'úter. En biologia aquesta frase descriu l'estadi d'embrió o fetus. En context legal es fa servir per referir-se a infants encara no nascuts.

## Bibliografia

* H. K. Corning: Lehrbuch der Entwicklungsgeschichte des Menschen. 2. Auflage, Verlag von J. F. Bergmann, München 1925. (alemany)

## Vegeu també

* ex vivo
* in silico
* in situ
* in vitro
* in vivo