OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Badia de Sant Ffraid

La Badia de Sant Ffraid (Bae Sain Ffraid en gal·lès, St Brides Bay en anglès) és una entrada de mar plena de roques en la part oest del comtat de Sir Benfro, a Gal·les. La zona costanera que hi limita forma part del Pembrokeshire Coast National Park, amb diversos poblets com Sain Ffraid, Martin's Haven, Little Haven, Broad Haven, Nolton Haven, Niwgâl i Solfach, amb la ciutat de Tyddewi a poca distància. Un sender, el Pembrokeshire Coast Path, ressegueix tota aquesta costa.
Ha guanyat anomenada per la pesca, que tant practiquen els locals com turistes que en són atrets.
Els límits de la badia els marquen l'illa de Sant David (Ynys Dewi en gal·lès, Ramsey Island en anglès) i l'illa de Skomer amb la península de Marloes.
# Aquilegia flavescens

Aquilegia flavescens, és una espècie de planta herbàcia que pertany a la família de les ranunculàcies. És nativa de les de les praderies de muntanya, boscos oberts i pendents alpins de les muntanyes Rocoses des del nord de Utah (Estats Units) a la Colúmbia Britànica i Alberta (Canadà).

## Descripció

La planta pot créixer fins als 20-70 cm d'alçada. Mentre que la forma més comuna de les flors, és el color groc, parts de les flors també poden ser de color groc rosat, gerd rosat, blanc i crema.

## Taxonomia

Aquilegia flavescens, va ser descrita per Sereno Watson i publicat a United States Geological Expolration of the Fortieth Parallel Vol. 5, Botany 10, a l'any 1871.

### Etimologia

Aquilegia : nom genèric que deriva del llatí aquila = "àguila", en referència a la forma dels pètals de la qual se'n diu que és com l'urpa d'una àguila.
flavescens: epítet llatí que significa "de color groguenc".

### Sinonímia

* Aquilegia caerulea var. flavescens (S.Watson) G.Lawson
* Aquilegia canadensis var. aurea Roezl
* Aquilegia canadensis var. depauperata (M.E.Jones) K.C.Davis
* Aquilegia canadensis subsp. flavescens (S.Watson) Brühl
* Aquilegia canadensis var. flavescens (S.Watson) K.C.Davis
* Aquilegia coerulea var. flavescens (S. Watson) M.E. Jones
* Aquilegia depauperata M.E.Jones
* Aquilegia flavescens f. minor Tidestr.
* Aquilegia formosa var. flavescens (S.Watson) Hook.f.
* Aquilegia formosa var. flavescens (S. Watson) M. Peck

## Referències

* ↑ «Aquilegia flavescens» (en anglès). Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 9 maig 2020].
* ↑ A Epítets Botànics
* ↑ A Epítets Botànics
* ↑ Aquilegia flavescens a PlantList

## Bibliografia

* Abrams, L. 1944. Buckwheats to Kramerias. 2: 635 pp. In L. Abrams Ill. Fl. Pacific States. Stanford University Press, Stanford.
* Bailey, L. H. & E. Z. Bailey. 1976. Hortus Third i–xiv, 1–1290. MacMillan, New York.
* Flora of North America Editorial Committee, e. 1997. Magnoliidae and Hamamelidae. 3: i–xxiii, 1–590. In Fl. N. Amer.. Oxford University Press, Nova York.
* Hitchcock, C. L., A. Cronquist, M. Ownbey & J. W. Thompson. 1984. Salicaceae to Saxifragaceae. Part II. 597 pp. In Vasc. Pl. Pacific N.W.. University of Washington Press, Seattle.
* Moss, E. H. 1983. Fl. Alberta (ed. 2) i–xii, 1-687. University of Toronto Press, Toronto.
* Scoggan, H. J. 1978. Dicotyledoneae (Saururaceae to Violaceae). 3: 547–1115. In Fl. Canada. National Museums of Canada, Ottawa.

## Enllaços externs

* «Aquilegia flavescens, yellow columbine» (en anglès). US Forest Service.
# Arsínoe (filla de Fegeu)

* Per a altres significats, vegeu «Arsinoe».
Segons la mitologia grega, Arsínoe (en grec antic Ἀρσινόη) va ser una heroïna, filla de Fegeu, rei de Psofis. També és coneguda amb el nom d'Alfesibea.
Es va casar amb l'heroi Alcmeó, que la va obsequiar amb el vestit (que en altre temps havia servit per subornar a Erifile) i el collaret (que estava maleït i duia mala sort a tots aquells que el posseïen) d'Harmonia, però després el seu marit la va abandonar per la nimfa Cal·lírroe.

## Referències

* ↑ Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 28. ISBN 8429741461.
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 23. ISBN 9788496061972.
# Arsínoe (Egipte)

Arsínoe (grec antic: Ἀρσινόη, Arsinóe; llatí: Arsĭnŏē) va ser una ciutat al golf de Suez fundada abans del 250 aC. Era un port important de l'Egipte dels Làgides. Es creu que per algun temps va portar també el nom de Cleòpatris (Κλεοπατρίς Clĕŏpătrís), segons Estrabó, i Plini el Vell diu que també es va anomenar Nomos arsinoïta (Arsĭnŏītēs nŏmos). Era a prop a la moderna ciutat de Suez.
Era la capital del nomos d'Heroòpolis. Estava situada prop del canal reial construït vora Pelúsion pel rei Ptolemeu II Filadelf, que portava les aigües del Gran Llac Amarg fins a Heroòpolis. Segons Plini el Vell, Arsínoe es trobava a 125 milles de Pelúsion.
Els ingressos d'aquest nomos es presentaven al rei i a la seva germana, i van ser propietat de les successives reines i princeses de la família dels làgides. La seva situació prop del canal la feia bona pel comerç, però, tot i que tenia una ampla badia, el seu port estava exposat als vents del sud, cosa que dificultava l'arribada de les naus comercials. Després de la conquesta romana, el port es va millorar, i era un dels punts importants pel comerç amb l'Índia.

## Referències

* ↑ Estrabó. Geografia, 780
* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia, V, 9, 9
* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia, V, 12
* ↑ Smith, William (ed.). «Arsinoe». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 23 gener 2022].
# Arsínoe (Xipre)

* Per a altres significats, vegeu «Arsinoe».
Arsínoe (en grec antic Ἀρσινόη) era una antiga ciutat de l'est de l'illa de Xipre construïda damunt d'una ciutat encara més antiga que s'havia anomenat Màrion (en grec Μάριον). Alguns autors antics confonen les dues ciutats. En els seus orígens era una colònia d'Atenes. Marion era una de les Deu ciutats-estat de Xipre que consten a la relació del rei d'Assíria Assarhaddon.
Ptolemeu Soter va destruir la ciutat de Màrion, i va traslladar als seus habitants a Pafos. Ptolemeu II Filadelf la va reconstruir, i li va posar el nom de la seva germana/esposa Arsínoe. Segons Estrabó, la ciutat tenia un bosquet sagrat dedicat a Zeus, un port i un temple. Xipre, des que va caure sota el domini dels Ptolemeus, va tenir diverses ciutats amb el nom d'Arsínoe, una al nord de l'illa, una altra vora la ciutat de Pafos i una tercera que menciona Estrabó sense especificar el lloc. Aquesta Arsínoe correspon a la moderna Polikrusoko.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «6. Arsinoe». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 4 abril 2021].
# Bandera de Llorenç del Penedès

La bandera oficial de Llorenç del Penedès té la descripció següent:
    Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verda a dalt i blau clara a baix, amb una faixa groga de gruix 1/6 de l'alçària del drap entre el verd i el blau.
    Els colors de la bandera representen els colors de la comarca; a baix hi trobem el color blau, representant el mar, al mig el color groc que representa la plana, a on es troba la població de Llorenç; i a la part superior el color verd de les muntanyes del Montmell.

## Història

L'informe vexilol·lògic sobre la bandera del municipi de Llorenç del Penedès, emès per la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat de Catalunya, porta data del 21 de juny del 1997. El ple de l'ajuntament va acordar l'ús oficial de la bandera gràcies a la tenacitat del regidor Manuel Marruecos i Ruiz (CiU). La bandera de Llorenç es va aprovar per unanimitat del ple municipal el dia 4 de setembre del 1998. Va ser publicada en el DOGC el 27 d'octubre de 1998.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Penedès
* Escut de Llorenç del Penedès

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 9 d'octubre de 1998, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Llorenç del Penedès.» (pdf). DOGC num. 2752, 07-03-1996. [Consulta: 25 juny 2010].
# Mas Gras (Palafrugell)

El Mas Gras és una obra de Palafrugell (Baix Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia de planta basilical amb plant baixa, pis i golfes. La coberta és a dues aigües de teula àrab amb carener perpendicular a la façana. Les obertures estan distribuïdes irregularment. La porta d'entrada és d'arc de mig punt. A les golfes hi ha una galeria de tres finestres d'arc de mig punt. L'aparell constructiu queda a la vista.

## Referències

* ↑ «Mas Gras». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2018].
# Can Pujol (Sant Feliu de Codines)

Can Pujol és una obra eclèctica de Sant Feliu de Codines (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de tipologia ciutat jardí amb paret mitgera i alineat al carrer. Compost de planta baixa i dos pisos. Les façanes són de composició simètrica i estan coronades per una balustrada que en la façana principal es transforma en un frontó, aquest, junt amb els elements formals i decoratius, donen al conjunt un caràcter historicista. Zona del nucli antic i important fita visual i arquitectònic dins el casc de la població.

## Referències

* ↑ «Can Pujol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 juliol 2018].
# Sant Sadurní de Trasserra

Sant Sadurní de Trasserra és l'església parroquial del poble de Trasserra, a la comarca del Rosselló.
Està situada al bell mig del poble vell de Trasserra, integrada en la seva cellera.

## Història

Documentada des del 959, en la donació d'un alou a l'església d'Elna.

## L'edifici

És un edifici d'una nau única, amb absis semicircular a llevant, com correspon a les característiques generals del romànic. Ara bé, el fet que l'edifici sencer estigui arrebossat fa difícil ara per ara de saber del cert si es tracta de l'edifici romànic original, o un de nou, més tardà, bastit damunt les restes de l'original. Les úniques parts on es pot veure l'obra, indiquen que es tracta d'un edifici tardà, dels segles XVII o XVIII. Tot i això, tant la planta com la relació de dimensions de la nau i l'absis, així com la volta apuntada o ametllada, apunten cap als segles XII o XIII.

## Bibliografia

* Badia i Homs, Joan. «Esglésies del Rosselló anteriors al 1300: Sant Sadurní de Trasserra». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Trasserra». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 303. Sant Sadurní de Trasserra». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5.
* Mallet, Géraldine. Églises romanes oubliées du Roussillon. Montpellier: Les Presses du Languedoc, 2003, p. 334. ISBN 978-2-8599-8244-7.

## Referències

* ↑ «L'església, al centre de l'ortofotomapa de l'IGN». Arxivat de l'original el 2016-03-14. [Consulta: 10 gener 2016].
# José Andreu García

José Andreu García (Río Piedras, 18 de setembre de 1921) és un jurista porto-riqueny que va servir com a Jutge President del Tribunal Suprem de Puerto Rico de 1992 a 20020. Va ser conegut pel seu acostament moderat al Dret constitucional.

## Biografia

Andreu va rebre el llicenciatura en mentir el 1958 a la Universitat de Puerto Rico, Recinte de Rio Piedras. El 1961 va obtenir el Juris Doctor de l'Escola de Dret de la mateixa universitat. Entre 1963 i 1973 va ocupar les posicions de Jutge de Districte, Fiscal Auxiliar (1965), Fiscal de Districte de Mayagüez (1966) i Jutge Superior (1969) càrrec que va exercir fins a 1973 assignat a la Sala civil de Ponce i en la d'Assumptes del Criminal de San Juan com a Jutge Administratiu Auxiliar. Va ser membre de la Junta de Directors de l'Administració d'Edificis Públics de Puerto Rico des de 1975 a 1977.
Després de practicar el dret privat, a l'agost de 1990 el llavors Governador de Puerto Rico, Rafael Hernández Colón va nomenar a Andreu García per ocupar el càrrec de Jutge Associat del Tribunal Suprem de Puerto Rico. El 4 de febrer de 1992 va ser nomenat Jutge President del mateix tribunal.
Com a Jutge President va tenir una petita controvèrsia amb el Governador Pedro Roselló en 1997 quan aquest últim va decidir que el Jutge Associat Baltasar Corrada del Riu substituiria a Andreu García en el seu jurament com a Governador de Puerto Rico. Andreu García va expressar públicament que era un trencament innecessari amb la tradició.
Després d'onze anys al capdavant del Tribunal Suprem, Andreu García va renunciar al seu lloc al setembre de 2003, durant el govern de Sila Calderón. La Governadora Calderón inicialment va nomenar al llavors Secretari d'Estat Ferdinand Mercado com el seu successor però el seu nomenament va ser rebutjat pel Senat. Andreu va ser succeït per la Jutge Associada Miriam Naveira, la primera dona en el càrrec.

## Referències

* 1 2 «Biografía de José A. Andreu García». La Rama Judicial de Puerto Rico [Consulta: 10 maig 2017].
* ↑ 2003 DTS 143 IN RE: Retiro del Juez Presidente Andreu García http://www.lexjuris.com/lexjuris/tspr2003/lexj2003143.htm
* ↑ Moreno, Rafael. «Andreu García llama corrupto a Charlie Hernández» (en castellà). Metro Puerto Rico. [Consulta: 10 juny 2017].

## Enllaços externs

* Biografia a la pàgina del Tribunal Suprem de Puerto Rico
* Informe del Jutge President del Tribunal Suprem Hon Arxivat 2009-07-15 a Wayback Machine..José A.Andreu García sobre la branca judicial davant l'Assemblea Legislativa Arxivat 2009-07-15 a Wayback Machine.
# Erich Linnhoff

Erich Linnhoff (Kostrzyn nad Odrą, 23 d'abril de 1914 - Berlín, 22 de desembre de 2006) va ser un atleta alemany, especialista en els 400 metres, que va competir durant la dècada de 1930.
En el seu palmarès destaquen dues medalles al Campionat d'Europa d'atletisme de 1938. D'or en els 4x400 metres, formant equip amb Hermann Blazejezak, Manfred Bues i Rudolf Harbig; i de bronze en els 400 metres. El 1937 i 1938 fou campió nacional dels 400 metres i el 1938, 1940 i 1941 del 4x400 metres. El 1938 va aconseguir el rècord nacional dels 400 metres amb un temps de 47,3".

## Millors marques

* 400 metres. 47.3" (1938)
* 800 metres. 1' 52.3" (1937)

## Referències

* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 22 abril 2020].
* ↑ «Leichtathletik - Deutsche Meisterschaften (400m - Herren)». [Consulta: 23 abril 2020].
* ↑ Waśko, Janusz (1953-). Athletics national records evolution 1912-2012 : golden century of IAAF records. GreenArt Jacek Kardasz, 2013, p. 24. ISBN 978-83-62033-30-0.
* ↑ «Track and Field Statistics». [Consulta: 23 abril 2020].
# Bulbul de Somàlia

El bulbul de Somàlia (Pycnonotus somaliensis; syn: Pycnonotus somaliensistricolor) és una espècie d'ocell de la família dels picnonòtids (Pycnonotidae). Es troba a Djibouti, al nord-oest de Somàlia i al nord-est d'Etiòpia. El seu estat de conservació es considera no evaluat.

## Taxonomia

Segons la llista mundial d'ocells del Congrés Ornitològic Internacional (versió 13.2, juliol 2023) aquest tàxon tindria la categoria d'espècie. Tanmateix, altres obres taxonòmiques, com el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), el consideren una subespècie del bulbul comú (P. barbatus somaliensis).

## Referències

* 1 2 3 «Bulbuls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 2 novembre 2023].
* 1 2 3 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 621. ISBN 978-84-16728-37-4.
# Eiði

Eiði (pronunciat [ˈaiːjɪ]) és una localitat i cap de municipi situada a la punta nord-oest de l'illa d'Eysturoy, a les illes Fèroe. El 2021 tenia una població total de 688 habitants. El municipi comprèn també les localitats de Ljósá (36 hab.) i Svínáir (43 hab.). El seu nom en feroès significa "istme".
Eiði és un dels pobles que surt esmentat al Hundabrævið, document del segle XIV que legislava la tinença de gossos a l'arxipèlag.

## Geografia

Eiði se situa al nord de l'illa feroesa d'Eysturoy, molt a prop d'on el Sundini es troba amb l'oceà Atlàntic. Al costat del poble hi ha el penya-segat d'Eiðiskollur de 343 m d'altura, des d'on hi ha unes bones vistes de l'entorn i dels Risin og Kellingin, dos farallons llegendaris que s'eleven fins als 75 m d'altura.
A pocs quilòmetres al sud-est d'Eiði hi ha l'Eiðisvatn, llac que alimenta una central hidroelèctrica situada més al sud. Al poble, a més, hi havia un centre de comunicació anomenat LORAN-C que va tancar el desembre de 2015. Aquesta estació utilitzava una antena de 190,5 m d'altura, l'estructura més alta de les Illes Fèroe.

## Cultura i esports

El museu d'Eiði mostra com era la vida rural de les Fèroe durant la segona meitat del segle xix i ocupa una antiga granja anomenada Látralonin.
L'església del poble és de pedra i va ser construïda el 1881.
El club de fútbol local és el EB/Streymur, que juga a la primera divisió feroesa. A part d'Eiði també representa al poble de Streymnes. Va ser fundat el 1993 com a resultat de la fusió dels clubs Eiðis Bóltfelag (EB) i el Ítróttarfelagið Streymur i ha guanyat la Lliga de les Fèroe els anys 2008 i 2012. L'antic camp de futbol de "niðri á Mølini" situat al nord-est d'Eiði va ser considerat un dels més bells del regne de Dinamarca a causa de la seva espectacular ubicació. Des de l'abril de 2015, l'espai d'aquest històric camp de futbol l'ocupa un càmping tot l'any amb places per a caravanes i autocaravanes.

## Referències

* ↑ «Statistics Faroe Islands» (en anglès).
* ↑ «Risin & Kellingin» (en anglès). Faroe Islands. Arxivat de l'original el 2020-09-21. [Consulta: 15 gener 2019].
* ↑ «Ejde Loran Station Shut Down on Faroe Islands» (en anglès). marinelink.com, 07-12-2015. [Consulta: 15 gener 2019].
* ↑ «Web oficial del club». EB/Streymur.
* ↑ «Faroe Islands - List of Champions». RSSSF. [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ «Càmping a Eiði» (en feroès). calameo.com, 17-06-2015. [Consulta: 15 gener 2019].

## Vegeu també

* Llista de municipis de les Illes Fèroe.

## Enllaços externs

* Web de l'ajuntament d'Eiði. (feroès)
* Informació d'Eiði a faroeislands.dk. (anglès)
# Budča

Budča és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Banská Bystrica.

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1225.
# Raiding

Raiding (en hongarès Doborjan) és un poble austríac de 836 habitants, a l'est d'Àustria, en la província de Burgenland.

## Història

La primera noció que es té és de l'any 1425 com Dobornya. El 1811 hi neix el compositor i pianista Franz Liszt.
Raiding (com la resta de Burgenland) va pertànyer a Hongria fins a 1921. Després del final de la Primera Guerra Mundial, l'oest d'Hongria fou annexionat a Àustria, fet decidit en els tractats de Saint Germain i Trianon, en els quals es formà la nova província de Burgenland.

## Llocs d'interès

* Franz-Liszt-Geburtshaus, casa-museu on va néixer Franz Liszt.

## Economia

La viticultura és el negoci principal de Raiding. Altres indústries importants són la creació del metall i la producció d'aigua soda.
# Emblema d'aviador

Emblema d'aviador és la insígnia que és lluït a l'esquerra del pit, sobre qualsevol galó de condecoracions, per qualsevol tripulant aeri de la RAF, de l'Exèrcit Britànic, les Forces Canadenques, l'Exèrcit Australià, la Reial Força Aèria d'Austràlia, la Reial Força Aèria de Nova Zelanda i la Força Aèria de Sri Lanka

## Regne Unit

A la RAF, els pilots porten les lletres RAF a una corona de llorer, sobre la qual hi ha una corona, amb una ala a cada costat (el distintiu d'aviador sovint és anomenat les "ales"). Des d'abril del 2003, els operadors de sistemes d'armament van començar a portar unes insígnies semblants, sols que amb una única ala. Els altres tripulants porten una lletra o lletres (denotant l'especialitat), amb una única ala. Les altres insígnies llueixen una "E" (Enginyer de Vol - Air Engineer), "AT" (Tècnic Paracaigudista - Airborne Technician) i "FC" (Controlador de Vol - Fighter Controller). Els Instructors Paracaigudistes de Salt (PJI) porten un paracaigudes obert en lloc de lletres. Entre els distintius obsolets hi ha "N" (Navegant - Navigator), "LM" (Comandant de Càrrega - Air Loadmaster), "AE" (Operador d'Electrònica - Air Electronics Operator), "B" (Bombarder - Bomb Aimer), "AG" (Artiller - Air Gunner), "AS" (Auxiliar de Vol - Air Steward), "M" (Observador Metereoleg - Meteorological Observer), "QM" (Encarregat de Subministraments - Air Quartermaster), "S" (Senyals - Air Signaller) i "RO" (Observador de Ràdio - Radio Observer). Els Observadors de l'Aire lluïen una simple ala amb la lletra "O".
Tots els distintius eren en plata, amb la corona daurada.

## Austràlia

Els distintius de la Reial Força Aèria d'Austràlia es diferencien dels de la RAF principalment en què la corona apareix a tots (mentre que a la RAF només apareix a la dels pilots), i habitualment tenen les ales blaves. Les ales de pilot tenen les lletres "RAAF" enmig de dues ales. El 1998 s'introduí una insígnia amb dues ales lluint la Creu del Sud, destinada als Oficials Tripulants Aeris, reemplaçant a diversos distintius d'una única ala anteriors.

## Nova Zelanda

Nova Zelanda llueix una insígnia similar a la del Regne Unit, excepte que les ales de Pilot llueixen les lletres "NZ", en lloc de "RAF", i l'ala simple encara llueixen les lletres de l'especialitat. Actualment són "AW" (Oficial de Guerra i Especialista - Air Warfare Officer and Specialist), "E" (Enginyer – Engineer), " LM " (Comandant de Càrrega - Air Loadmaster), "HC" (Tripulant d'Helicòpter - Helicopter Crewman), "FS" (Assistent de Vol - Flight Steward), "AO" (Ordenança - Air Ordnanceman) i Instructor Paracaigudista de Salt (un paracaigudes). "AE" (Operador d'Electrònica - Air Electronics Operator) està obsolet.
# Emblanquinat

L'emblanquinada és l'aplicació de calç com a acabat final de parets i tota mena de paraments. Tradicionalment, el procés d'emblanquinament consisteix a abocar la calç dins d'un recipient amb aigua per tal d'apagar-la, i aquesta pasta fluida resultant és la que s'empra llavors per a aplicar-la sobre els murs.

## Nomenclatures

L'emblanquinada és una tècnica en la qual la calç té una consistència de pintura. Quan a la barreja de calç i aigua s'hi afegeix sorra, el material obtingut és més consistent, i esdevé un morter, i la capa aplicada és més gruixuda. Aquesta tècnica se sol anomenar llavors enlluïda.
Quan en lloc de sorra s'afegeix pols de marbre, però la consistència roman fluida com una pintura, la tècnica és dita lletada de calç, i si la quantitat de pols de marbre augmenta fins a adquirir una consistència de pasta, o si s'hi afegeix també sorra, llavors tant la tècnica com el material obtingut es denominen estuc.

## Característiques

L'emblanquinada és una tècnica molt simple i econòmica de revestiment. S'aplica fonamentalment per motius estètics, però es deteriora i s'embruta amb facilitat. Per aquest motiu, la cultura popular d'alguns pobles, especialment al sud d'Espanya, inclou l'emblanquinada anual dels habitatges.
Les emblanquinades són populars en moltes zones càlides del planeta, on s'usen pel seu color blanc, que en reflectir la radiació solar aconsegueix que els murs absorbeixin menys energia calòrica, la qual cosa dona interiors més frescos a les cases. També s'utilitza per les seves propietats antisèptiques, derivades de l'elevada alcalinitat del material.
La calç permet la necessària transpiració dels murs, de manera que l'emblanquinada és un bon substitut de les pintures acríliques o plàstiques, que no acostumen a ser convenients en construccions antigues perquè, essent revestiments més impermeables, poden provocar retencions indesitjades d'humitat.
La calç és a més un producte natural que exigeix molt poc processament per a la seva utilització, és un material molt ecològic, si bé presenta com a desavantatge la necessitat d'un manteniment periòdic.

## Vegeu també

* Alluïda (construcció)
* Lletada de calç
* Estuc
* Morter de calç

## Referències

* ↑ «Encalado» (en castellà). ARQHYS. [Consulta: 19 agost 2013].