OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hasdrúbal el Navarc

Hasdrúbal (grec antic: Ἀσδρούβας, llatí: Hasdrubal), anomenat el Navarc, fou un almirall cartaginès de la Segona Guerra Púnica.
Aquest Hasdrúbal, esmentat per Titus Livi i Apià, comandava una flota cartaginesa a l'Àfrica el 203 aC que va atacar un esquadró romà sota Gneu Octavi, el qual, malgrat tot, va arribar a la costa cartaginesa. Més tard, Hasdrúbal també va atacar una quinquerrem romana en la qual viatjaven uns ambaixadors enviats per Escipió quan tornaven al seu camp, cosa contrària a la llei de l'època; amb tot, els ambaixadors van poder arribar a terra.

## Referències

* ↑ «Hasdrubal 11». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
* ↑ «11.Hasdrubal». A: William Smith (ed.). A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. Londres: John Murray, 1870.
# Comunitat de comunes del País de Questembert

La Comunitat de comunes del País de Questembert (en bretó Kumuniezh kumunioù Bro Gistreberzh) és una estructura intercomunal francesa, situada al departament d'Ar Mor-Bihan a la regió Bretanya, al País de Vannes. Té una extensió de 328,1 kilòmetres quadrats i una població de 21.156 habitants (2009).

## Composició

Agrupa 13 comunes :
* Berric
* Caden
* Le Cours
* Larré
* Lauzach
* Limerzel
* Molac
* Malansac (2009)
* Pluherlin
* Questembert
* Rochefort-en-Terre (2010)
* Saint-Gravé (2009)
* La Vraie-Croix

## Història

La comunitat de comunes fou creada el 30 de gener de 1997 amb sis comunes : Le Cours, Larré, Limerzel, Pluherlin, Questembert et La Vraie-Croix. Les comunes de Caden i Molac s'hi van afegir en 1999. En 2004 se'n va unir Berric. En 2006 fou Lauzach qui s'adherí a la CCPQ. L'1 de gener de 2009} les comunes de Malansac i Saint-Gravé s'uniren a la comunitat. Finalment, en 2010, Rochefort-en-Terre s'uní i va fer augmentar el seu nombre a 13.

## Vegeu també

* Intercomunalitats de Morbihan

## Referències

* ↑ Article du Télégramme

## Enllaços externs

* Comunitat de comunes del País de Questembert Arxivat 2011-09-12 a Wayback Machine.
* (francès) (bretó) Geografia de Bretanya : portal geogràfic, cartogràfic i estadístic
# María Enma Botet Dubois

María Enma Botet Dubois (Matanzas, Cuba, 10 d'agost de 1903 – Miami, Florida, EUA, 24 d'agost de 1989) fou una pianista, compositora i pedagoga musical cubana.

## Biografia

Fou filla d'Alfredo Botet Surís i de María Emma Dubois. A l'edat de dotze anys la família va marxar a l'Havana, on María Enma va estudiar música amb Hubert de Blanck i Joaquin Nin i Castellanos. Després d'acabar els seus estudis, va ser professora de música al Conservatori Hubert de Blanck i al Conservatori Amadeo Roldán de l'Havana.
Va morir a Miami.
Un dels seus germà fou un conegut polític i advocat, Alfredo Narciso Botet Dubois (1902-1961), que durant el conflicte de la Bahía de Cochinos es va suïcidar per tal d'evitar ser linxat pel grup que va anar a casa seva a buscar-ho.

## Obres

María Emma Botet va compondre obres corals i per a piano i peces per a veu i piano, incloent-hi sons, guarachas, havaneres, rumbes, criolles, guajiras, pregons i boleros. Entre les seves obres en destaquen:
* Suite Cubana per a piano
* Pequeño Son
* Dancitas de Ayer
* Era una guajirita
* Canción de guajiro
* De dos en dos (contradansa)
* Las goticas de lluvia bailan el bolero
* Bailamos (Havanera)
* Caserita se va el dulcero
* La cajita de música toca una criolla
* Diablito Carnavalesco

## Referències

* ↑ Índex de defuncions de Florida 1877-1998
* ↑ «María Enma Botet Dubois» (en castellà). EcuRed. [Consulta: 22 novembre 2021].
* ↑ Dees, Pamela Youngdahl. A Guide to Piano Music by Women Composers: Women born after 1900, 2004.
* ↑ Sadie, Julie Anne. The Norton/Grove dictionary of women composers, 1994.
* ↑ Cantero, Alicia Valdés. Con música, textos y presencia de mujer, 2005.
* ↑ «Case Record - Alfredo Narciso Santiago Botet Dubois». Cuba Archive. [Consulta: 21 novembre 2021].
* ↑ Oechsle, Niki. An Annotated Catalogue of Selected Cuban Piano Works from the 18th-20th Centuries (Digitalitzat en línia), desembre 2010.
# Giuseppe Bellantoni

Giuseppe Bellantoni (Messina, 1880 - Forte dei Marmi, 1946) fou un baríton italià. Verdi i Toscanini, el consideraven el príncep dels barítons.
Abandonà els seus estudis de medicina per dedicar-se a la música, formant-se primer a Messina i, més endavant, a Roma amb Antonio Cotogni. El 1905, debutà a Messina, substituint a Enrico Moreo a Un ballo in maschera. El 1908 actuà per primera vegada a La Scala de Milà. Destacà per la seva interpretació de papers wagnerians, que es cantaven en italià, assolint èxits a Itàlia, Espanya, França, Argentina, etc. A Barcelona actuà al Gran Teatre del Liceu de Barcelona. En retirar-se com a cantant professional es va dedicar a l'ensenyament.

## Referències

* ↑ Kurtzman, Neil. «Biografia» (en anglès). medicine-opera.com. [Consulta: 27 agost 2021].
* ↑ biografia de Giuseppe Bellantoni a lavoceantica.it
# Forces Democràtiques Unificades de Ruanda

Les Forces Democràtiques Unificades de Ruanda (francès Forces Democratiques Unifiées, FDU-INKINGI) és una coalició de grups d'oposició de Ruanda.

## Història

El partit es va establir el 29 d'abril de 2006 com una aliança del Reagrupament Republicà per la Democràcia a Ruanda (RDR), Acció per la Justícia Internacional Imparcial a Ruanda, les Forces Democràtiques per la Resistència i l'Aliança Democràtica de Ruanda, que va escollir la líder del RDR Victoire Ingabire Umuhoza elegida presidenta de les FDU.
Després d'haver-se format a l'exili, el lideratge de l'aliança va tornar a Ruanda el gener de 2010 i va sol·licitar la seva inscripció per poder presentar candidats a les eleccions presidencials ruandeses de 2010. Tanmateix es va impedir a l'aliança de registrar-se i Ingabire va ser arrestada.

## Referències

* ↑ Republican Rally for Democracy in Rwanda New Times, 3 October 2007
* ↑ Freedom in the World 2011: The Annual Survey of Political Rights and Civil Liberties, Freedom House, p559

## Enllaços externs

* (anglès) Web oficial
# Damián Fernández Calderón

Damián Fernández Calderón va ser un polític i militar espanyol.

## Biografia

Oriünd de Llangréu, va ser membre del Partit Comunista d'Espanya (PCE).
A l'esclat de la Guerra civil va formar part de la columna asturiana que es va dirigir cap a Madrid, si bé va haver de tornar a Astúries davant la revolta d'Oviedo pel perill que corria la resta de la regió. Va arribar a manar el batalló «Sang d'Octubre» —amb el qual va ocupar la muntanya Naranco—, així com l'11a Brigada asturiana. Posteriorment va exercir el comandament de la 5a Divisió asturiana. A la caiguda del front Nord va tornar al territori republicà. El 15 d'agost de 1938 va ser nomenat comandant de la 41a Divisió, situada al front d'Extremadura. Després del final de la contesa va marxar a l'exili, instal·lant-se a la Unió Soviètica.
Durant la Segona Guerra Mundial va arribar a aconseguir el rang de tinent coronel de l'Exèrcit soviètic.

## Referències

* 1 2 Ribelles de la Vega, 2013, p. 23.
* 1 2 Muñiz Martín, 1976, p. 125.
* ↑ Zaragoza, 1983, p. 60.
* ↑ Engel, 1999, p. 218.
* ↑ Martínez Bande, 1981, p. 249, 296.

## Bibliografia

* Engel, Carlos. Historia de las Brigadas Mixtas del Ejército Popular de la República. Madrid, Almena, 1999. 84-922644-7-0.
* Martínez Bande, José Manuel. La batalla de Pozoblanco y el cierre de la bolsa de Mérida. Madrid: Editorial San Martín, 1981.
* Muñiz Martín, Oscar. Asturias en la guerra civil. Ayalga, 1976.
* Ribelles de la Vega, Silivia. Luis Montero Álvarez «Sabugo»: en los abismos de la historia. Oviedo: Pentalfa Ediciones, 2013.
* Zaragoza, Cristóbal. Ejército Popular y Militares de la República, 1936-1939. Barcelona: Ed. Planeta, 1983.
# Ara Lleida

Ara Lleida és una revista de promoció turística de les Terres de Llleida, que en tracta els atractius naturals, gastronòmics, festius, culturals i turístics editada per iniciativa del Patronat de Turisme de la Diputació. El primer número va ser llençat el 18 de juliol 1989, durant una cerimònia l'Estany Gento, lloc emblemàtic per mostrar la voluntat de promoure totes les comarques de la demarcació.
Es publica bianualment amb una tirada de 10.000 exemplars en paper i uns altres 10.000 de distribució en línia, a més d'un lloc web i l'aplicació de mòbil Ara Lleida 365.
Així, per exemple, el 2004 en neerlandès i francès per al públic del Benelux o el 2012 en rus per atreure aquesta clientela. El 2014 va celebrar els 25 anys de la revista al Paranimf de la Universitat de Cervera.

## Col·laboradors destacats

Com a director del Patronat de Turisme de la província, Jordi Blanch és també responsable de la revista. Directors anteriors van ser Xavier Moncayo (1989-2009) i Àngel Vidal (2009-2011). Als inicis la redacció anava a càrrec d'una empresa externa. Durant els primers anys, va ser coordinada per l'empresa Serveis de comunicació de Lleida, sota la direcció de Sebastià Tamarit. L'any 2015, la direcció de la revista va passar a mans del responsable del departament de comunicació de la Diputació.
Molts experts, la majoria lleidatans, hi van col·laborar. A més d'especialistes segons els temes tractats, alguns dels regulars són:
* Javier Ricou: redactor de La Vanguardia i col·laborador del programa Arucitys.
* José Carlos Monge: cap d'esports del diari Segre.
* Anna Sàez: periodista del diari Segre.

## Referències

* ↑ «La revista Ara Lleida repassa els 150 anys dels Canals d'Urgell». VilaWeb, 07-08-2012.
* ↑ «La marca turística «Ara Lleida» de la Diputació compleix 30 anys». Nació Digital – Pallars Digital, 18-07-2019.
* ↑ «Turismo de Cataluña edita una revista monográfica sobre el Pirineo de Lérida para distribuirla en Bélgica, Países Bajos y Luxemburgo | Economía» (en castellà). Hosteltur, 22-05-2004. [Consulta: 12 juny 2020].
* ↑ «La Diputació publica una edició en rus de la revista 'Ara Lleida' per donar a conèixer l'oferta turística, especialment de neu». La Vanguardia, 30-10-2012.
* ↑ «La Universitat de Cervera acull la festa de commemoració dels 25 anys d'Ara Lleida». Paeria de Cervera, 01-11-2014. Arxivat de l'original el 2020-06-12. [Consulta: 12 juny 2020].

## Enllaços externs

* Arxiu digital: «Ara Lleida». Patronat de Turisme de la Diputació de Lleida.
* «Ara Lleida». Catàleg Col·lectiu de les Universitats de Catalunya. Arxivat de l'original el 2020-06-11. [Consulta: 11 juny 2020].
# Mas del Clariana (Reus)

El Mas del Clariana és una masia de Reus (Baix Camp) situada a la partida del Burgaret, a la vora dreta de la riera de la Quadra i al sud de la via del tren a Barcelona.

## Descripció

El mas és un conjunt de creixement lineal i compacte. S'inicia amb un cos nou, de planta quadrada i dues plantes d'alçada, amb coberta de terrat i badalot. Segueix amb un altre cos, adossat, de dues plantes i coberta de teulada a dues aigües, amagada per un mur d'obra. A continuació, adossades també, dues construccions més, de dues plantes però en estat deficient. S'hi adossa un magatzem llarg, d'una planta, amb coberta inclinada. La façana principal de cada cos, té la seva composició senzilla, i l'únic que les unifica és que comparteixen el mateix pla. Davant del mas hi ha un pati, altres construccions de naus i coberts més grans, que formen un conjunt de creixement compacte. L'estat actual del mas, és bo. Altres construccions del conjunt, tenen un estat deficient. La basa de la finca es manté en bon estat. Té una placeta al davant.

## Referències

* ↑ Amigó, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 172. ISBN 8486387655.
* ↑ Pla especial urbanístic: catàleg de masos en sòl no urbanitzable, Reus. Reus: l'Ajuntament, 2004, p. 305-306.
# Giuseppe Bergomi

Giuseppe Bergomi (Milà, Itàlia, 22 de desembre de 1963), és un exfutbolista italià que ocupava la posició de defensa. Va ser internacional absolut per la selecció de futbol d'Itàlia en 81 ocasions, amb la qual es va proclamar campió del món l'any 1982.

## Trajectòria

| Club | País | Any |
| FC Inter de Milà | Itàlia | 1979-1999 |

## Palmarès

* 1 Copa del Món de futbol: 1982 (Itàlia)
* 3 Copa de la UEFA: 1991, 1994 i 1998 (Inter)
* 1 Scudetto: 1989 (Inter)
* 1 Copa italiana de futbol: 1982 (Inter)
* 1 Supercopa italiana de futbol: 1989 (Inter)
Giuseppe Bergomi - Plantilles de navegació :
Selecció de futbol d'Itàlia – Copa del Món de futbol 1982
1 Zoff •
2 Baresi •
3 Bergomi •
4 Cabrini •
5 Collovati •
6 Gentile •
7 Scirea •
8 Vierchowod •
9 Antognoni •
10 Dossena •
11 Marini •
12 Bordon •
13 Oriali •
14 Tardelli •
15 Causio •
16 Conti •
17 Massaro •
18 Altobelli •
19 Graziani •
20 Rossi •
21 Selvaggi •
22 Galli •
Seleccionador: Bearzot
Selecció de futbol d'Itàlia – Copa del Món de futbol 1986
1 Galli •
2 Bergomi •
3 Cabrini •
4 Collovati •
5 Nela •
6 Scirea •
7 Tricella •
8 Vierchowod •
9 Ancelotti •
10 Bagni •
11 Baresi •
12 Tancredi •
13 De Napoli •
14 Di Gennaro •
15 Tardelli •
16 Conti •
17 Vialli •
18 Altobelli •
19 Galderisi •
20 Rossi •
21 Serena •
22 Zenga •
Seleccionador: Bearzot
Selecció de futbol d'Itàlia – Copa del Món de futbol 1990
1 Zenga •
2 Baresi •
3 Bergomi •
4 De Agostini •
5 Ferrara •
6 Ferri •
7 P. Maldini •
8 Vierchowod •
9 Ancelotti •
10 Berti •
11 De Napoli •
12 Tacconi •
13 Giannini •
14 Marocchi •
15 R. Baggio •
16 Carnevale •
17 Donadoni •
18 Mancini •
19 Schillaci •
20 Serena •
21 Vialli •
22 Pagliuca •
Entrenador: Vicini
Selecció de futbol d'Itàlia – Copa del Món de futbol 1998
1 Toldo •
2 Bergomi •
3 P. Maldini •
4 Cannavaro •
5 Costacurta •
6 Nesta •
7 Pessotto •
8 Torricelli •
9 Albertini •
10 Del Piero •
11 D. Baggio •
12 Pagliuca •
13 Cois •
14 Di Biagio •
15 Di Livio •
16 Di Matteo •
17 Moriero •
18 R. Baggio •
19 Inzaghi •
20 Chiesa •
21 Vieri •
22 Buffon •
Entrenador: C. Maldini :
# Fort Chipewyan

Fort Chipewyan, sovint escurçat com a Fort Chi, és un llogaret que es troba a la regió de Northern Alberta, a la Província canadenca d'Alberta, al Municipi especialitzat de Wood Buffalo. Es troba a l'extrem occidental del llac Athabasca, al costat del Parc Nacional Wood Buffalo, aproximadament 223 quilòmetres al nord de Fort McMurray.
Fort Chipewyan és un dels assentaments europeus més antics de la província d'Alberta. Va ser establert com una factoria per Peter Pond, de la North West Company, el 1788. El Fort va agafar el seu nom perquè una de les Primeres Nacions, els Chipewyan, vivien a la zona. Entre 1815 i 1821 la Companyia de la Badia de Hudson va entrar en competència amb Fort Wedderburn, situat a Coal Island, a una milla i mitja del fort de la North West Company.
L'única manera per accedir tot l'any a Fort Chipewyan és en avió. Durant l'estiu es pot fer en vaixell des de Fort McMurray a través del riu Athabasca. Cap carretera enllaça permanentment amb la població i sols les carreteres d'hivern hi permeten l'accés durant l'hivern.

## Clima

Fort Chipewyan té un clima subàrtic (KöppenDfc), amb hiverns secs, molt llargs i freds i estius curts, càlids i humits.

## Referències

* ↑ Alberta Municipal Affairs. «Specialized and Rural Municipalities and Their Communities», 01-04-2010. Arxivat de l'original el 2011-07-06. [Consulta: 10 juliol 2010].
* ↑ «Population and dwelling counts, for Canada, provinces and territories, and designated places, 2011 and 2006 censuses (Alberta)». Statistics Canada, 08-02-2012. [Consulta: 7 abril 2012].
* ↑ «Athabasca Tribal Council - Athabasca Chipewyan First Nation». Arxivat de l'original el 2009-02-23. [Consulta: 3 setembre 2013].
* ↑ James Raffan, "Emperor of the North :Sir George Simpson and the Remarkable History of the Hudson's Bay Company", 2007, pàg. 108-119,
* 1 2 3 «Fort Chipewyan». Regional Municipality of Wood Buffalo. Arxivat de l'original el 2011-10-06. [Consulta: 29 setembre 2011].
# Oreochromis rukwaensis

Oreochromis rukwaensis és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 33 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: llac Rukwa (Tanzània).

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R., 1993. The most complete colored lexicon of cichlids. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units).
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Trewavas, E., 1983. Tilapiine fishes of the genera Sarotherodon, Oreochromis and Danakilia. British Mus. Nat. Hist., Londres (Regne Unit).
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Mas del Cec

«Mas del Cec» té aquests significats:
# Casa al carrer Anselm Clavé, 18 (l'Espluga de Francolí)

La Casa al carrer Anselm Clavé, 18 és una obra eclèctica de l'Espluga de Francolí (Conca de Barberà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'edifici respon a la tipologia de casa burgesa de la segona meitat del segle xix, quan els mestres d'obres empraven un llenguatge eclèctic amb la barreja d'elements d'inèrcia neoclàssica amb d'altres de populars. La portada està envoltada d'una espècie d'encoixinat que recorda les antigues dovelles i el balcó central de la planta noble està coronat per un frontó. Un altre element de pervivència clàssica pot ser les bandes horitzontals del cos central que recorden també l'encoixinat i la balustrada estilitzada.

## Referències

* ↑ «Casa al carrer Anselm Clavé, 18». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 19 febrer 2019].

## Enllaços externs

* «Casa al carrer Anselm Clavé, 18». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà.
# Eilhard Mitscherlich

Eilhard Mitscherlich (Neuende, 7 de gener del 1794 – Berlín, 28 d'agost del 1863), fou un químic i cristal·lògraf alemany. En un primer moment es va dedicar a la història i a la filosofia i més tard a la química, camp en el que seria conegut i reconegut. El 1821 va ser nomenat professor d'aquesta disciplina a la Universitat de Berlín. És conegut sobretot per la seva llei de l'isomorfisme (1819) que estableix que els composts que cristal·litzen al mateix temps probablement tenen una composició química similar. Aquesta relació entre la cristal·lització i la composició química va ser utilitzat per Jöns Jacob Berzelius per a la determinació de masses atòmiques relatives de molts elements.

## Referències

* ↑ Asimov, Isaac. «Mitscherlich, Eilhardt». A: Enciclopedia biográfica de ciencia y tecnología : la vida y la obra de 1197 grandes científicos desde la antigüedad hasta nuestros dias (en castellà). Nueva edición revisada. Madrid: Ediciones de la Revista de Occidente, 1973, p. 200. ISBN 8429270043.
# Fort Caroline

Fort Caroline va ser la primera colònia francesa als actuals Estats Units, estava situada a la riba del riu Saint Johns a l'actual Jacksonville, Florida. Va ser fundada sota el comandament de René Goulaine de Laudonnière el 22 de juny de 1564, com a port segur per a Hugonots. Aquest assentament francès entrà en conflicte amb els espanyols els quals fundaren Saint Augustine, Florida el setembre de 1565, i Fort Caroline va ser saquejat per les tropes espanyoles comandades per Pedro Menéndez de Avilés el 20 de setembre. Els espanyols continuaren ocupant aquest lloc com San Mateo fins a l'any 1569.
La ubicació original s'ha perdut. El 1953 el National Park Service establí el Fort Caroline National Memorial en aquesta zona, actualment part de la Timucuan Ecological and Historic Preserve.

## Referències

* ↑ «Our History» (en anglès). St. Augustine, FL. [Consulta: 4 gener 2024].
* 1 2 Horowitz, Tony. A Voyage Long and Strange: Rediscovering the New World. Nova York: Henry Holt & Co., 2008. ISBN 9780805076035.
* ↑ Morris, p. 470

## Bibliografia

* Lyon, Eugene. The Enterprise of Florida: Pedro Menendez de Aviles and the Spanish Conquest of 1565-1568. Gainesville: University Press of Florida, 1976. ISBN 9780813005331.
* Morison, S. E.. The European Discovery of America: The Northern Voyages AD 500-1600. Nova York: Oxford Press, 1971.
* McGrath, John T. The French in Early Florida: In the Eye of the Hurricane. Gainesville: University Press of Florida, 2000. ISBN 9780813023083.
* The National Parks: Index 2001–2003. Washington, D.C.: U.S. Department of the Interior.

## Enllaços externs

* Fort Caroline - Lloc web oficial
# Tetraleurodes rugosus

Tetraleurodes rugosus és un hemípter del gènere Tetraleurodes de la família dels Aleiròdids.
L'espècie va ser descrita científicament per primera vegada per Corbett el 1926.

## Referències

* ↑ Jon H. Martin & Laurence A. Mound (2007) "An annotated check list of the world’s whiteflies (Insecta: Hemiptera: Aleyrodidae)" Zootaxa 1492: 1-84 Link
# Panteons del cementiri de Solanelles

Els panteons del cementiri de Solanelles és una obra dels Prats de Rei (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

D'aquest cementiri, emmarcat per murs de pedra, només destaquen dos panteons. El més remarcable és en pedra, volta de mig punt i com a decoracions presenta una creu inscrita dins una porta i dalt de tot sota la cornisa semicircular els símbols de la mort representats amb una gran ingenuïtat.
Damunt les cornises dels angles s'han de destacar 4 elements punxeguts, en pedra que li donen un cert caràcter neogòtic, al panteó.
L'altre panteó sembla més tardà.

## Història

És possible que el cementiri està datat de finals del segle xix.

## Referències

* 1 2 3 4 «Panteons del cementiri de Solanelles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 setembre 2015].
# Henri Giffard

Henri Giffard (París, 8 de febrer de 1825 - París, 14 d'abril de 1882) va ser un enginyer i inventor francès. L'any 1852, inventà l'injector de vapor i un dirigible amb motor de vapor. El seu dirigible a vapor pesava uns 180 kg, estava omplert d'hidrogen, portava hèlix i va ser el primer aparell aeri que va portar passatgers. El 24 de setembre de 1852 Giffard va fer el primer vol controlat al llarg de 27 km des de París a Trappes. Veient que s'estava quedant cec, es va suïcidar el 1882.
El 1863 va ser nomenat Cavaller de l'orde de la Legió d'Honor. El seu cognom, Giffard, apareix inscrit a la Torre Eiffel

## Galeria

* Globus d'Henri Giffard sobre Paris, 1878.
* Un model del seu dirigible al London Science Museum.
* Medalla del globus de Giffard de 1878.

## Referències

* ↑ Kneass, Strickland L. Practice and Theory of the Injector. Nova York: Wiley, 2004. ISBN 1-55918-306-3.
* ↑ «Jules Henri Giffard». [Consulta: 9 maig 2009].
* ↑ «Science Museum - Home - The Giffard Airship, 1852.». [Consulta: 9 maig 2009].
* 1 2 Day, Lance; McNeil, Ian. «Giffard, Baptiste Henri Jacques (Henri)». A: Biographical Dictionary of the History of Technology. Taylor & Francis, 1996, p. 285–286. ISBN 978-0-415-06042-4 [Consulta: 24 juny 2009].

## Enllaços externs

* Who Was the First Person to Fly? a la Wayback Machine (arxivat a 2008-març-5). - sobre el primer vol amb motor d'Henri Giffard, LiveScience.com, March 4, 2008