OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Leo Königsberger

Leo Königsberger (1837-1921) va ser un matemàtic alemany, que va difondre i ampliar els fonaments riemannians de la teoria de funcions.

## Vida i Obra

Fill d'un ric comerciant jueu, Königsberger va començar a estudiar matemàtiques i física a la universitat de Berlín el 1857. A la seva ciutat natal, Poznań, havia fet amistat amb Lazarus Fuchs, que havia fet de tutor a casa dels seus pares, i amb qui es va retrobar a Berlín.
El 1860 va obtenir el seu doctorat i, després de donar classes durant tres anys a l'Escola del Cos de Cadets de Berlín, va ser nomenat professor de la universitat de Greifswald. El 1869 va passar a la universitat de Heidelberg, el 1875 a la Escola Tècnica de Dresde i el 1877 a la universitat de Viena. El 1884 va retornar a la universitat de Heidelberg on va romandre fins a la seva jubilació. Malgrat tots els canvis va estar a la universitat de Heidelberg durant 36 anys.
La seva obra matemàtica està influenciada per Weierstrass però tractant-la des d'un punt de vista riemannià, com es pot comprovar en els seus llibres de text més importants sobre funcions el·líptiques i sobre integrals hiperel·líptiques: Vorlesungen über die Theorie der elliptischen Functionen (1874) i Vorlesungen über die Theorie der hyperelliptischen Integrale (1878).
També és conegut per haver escrit una extensa biografia de Hermann von Helmholtz (1902) que havia estat col·lega seu a Heidelberg. Cap al final de la seva vida va escriure una autobiografia: Mein Leben.

## Referències

* 1 2 Burau, 2008, p. Dictionary of Scientific Biography.
* 1 2 Chang, 2011, p. 64.

## Bibliografia

* Chang, Sooyoung. Academic Genealogy of Mathematicians (en (anglès)). World Publishing, 2011. ISBN 978-981-4282-29-1.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Leo Königsberger» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* Burau, Werner. «Königsberger, Leo». Complete Dictionary of Scientific Biography, 2008. [Consulta: 27 juny 2017].
# Leopardus

Leopardus és un gènere format per petits fèlids amb taques, principalment de Centreamèrica i Sud-amèrica. Molt pocs individus viuen al sud dels Estats Units. Aquest gènere és considerat la branca més antiga de la família dels fèlids arreu d'Amèrica, seguit pels gèneres Lynx i Puma. L'espècie més grossa d'aquest gènere és l'ocelot. La majoria de la resta d'espècies s'assemblen en mida al gat domèstic, sent del gat kodkod (Leopardus guigna) la més petita d'Amèrica. El gat margay (Leopardus wiedii) és l'espècie més adaptada a la vida arbòria de totes les espècies de fèlid que viuen al continent americà.

## Taxonomia

En els últims anys hi ha hagut algunes revisions d'aquesta branca dels fèlids. El gènere Leopardus havia estat considerat prèviament un subgènere del gènere Felis. A més, les espècies Leopardus braccatus i Leopardus pajeros eren considerades subespècies del gat de la Pampa. Els estudis genètics indiquen que el gènere Leopardus forma un clade propi dins de la subfamília dels felins, i que evolucionà inicialment a Sud-amèrica fa entre 10 i 12 milions d'anys. Dins del gènere sembla que hi ha hagut dues línies evolutives, una representada per l'Ocelot, el gat margay i el gat dels Andes, i l'altre representada per la resta d'espècies. Tot i el que es podria pensar, el gènere Leopardus no inclou el lleopard, el qual pertany al gènere Panthera.

## Taxonomia

* Gat de la pampa (Leopardus colocolo)
* Leopardus braccatus
* Leopardus guttulus
* Gat de Geoffroy (Leopardus geoffroyi)
* Gat kodkod (Leopardus guigna)
* Gat dels Andes (Leopardus jacobitus)
* Leopardus narinensis
* Leopardus pajeros
* Ocelot (Leopardus pardalis)
* Leopardus pardinoides
* Gat tigrat (Leopardus tigrinus)
* Gat margay (Leopardus wiedii)

## Referències

* ↑ Reid, Fiona A. A Field Guide to the Mammals of Central America and Southeast Mexico (en anglès). 2. Oxford University Press, 2009, p. 277. ISBN 9780195343236.
* ↑ Johnson, W.E. et. al. «Tracking the evolution of the elusive Andean mountain cat (Oreailurus jacobitus) from mitochondrial DNA» (en anglès). Journal of Heredity, 89, 3, 1998, pàg. 227–232. DOI: 10.1093/jhered/89.3.227. PMID: 9656464.
Espècies vivents de carnívors :
Regne: Animalia  ·  Embrancament: Chordata  ·  Classe: Mammalia  ·  Infraclasse: Eutheria  ·  Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Feliformia :
Família Felidae :
Família Viverridae (inclou les civetes) :
Família Eupleridae :
Subordre Caniformia (continua més avall) :
Subordre Caniformia (continua més amunt) :
Família Canidae :
Família Mustelidae :
# Lespòdies

Lespòdies (en llatí Laespodias, en grec antic Λαισποδίας) fou un dels tres comandants atenencs que amb una força de trenta vaixells es van unir als argius per assolar la costa lacedemònia l'any 414 aC. Aquests fets van donar excusa als espartans per obrir les hostilitats quan ja Gilip havia embarcat cap a Siracusa.
El 411 aC va ser nomenat un dels tres ambaixadors enviats pel govern atenenc dels Quatre-cents a tractar amb Esparta. Quan el seu vaixell anomenat Paralos, es trobava fora d'Argos, la tripulació es va amotinar i es va unir a la flota atenenca revoltada a Samos. Lespòdies va ser entregat als argius que el van mantenir en custodia.
Aristòfanes, evidentment indignat per l'elecció de Lespòdies com a general, el retrata a la seva comèdia Els ocells com algú que ha d'intentar ocultar un defecte físic amb la seva indumentària. Sembla que tenia un defecte al peu.

## Referències

* ↑ Laespodias a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 709
# Lessa

Lessa (grec Λῆσσα) fou una població de l'antiga Grècia situada al districte de l'Argòlida, a la frontera amb Epidaure, al peu de les muntanyes Aracnèon. Pausànies hi va veure un temple dedicat a Atena. Les seves ruïnes es troben a un turó a prop de la vila de Ligurió.

## Referències

* ↑ «Lessa (Argolid) 3 Arkadiko - Λήσσα». [Consulta: 8 desembre 2018].
# Lligament de trompes

El lligament de trompes és un mètode anticonceptiu d'esterilització, per tant permanent, consistent en el lligament i la secció de les trompes de Fal·lopi de la dona, de manera que no poden posar-se en contacte els espermatozoides amb l'òvul. No altera el procés hormonal, per tant, no interfereix les relacions sexuals ni en la libido. No és reversible, és a dir que una dona que es faci un lligament de trompes mai no podrà engendrar fills si més endavant canvia d'idea. Es tracta d'una intervenció més complicada que en el cas de la vasectomia dels homes, tant si es practica mitjançant laparotomia o laparoscòpia, i es pot realitzar amb anestèsia general o anestèsia epidural
La seva eficàcia és del 99,5%, és a dir que de cada cent dones amb lligament de trompes, hi ha 0,5 embarassos en un any. Aquesta eficàcia és inferior a la de la vasectomia, i també d'altres mètodes anticonceptius temporals i reversibles, com per exemple el DIU de levonorgestrel o l'implant subcutani. Més de 150 milions de dones s'han esterilitzat al món.[quan?][en quin període?]
Un altre mètode anticonceptiu femení definitiu, també a les trompes de Fal·lopi, és el mètode d'obstrucció tubàrica definitiva o dispositiu Essure.

## Referències

* 1 2 Mètodes anticonceptius permanents Arxivat 2011-01-28 a Wayback Machine. APFCIB, associació de planificació familiar de Catalunya i Balears
* ↑ Lombardía Prieto,, José; Marisa Fernández Pérez. Ginecología y Obstetricia: Manual de Consulta Rápida. Ed. Médica Panamericana, 2007. ISBN 9788498350739.
* 1 2 El implante subcutáneo de gestágeno, el anticonceptivo más eficaz, según un estudio Arxivat 2009-09-03 a Wayback Machine., agencia EFE, publicat a Mujer Hoy, 2 de setembre de 2009 (castellà)
# Les Moreres (Castellolí)

Les Moreres és una antiga teuleria al marge esquerre del GR entrant pel Coll del Bruc pocs metres abans d'arribar a la cruïlla del camí que condueix cap a la Font del Ferro al terme de Castellolí (l'Anoia). Tot i que l'estat de conservació no és l'òptim es pot apreciar l'estructura que tenia l'edificació, on s'hi observa la cambra amb la pertinent graella sobre la qual es dipositaven les rajoles per a la seva cocció. La cambra de foc s'aprecia a través de les escletxes visibles de la graella que encara no han estat colgades pels sediments i la vegetació. De planta quadrada (2,7 x 2,8 m), queden en peus parts de les parets que feien un gruix d'entre 80 i 100 cm. la qual cosa permetia conservar les altes temperatures de l'interior de la cambra per així garantir una bona cocció. Així mateix es dibuixa la porta d'accés per on s'introduïa i es treia el material a coure. Els materials emprats per a la construcció de la rajoleria eren la pedra seca, maons d'argila i una capa d'estucat de calç en l'interior de la cambra de cocció.

## Referències

* 1 2 3 4 «Les Moreres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 novembre 2015].
# Llengües ijo occidentals

Les llengües ijo occidentals és un grup lingüístic que pertany a la família lingüística de les llengües ijo, que són llengües nigerocongoleses.
Les llengües ijo occidentals són el biseni, l'okodia i l'oruma i totes elles es parlen al sud de Nigèria, concretament a l'estat de Bayelsa.

## Referències

* ↑ llengües ijo occidentals a l'ethnologue
# Ciclidins

Cyclidiinae és una subfamília petita de papallones nocturnes de la família Drepanidae. Viuen al sud-est d'Àsia. Les seves erugues s'alimenten d'Alangium (Alangiaceae).
En alguns tractats, s'eleven a la condició de família completa.

## Taxonomia

Aquesta subfamília comprèn aquests gèneres:
* Cyclidia
* Mimozethes

## Referències

* ↑ http://biota.taibif.tw/pages/776 Arxivat 2015-05-31 a Wayback Machine.
* ↑ Holloway J.D. (2011).
* ↑ «Funet» (en anglès). [Consulta: 28 gener 2016].
# Cal Montmany

Cal Montmany és una obra del municipi de Rubí (Vallès Occidental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Antiga casa de poble dedicada al conreu. Orientada al nord, el portal d'entrada és de punt rodó adovellat amb teulada a dues vessants. Té planta baixa, pis i golfes que s'utilitzaven com a magatzem dels productes agrícoles. S'obren a l'exterior per dos arcs fets amb totxo, units per un petit pilar. A l'interior, tots els sostres mostren l'antiga forma de construcció de biga i llata.

## Història

Els descendents d'Isidre Montmany van comprar un terreny l'any 1714. La primera construcció constava d'un sol pis. Posteriorment, a finals del segle xviii es va realitzar una reconstrucció i es va afegir el segon pis o golfes.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cal Montmany». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 abril 2015].
# Just Garcia i Soriano

Just Garcia i Soriano (Oriola, Baix Segura, 14 d'abril de 1884 - Madrid, 4 de maig de 1949) fou un historiador, crític literari, bibliotecari, arxiver i escriptor valencià.
Després de doctorar-se a Madrid en filosofia i lletres i en dret, el 1915, ingressà en el Cos Facultatiu d'Arxivers, Bibliotecaris i Arqueòlegs, sent destinat com a arxiver de diverses Delegacions d'Hisenda espanyoles entre els anys 1915 i 1920. Aquest darrer any es va traslladar a la Secció d'Índex de la Biblioteca Nacional. El 1924 va accedir a la Biblioteca de la Reial Acadèmia de la Història on va romandre fins al 1936. També fou bibliotecari de la Real Academia de Bellas Artes de San Fernando. Poc després d'esclatar la Guerra Civil espanyola, es va traslladar a Oriola, on va organitzar un museu, on es van recollir les obres artístiques que corrien el risc de ser destruïdes, contribuint així a la conservació del patrimoni històric de la seva ciutat natal. Anys més tard, es va constituir el Museu Diocesà d'Oriola amb gran part de les obres reunides per ell. La tasca realitzada la va reflectir al seu llibre El Museo de Oriola (1937). A més de diversos articles en els butlletins d'ambdues acadèmies i en la premsa d'Oriola, Múrcia i Madrid, publicà diversos llibres. També fundà i dirigí la revista d'estudis Oróspeda, a Múrcia.
El juny del 2022 la Biblioteca Municipal María Moliner d'Oriola, on s'ubica l'Arxiu Històric Municipal d'Oriola, acollí una exposició sobre Justo García Soriano, qui dona nom a la Sala d'Investigadors del propi arxiu municipal. L'exposició fou dedicada a la trajectòria tant professional com personal de l'arxiver oriolà.

## Publicacions

* Orihuela durante la Guerra de la Independencia (1908)
* El Colegio de Predicadores y la Universidad de Orihuela (1918)
* Estudio acerca del habla vulgar y de la literatura de la región murciana (1920)
* El humanista Francisco Cascales(1924)
* Don Luis Carrillo y Sotomayor y los orígenes del culteranismo (1927)
* Vocabulario del dialecto murciano (1932)
* La reconquista de Orihuela (1934)
* El Museo de Orihuela (1937)
* Anales de la imprenta en Murcia (1941)
* El teatro universitario y humanístico en España (1943)
* Anales de la imprenta en Murcia y noticia de sus impresores (1941)
* Los dos “Don Quijote”: investigaciones acerca de la génesis de “El ingenioso Hidalgo” y de quién pudo ser Avellaneda (1944)
* El teatro universitario y humanístico en España (1945)
* La Vestal de Elo o La Dama de Elche (1946)
* La imprenta en Orihuela (1950), obra póstuma

## Referències

* 1 2 «Just Garcia i Soriano». Diccionari enciclopèdic d'historiografia catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 1r octubre 2022].
* 1 2 García Melero, Luis Ángel «Justo García Soriano». Reial Acadèmia de la Història [Consulta: 1r octubre 2022].
* ↑ «Cultura dedica a Justo García Soriano una exposición por el Día Internacional de los Archivos». Onda Cero, 10-06-2022 [Consulta: 1r octubre 2022].
# Boleyn (cràter)

Boleyn és un cràter d'impacte en el planeta Venus de 70,4 km de diàmetre. Porta el nom d'Anna Bolena (1507-1536), reina d'Anglaterra, i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 1994.

## Referències

* ↑ «Boleyn». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey. [Consulta: 1r juliol 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Venus
# Joaquín Gómez de la Cortina

Joaquín Gómez de la Cortina, Salceda y Morante, Gómez de la Bárcena, Rodríguez de Pedroso y Soria, García de la Lama, més conegut com a Joaquín Gómez de la Cortina (Ciutat de Mèxic, 6 de setembre de 1805 - Madrid, 19 de juny de 1868), I marquès de Morante, va ser catedràtic de la Universitat d'Alcalá de Henares i un dels fundadors de la Universitat Complutense de Madrid.

## Biografia

Fill de Vicente Gómez de la Cortina y Salceda i María Ana Gómez de la Cortina, comtessa de la Cortina. Com els seus germans, va viatjar a Madrid en 1820 per realitzar els seus estudis al Col·legi de San Antonio de Abad. Va continuar estudis a la Universitat d'Alcalá de Henares, de la qual arribaria a ser rector. Va ser rector dos cops de la Universitat Complutense de Madrid (1841-42 i 1851-54). Fou amic del compositor Francisco Asenjo Barbieri.
Va pertànyer a la generació de catedràtics que es van formar a Alcalá i van exercir el seu magisteri a Madrid, pont entre les dues seus acadèmiques, entre la universitat de l'antic règim i la universitat liberal. Una fita notable seva ho constitueixen els dos reglaments de règim interior que va impulsar. La importància d'aquests reglaments (un de 1842 i un altre de 1853) radica que a través d'ells podem albirar el canvi general de les pràctiques i les concepcions des d'Alcalá fins a Madrid, en amb prou feines deu anys que intervé entre ells. Fou professor de Dret canònic en la Universitat d'Alcalá de 1829 a 1832, i des de 1836 a la Universitat de Madrid. En 1844 també fou nomenat Magistrat Supernumerari de l'Audiència de Madrid, càrrec que va ocupar fins 1856. En 1848 la reina Isabel II d'Espanya li concedí el títol de Marquès de Morante. Vinculat a la Unió Liberal d'O'Donnell, en 1866 fou nomenat senador vitalici.
Fou catedràtic fins al 1865, quan va patir un accident en caure d'una escala. En morir fou enterrat a Salarzón (Cantàbria).

## Referències

* ↑ El marqués de Morante y la Universidad de Madrid, por Manuel Martínez Neira y Natividad Araque Hontangas
* ↑ Los Condes de la Cortina, por José Angel Cantero
* ↑ Joaquín María Ignacio Donaciano de la Santísima Trinidad Gómez de la Cortina y Gómez de la Cortina, Marques de Morante a geni.com
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ F. Pérez Peña Memoria histórica del Hospital Clínico de San Carlos. Tomo II: Estampas y ..., p. 529

## Enllaços externs

* La biblioteca de Morante per Antonio Fontán
Premis i fites :
| Precedit per: Pedro Gómez de la Serna y Tully Claudio Moyano | Rector de la Universitat Complutense de Madrid 1841-1842 1851-1854 | Succeït per: Eusebio María del Valle Tomás del Corral y Oña |
| Precedit per: Manuel Cortina y Arenzana | President de la Reial Acadèmia de Jurisprudència i Legislació 1851 | Succeït per: Antonio de Ríos Rosas |
# Formació de Kaili

La Formació de Kaili és una formació estratigràfica que es va dipositar durant el Cambrià Inferior i Mitjà (fa ~ 513-506.000.000 d'anys). La formació és d'aproximadament 200 metres de gruix i porta el nom de la ciutat de Kaili a la província de Guizhou, al sud-oest de la Xina.
L'ambient de dipòsit de la formació Kaili no es coneix del tot, i hi ha dues hipòtesis per a la seva formació. Pot haver estat un ambient marí costaner amb nivells "normals" d'oxigenació; o pot haver estat un entorn d'aigües profundes més lluny de la riba, a la plataforma continental oberta; en aquesta configuració l'oxigen no estaria disponible per sota de les capes de la superfície del sediment dipositat. Les associacions fòssils traça en la formació suggereixen que estava per sota de la base d'ona i era raonablement ben oxigenada.
La Formació de Kaili es subdivideix en tres zones de trilobits:
* Zona de Bathynotus holopygous–Ovatoryctocara granulata
* Zona d'Oryctocephalus indicus
* Zona d'Olenoides jialaoensis

## Referències

* 1 2 Wang, Y.; Lin, J. P.; Zhao, Y. L.; Orr, P. J. «Palaeoecology of the trace fossil Gordia and its interaction with nonmineralizing taxa from the early Middle Cambrian Kaili Biota, Guizhou Province, South China». Palaeogeography, Palaeoclimatology, Palaeoecology, 277, 2009, pàg. 141–148. DOI: 10.1016/j.palaeo.2009.02.017.
* ↑ Parsley, Ronald L.; Zhao Yuanlong «Long stalked eocriuoids in basal Middle Cambrian Kaili Biota, Taijiang County, Guizhou Province, China». Journal of Paleontology, 80, 6, 2006, pàg. 1058–1071. DOI: 10.1666/0022-3360(2006)80[1058:LSEITB]2.0.CO;2. ISSN: 0022-3360.
# Josep Sendra i Navarro

Josep Sendra i Navarro (Tarragona, 27 de febrer de 1932 - 30 de juliol de 2021) fou un gestor i polític català. Com a diputat va formar part de la Comissió dels Vint que va redactar l'avantprojecte d'Estatut d'Autonomia de Catalunya de 1979.

## Trajectòria

Nascut a Tarragona l'any 1932, després de la guerra civil espanyola la família s'exilià a l'Alta Savoia fins a 1940. Posteriorment va tornar a Catalunya fins a la seva mort el juliol de 2021.

## Inicis

En el camp professional fou president de la Cooperativa Obrera Tarraconense de 1952 a 1977. Del 1975 al 1978 va ser president de l'"Asociación Nacional de Control de Plagas y Aplicación de Pesticidas" i representant espanyol a l'"European Confederation of national Pest Control Associations (1974-1982)".
En el camp associatiu fou president Casal Tarragoní (1969-1977) i del patronat de Nostra Senyora de la Mercè d'ajut a presos (1973-1977), la vicepresidència d'Òmnium Cultural del Tarragonès fins al 1977. També va ser president de Càritas i de la Cooperativa Obrera Tarraconense.

## Trajectòria política

El 1974 entrà a Convergència Democràtica de Catalunya va formar part del Consell i l'Executiva Nacional durant diverses èpoques- Del 1985 al 1990 fou president de la Mesa del Consell Nacional del partit. Fou elegit diputat per la circumscripció de Tarragona a les eleccions generals espanyoles de 1977 pel Pacte Democràtic per Catalunya. Formà part de la Comissió dels Vint que va redactar al parador de Sau, les Masies de Roda l'avantprojecte d'Estatut d'Autonomia de Catalunya de 1979.
A les eleccions municipals de 1979 fou escollit conseller de l'ajuntament de Tarragona i fou tinent d'alcalde de Sanitat i Medi Ambient.
El 1981 fou nomenat coordinador territorial de la Delegació de de la Generalitat a Tarragona. Més tard elegit diputat per la circumscripció de Tarragona a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1984 i 1988.
El l'any 2006 és nomenat "fill predilecte de la Ciutat de Tarragona". El 2009 fou nomenat Tarragoní de l'Any.

## Referències

* 1 2 «Mor als 89 anys Josep Sendra i Navarro, fill predilecte de la Ciutat de Tarragona». Diari Més, 30-07-2021 [Consulta: 30 juliol 2021].
* 1 2 3 Ollés, Albert «Mig segle de defensa del catalanisme». FET a TARRAGONA, 11-04-2015 [Consulta: 30 juliol 2021].
* ↑ DOG Ordre de Nomenament (21-7-1981) de J. Sendra Coordinador territorial Governació
* ↑ Notícia del suport per la Creu de sant Jordi al seu fiil predilecte
* ↑ Diari el Punt-Avui del 10-9-2009 "L'ex regidor Josep Sendra, elegit "Tarragoní de l'Any"

## Enllaços externs

* Diputats al Parlament a La Vanguardia, 3 de maig de 1984
# Júlio Botelho

Júlio Botelho (29 de juliol de 1929 - 10 de gener de 2003) fou un futbolista brasiler.

## Selecció del Brasil

Va formar part de l'equip brasiler a la Copa del Món de 1954.

## Palmarès
### Portuguesa

* Torneio Rio-São Paulo: 1952, 1955

### ACF Fiorentina

* Serie A: 1955–56

### Palmeiras

* Campionat paulista: 1959, 1963
* Campionat brasiler de futbol: 1960
* Torneio Rio-São Paulo: 1965

## Referències

* ↑ "ERIC BATTY’S WORLD XI – THE SIXTIES" Consultat el 26 novembre 2015
* ↑ Júlio Botelho a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ «Todos os brasileiros - 1954» (en portuguès). FolhaOnline, 09-12-2005. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ Perfil a sambafoot
# Júlio Prestes

Júlio Prestes de Albuquerque (Itapetininga, 15 de març de 1882 — São Paulo, 9 de febrer de 1946) va ser un poeta i polític brasiler, tretzè i últim president de l'estat de São Paulo (1927- 1930) i l'últim paulista de naixement en ser votat president de Brasil, fins a la victòria de Jair Bolsonaro el 2018. Va ser l'últim president de l'anomenada República Velha. No va arribar, no obstant això, a prendre possessió, impedit que va ser per la Revolució de 1930. Era conegut popularment com a "Julinho". El 23 de juny de 1930 va ser el primer brasiler a ser portada de la revista Time.

## Referències

* ↑ Koifman, Fabio. Presidentes do Brasil: De Deodoro a FHC (en portuguès). RIO. ISBN 978-0-00-054147-5.
* ↑ A República e a História dos Presidentes do Brasil (en portuguès). Discovery Publicações, 2019. ISBN 978-85-8417-141-5.
* ↑ Vizeu, Rodrigo. Os presidentes: a história dos que mandaram e desmandaram no Brasil, de Deodoro a Bolsonaro (en portuguès). HarperCollins Brasil, 2019. ISBN 978-85-9508-639-5.
# Júlio César da Silva

Júlio César da Silva, conegut com a Júlio César, (8 de març de 1963) és un exfutbolista brasiler.

## Selecció del Brasil

Va formar part de l'equip brasiler a la Copa del Món de 1986.

## Referències

* ↑ «Julio Cesar» (en alemany). kicker.de. [Consulta: 5 març 2011].
* ↑ «JULIO CESAR» (en italian). Treccani: Enciclopedia dello Sport (2002). [Consulta: 13 febrer 2016].
* ↑ «Gli eroi in bianconero: JULIO CESAR» (en italian). Tutto Juve, 08-03-2015. [Consulta: 13 febrer 2016].
* ↑ «Todos os brasileiros - 1986» (en portuguès). FolhaOnline, 09-12-2005. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Kamil Kopúnek

Kamil Kopúnek (Trnava, 18 de maig del 1984) és un futbolista eslovac, que ha jugat de mig-defensiu al FC Spartak Trnava de la Corgoň liga. Kopúnek, també juga per la selecció d'Eslovàquia des del 2006.

## Referències

* ↑ Jaroslav Lieskovský. «Kamil Kopúnek novým kapitánom Spartaka». www.spartak.sk. Arxivat de l'original el 25 December 2013. [Consulta: 10 novembre 2018].
* ↑ Fletcher, Paul «Slovakia 3–2 Italy». BBC Sport, 24-06-2010 [Consulta: 24 juny 2010].

## Enllaços externs

* Kamil Kopúnek Arxivat 2016-03-09 a Wayback Machine. a la pàgina oficial del club (anglès)