OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ubuntu Kylin

Ubuntu Kylin (en xinès 优麒麟) és la versió oficial xinesa del sistema operatiu d'ordinador Ubuntu. Està pensat per a ordinadors d'escriptori i portàtils, i ha estat descrit com una "continuació solta del sistema operatiu Kylin xinès". El 2013, Canonical Ltd. va arribar a un acord amb el Ministeri d'Indústria i Tecnologia de la Informació per crear i llançar conjuntament un sistema operatiu basat en Ubuntu amb funcions dirigides al mercat xinès.
La primera versió oficial, Ubuntu Kylin 13.04, es va publicar el 25 d'abril de 2013, el mateix dia que Ubuntu 13.04 (Raring Ringtail). Les característiques inclouen mètodes d'entrada xinesos, calendaris xinesos, un indicador meteorològic i cerca de música en línia des del Dash.

## Història

La versió 20.04 va introduir la versió 3.0 pròpia, recentment desenvolupada UKUI (Ubuntu Kylin User Interface). Antigament, UKUI era una personalització de l'escriptori MATE.
La versió 14.10 va introduir l'Ubuntu Kylin Software Center (UKSC) i una utilitat que ajuda els usuaris finals a les tasques informàtiques diàries anomenada Youker Assistant.
L'equip coopera amb Sogou per desenvolupar el mètode d'entrada Sogou per a Linux. Com que és de codi tancat, no s'inclou a la imatge oficial d'Ubuntu Kylin, però els usuaris poden descarregar-lo des del lloc web de UKSC o Sogou.
WPS Office, també de codi tancat, és la suite ofimàtica predeterminada a les edicions pro i millorades. No obstant això, LibreOffice s'utilitza principalment per defecte a la imatge oficial d'Ubuntu Kylin de vainilla del lloc web principal del servidor Ubuntu sense WPS Office instal·lat.

## Referències

* ↑ Sneddon, Joey. «Chinese Linux Distro Seeks Place in Ubuntu Family» (en anglès). omgubuntu.co.uk, 27-02-2013. [Consulta: 29 abril 2013].
* ↑ Heath, Nick. «Chinese government builds national OS around Ubuntu» (en anglès). ZDNet, 22-03-2013.
* ↑ «Ubuntu Kylin: The Official Chinese Version of Ubuntu» (en anglès). [Consulta: 18 març 2024].
* ↑ «UKUI 3.0 Preview-TaskBar» (en anglès).
# Uniformes de Força Aèria

Els uniformes de Força Aèria presenten una homogeneïtat considerable d'Estat en Estat, sens dubte a causa de la relativa joventut d'aquesta branca de les Forces Armades: l'aviació militar sorgeix a inicis del segle xx, enquadrada en l'Exèrcit o en l'Armada, i, després del paper tan important fet a la Primera Guerra Mundial, en el període d'entreguerres tendeix a constituir-se en branca independent de les dues tradicionals.
La primera Força Aèria a constituir-se independentment fou la RAF britànica (1918), i és probable que el seu uniforme hagi estat el model de l'adoptat per les altres a partir de llavors.
A grans trets, doncs, les diverses forces aèries tendeixen a vestir uniformes anàlegs als de l'exèrcit corresponent, però en algun to de blau fosc, entre el blau marí i el blau grisenc pujat ("blau aviador").
De molt aviat, les lligadures predominants en les forces aèries han estat la gorra de plat, per a l'oficialitat (en passeig i gala), i, per a tots els graus, el casquet de caserna (en diari i campanya). L'oficialitat de l'Exèrcit de l'Aire francès, per exemple, sempre ha usat gorres de plat, en comptes dels quepis rígids tan característics de llurs col·legues de l'Exèrcit de Terra. Quant al casquet de caserna, cal dir que ja durant la Primera Guerra Mundial era força habitual que els aviadors n'empressin, fins i tot en exèrcits que no tenien tradició d'ús d'aquesta lligadura; és per això, per exemple, que en rus el casquet de caserna es coneix antonomàsticament com a pilotka ('lligadura de pilot').
Quant al sistema de graus i de divises, també acostuma de basar-se en el sistema de l'exèrcit respectiu. La gran excepció és, precisament, la RAF, així com --per influència directa-- les altres forces aèries de la Commonwealth, en què el sistema de graus i divises és una mena de combinació d'elements propis de l'Exèrcit amb d'altres de procedents de l'Armada.
Els uniformes de vol, en canvi, han variat enormement, en connexió directa amb la ràpida evolució tecnològica dels avions i de l'armament de dotació; fins a cert punt cal estudiar-los més com a part integrant de l'equipament militar que no pas com a elements uniformològics. Resumim-ho telegràficament, però. D'ençà la Primera Guerra Mundial, eren característics el casquet d'aviador, combinat amb ulleres de vol, i la caçadora de pell; en la Segona Guerra Mundial s'hi sumà la màscara d'oxigen, imprescindible per l'alçada que ja atenyien els aparells. En l'era dels avions supersònics hom vesteix casc de vol i granota inífuga.
# Juan Reynoso

Juan Máximo Reynoso Guzmán (Lima, 28 de desembre de 1969) és un exfutbolista professional peruà que jugà com a defensa.
Pel que fa a clubs, Reynoso defensà, entre d'altres els colors de l'Alianza Lima i Universitario de Deportes, al Perú; el Cruz Azul i Necaxa, a Mèxic. Amb la selecció nacional va disputar quatre edicions de la Copa Amèrica en 1987, 1989, 1993 i 1999, una Copa Or en el 2000 i en les eliminatòries sud-americanes de 1990, 1994 i 1998, sense poder classificar en cap edició a la justa mundial.

## Trajectòria
### Futbolista

Es va iniciar en les divisions menors del club Alianza Lima i va fer el seu debut com a professional l'any 1986, va pertànyer al grup dels denominats Potrillos, una expulsió en el partit previ, el va salvar de perir juntament amb els seus companys d'equip en La Tragèdia Aèria de 1987. El 1990 va viatjar a Catalunya per a provar fortuna jugant pel Sabadell Futbol Club de la Segona Divisió. Va tornar a l'any següent a l'Alianza Lima on es acentuaria com a titular i capità de l'equip. El 19 de gener de 1993 es donaria a conèixer el seu traspàs al seu clàssic rival, Juan Reynoso amb 23 anys passava al club Universitari d'Esports, després que caiguessin les negociacions de renovaciòn amb el club aliancista en un traspàs que va ser un dels més controversiales, polèmics i atípics per a l'època. Amb l'equip crema aconsegueix consagrar-se campeòn l'any 93 dirigit per Sergio Markarian.

## Referències

* ↑ Castro, Roberto. «Juan Reynoso - Traspaso» (en castellà). dechalaca.com, 24-01-2010. [Consulta: 24 gener 2010].
# Juan Ramón Rodríguez i Fernández

Juan Ramón Rodríguez i Fernández, més conegut com pel nom artístic de «JuanRa» i pel nom de guerra «Marc», és un músic i activista polític català, cantant de KOP entre 1998 i 2001 i des de 2007 fins a l'actualitat. Amb anterioritat, entre 1991 i 1998, fou el cantant de Speereth. El gener del 2000 fou detingut a Amsterdam i posat en llibertat condicial el 25 de juny a l'espera que l'Estat espanyol aportés proves de la seva culpabilitat per a ser extradit. Posteriorment, posat ja a disposició de les autoritats espanyoles, fou declarat culpable de col·laboració amb banda armada per l'Audiència Nacional, després que hagués passat informació de grups d'ultradreta a Euskadi Ta Askatasuna, condemna que complí entre 2002 i 2007.

## Discografia
### Amb Speereth

* Venganza (maqueta, 1992)
* Algo Hay Ke Kemar!!! (1994)
* Resistir es vencer (1995)

### Amb KOP

* Ez Etsi (senzill)
* Internacionalista (1999)
* Ofensiva (2001)
* Acció Directa (2010)
* Som la fúria (2014)
* Radikal (2016)
* Revolta (2018)
* Per tots els focs que recordo (2020)

### Col·laboracions

* «Quasi res porta el diari», d'Atupa (2016)
* «ACAB», de Pirat's Sound Sistema (2018)

## Referències

* ↑ Rodríguez, Jorge A. «erior sospecha que el etarra detenido en Holanda ocultaba en casas 'okupas' a miembros de ETA» (en castellà). ElPais.com, 17-01-2002. [Consulta: 28 octubre 2013].
* ↑ «Comença a Amsterdam el judici contra el cantant de Kop». Vilaweb, 16-02-2004. [Consulta: 28 octubre 2013].
* ↑ «En busca y captura» (en castellà). ElMundo.es, 21-09-2001. [Consulta: 28 octubre 2013].
* ↑ «Juanra, el cantant de Kop, ja en llibertat». Vilaweb, 14-05-2007. [Consulta: 28 octubre 2013].
* ↑ «El cantant de KOP, Juanra, surt de la presó "orgullós d'haver lluitat per l'alliberament d'Euskal Herria"». Tribuna.cat, 17-05-2007. [Consulta: 28 octubre 2013].
* ↑ «Encyclopaedia Metallum - Spereeth» (en anglès). Metal-archives.com. [Consulta: 28 octubre 2013].
* ↑ Puig, Xavier. «Juanra, cantant de KOP: "La militància és la meva vida"». ElTemps.cat, 08-05-2020. [Consulta: 8 maig 2020].
* ↑ «Pirat’s Sound Sistema, 15 anys remenant cos i ment». Directa.cat, 06-02-2018. Arxivat de l'original el 20 febrer 2018. [Consulta: 29 desembre 2018].

## Enllaços externs

* Web de suport a la seva excarceració Arxivat 2013-10-29 a Wayback Machine.
* YouTube.com - Entrevista després de l'excarceració per Vilaweb.tv
# Travessera Auriga (Girona)

La Travessera Auriga és un carrer del municipi de Girona. Té elements que formen part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Número 5

L'edifici del número 5 forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un edifici de pisos de planta rectangular, que ocupa bona part d'una illa, amb tres façanes a carrers. Presenta murs exteriors d'obra amb arrebossats, i una composició d'obertures molt senzilla, amb balcons uniformement repartits. A la planta baixa hi ha obertures altes i l'entrada principal, centrada en el conjunt, porta a un vestíbul ornamentat amb pintures eclèctiques al sostre de caràcter neo-barroc. Les parets han estat pintades de blanc recentment. L'edifici té una cornisa superior.
Segons consta en la reixa d'una finestra de l'escala, l'edifici hauria estat construït el 1862.

## Número 8

L'edifici del número 8 forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un edifici de planta rectangular amb pati posterior que ocupa tota una illa del Barri Vell. Les façanes dels carrers presenten obertures d'estructura vertical, amb balcons i alguns elements ornamentals com a cornisa superior i arrebossat, actualment en molt mal estat. Del conjunt destaquem els vestíbul d'accés a l'escala amb una decoració neo-àrab d'interès i les galeries de la façana posterior amb pintures molt deteriorades de caràcter romànic. La coberta és de teula àrab. L'arrebossat dels carrers imita carreus. El vestíbul presenta paraments estucats, molt deteriorats.
L'edifici respon a la tipologia de les cases de lloguer que es construeixen durant el s. XIX, de tres i quatre pisos, que incorporen elements neoclàssics dins una composició ordenada de les façanes, que a més usualment expressen la gradació social dels estadants de la casa (obertures i balcons més grans al principal on vivien els propietaris, etc).

## Referències

* 1 2 «Travessera Auriga, 5». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 febrer 2015].
* 1 2 «Travessera Auriga, 8». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 febrer 2015].
# John Stands-in-Timber

John Stands-in-Timber (1884-1967) fou un intel·lectual xeiene. Historiador tribal dels North Cheyenne i membre fundador de l'American Indian Historical Society. També ocupà diversos càrrecs a l'administració tribal. Autor de Cheyenne memories (1967), recull d'històries orals. Una segona edició del mateix llibre es va fer el 1998.

## Enllaços externs

* (anglès) Ressenya
# Dryden (Nova York)

Dryden és una població dels Estats Units a l'estat de Nova York. Segons el cens del 2000 tenia 1.832 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Dryden tenia 1.832 habitants, 772 habitatges, i 469 famílies. La densitat de població era de 426,1 habitants/km².
Dels 772 habitatges en un 30,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 49,2% hi vivien parelles casades, en un 7,8% dones solteres, i en un 39,2% no eren unitats familiars. En el 33,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 10,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,37 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,06.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,4% tenia menys de 18 anys, un 8,9% entre 18 i 24, un 28,9% entre 25 i 44, un 24,3% de 45 a 60 i un 11,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 95,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 43.977 $ i la renda mediana per família de 54.489 $. Els homes tenien una renda mediana de 38.897 $ mentre que les dones 26.809 $. La renda per capita de la població era de 20.613 $. Entorn del 5,1% de les famílies i el 9,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Dryden». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Dryden». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Sólstafir

Sólstafir és una banda islandesa formada a Reykjavik l'any 1994. El nom de la banda és la paraula Islandesa per raigs crepusculars.
El seu èxit es deu a Internet, el medi amb el qual les discogràfiques Ketzer Records i Neodawn Productions van descobrir aquest grup. Han publicat tres àlbums d'estudi: Í Blóði og Anda, Masterpiece of Bitterness i Köld. El seu estil ha anat variant amb el temps: en els seus primers treballs tocaven viking metal i black metal, però ens els seus dos últims àlbums han anat evolucionant cap al metal alternatiu i el post-rock, tot i que conserven característiques de les seves primeres gravacions. Se'ls ha arribat a anomenar els Sigur Rós del metal pel tipus de música del seu últim treball. Les cançons es caracteritzen per unes veus que no són típiques del metal i una duració, generalment, de més de 7 minuts.

## Membres
### Composició actual

* Aðalbjörn "Addi" Tryggvason – guitarra, veu.
* Sæþór Maríus "Pjúddi" Sæþórsson - guitarra.
* Svavar "Svabbi" Austmann - baix.

### Antics

* Halldór Einarsson - baix.
* Guðmundur Óli Pálmason – bateria.

## Discografia
### Àlbums d'estudi

* Í Blóði og Anda, 2002
* Masterpiece of Bitterness, 2005 (Spinefarm Records)
* Köld, 2009 (Spinefarm Records)
* Svartnir Sandar, 2011 (Season of Mist)
* Ótta, 2014 (Season of Mist)
* Berdreyminn, 2017 (Season of Mist)
* Endless Twilight of Codependent Love, 2020 (Season of Mist)
* Hin Helga Kvöl, 2024 (Century Media)

### EPs

* Til Valhallar (EP), 1996
* Black Death (EP), 2002

### Demos

* Í Norðri (demo), 1995
* Black Death (demo), 2002
* Promo 2004 (demo), 2004

### Singles

* 2014: "Ótta"

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial
* Sólstafir a MySpace
* Sólstafir a Metal-Archives.com
# Dosi equivalent

La dosi equivalent és un magnitud física, es defineix com la dosi absorbida ponderada en termes del dany potencial de les diferents radiacions, les radiacions alfa i de neutrons produeixen un dany unes vint vegades més gran que el de les radiacions beta i gamma. Es mesura en sieverts (Sv), equival també a un joule per quilogram.
Afinant encara més, certes parts del cos són més vulnerables que altres. Aquests factors de ponderació venen donats per la Comissió Internacional de Protecció Radiològica. Per exemple, és més probable que una determinada dosi equivalent de radiació causi càncer de pulmó que càncer de tiroides, la medul·la òssia i la resta del sistema de producció de la sang es troben entre les parts més sensibles de l'organisme i els òrgans reproductors són particularment sensibles respecte al risc associat a danys genètics (els testicles en major proporció que els ovaris).

## Enllaços externs

* «Dosi equivalent». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Un hombre de éxito

Un hombre de éxito és una pel·lícula dramàtica cubana, estrenada el 1986 i dirigida per Humberto Solás. Ha estat doblada al català.

## Argument

L'Havana, anys trenta. Un jove ambiciós inicia la seva carrera d'ascens social valent-se de la seva capacitat de seducció i sobretot, de la seva manca d'escrúpols. Després de la caiguda de la dictadura de Gerardo Machado el 1933, es proposa inserir-se definitivament en les esferes socials més poderoses. A partir d'aquest moment la seva carrera política es desenvolupa reeixidament dècada rere dècada. Paral·lelament a això es van enfonsant els seus vincles familiars i afectius, sacrificats per l'oportunisme i la traïció.

## Repartiment

* César Évora: Javier Argüelles
* Raquel Revuelta: Raquel
* Daisy Granados: Rita
* Jorge Trinchet: Darío Argüelles
* Rubens de Falco: Iriarte
* Mabel Roch: Ileana Ponce
* Carlos Cruz: Puig
* Miguel Navarro: Lucilo
* Omar Valdés: Facundo Lara
* Ángel Espasande: Father Rubén
* Ángel Toraño: Ponce
* Isabel Moreno: Berta
* Nieves Riovalles: Darío's wife
* Jorge Alí: Baseball player
* Denise Patarra: Puig's girlfriend
* Max Álvarez: Priest
* Niola Montes: Mrs. Ponce
* Orlando Contreras: Darío's friend

## Premis

* Primer Premi Coral, VIII Festival Internacional del Nou Cinema Llatinoamericà. l'Havana, Cuba, 1986.
* Premi Coral a la direcció d'Art, VIII Festival Internacional del Nou Cinema Llatinoamericà. l'Havana, Cuba, 1986.
* Premi Catalina d'Or a la Millor Pel·lícula Catalina d'Or, Festival Internacional de Cinema. Cartagena, Colòmbia, 1987.
* Makhila de Plata, Festival de Cinema Ibèric i Llatinoamericà, Biarritz, França, 1987.
* Primer premi; Premi d'Or; Premi a la millor fotografia, Festival Internacional de Cinema de Damasc, Síria.
* Primer premi Rumhinaui, Festival Internacional de Cinema de Ciutat de Quito, Equador, 1988.

## Referències

* ↑ esadir.cat. Un hombre de éxito. esadir.cat.
* ↑ «Un hombre de éxito». The New York Times.
# Convent de les Filles de la Caritat (Tiana)

El Convent de les Filles de la Caritat és un edifici civil amb planta rectangular i tres plantes, una baixa i dos pisos, cobert per un terrat transitable, al centre del qual s'aixeca una torreta de planta quadrada. Destaca, d'una manera especial per la decoració del seu coronament superior, amb merlets, així com el treball de les mènsules de la cornisa. Totes les obertures s'ornamenten lateralment amb elements florals, i s'ordenen de la següent manera: finestres dividides per una columneta a la planta baixa, tres balcons al primer pis, i finestres de més reduïdes dimensions al pis més alt. Sota el balcó principal hi ha alguns esgrafiats amb temes florals, d'estil típicament modernista.
Després de ser propietat de qui la va construir, aquesta casa fou venuda, i finalment heretada per la filla dels nous propietaris, que era membre de la comunitat religiosa a la qual avui pertany. En l'actualitat s'han afegit noves construccions destinades a residència per la tercera edat i per a guarderia d'infants.

## Referències

* 1 2 «Convent de les Filles de la Caritat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 desembre 2016].
# Casa caserna

Una casa caserna és una instal·lació militar on el personal destinat allí desenvolupa tant la seva labor professional com la seva vida privada, normalment al costat de les seves famílies. A Espanya, la Guàrdia Civil va treballar i va viure durant molts anys en aquest tipus d'instal·lacions a les que popularment s'anomenaven cuartelillos, sobretot quan són petites per estar en localitats apartades.
Aquestes instal·lacions han estat tradicionalment un dels objectius escollits per l'organització ETA, que ha atemptat contra elles 89 cops, causant 33 morts. Els atemptats més greus van ser el de la casa caserna de Saragossa, en 1987, i el de la de Vic (Osona), en 1991, que van causar 11 i 9 morts, respectivament.

## Referències

* ↑ EFE. «Las casas cuartel de la Guardia Civil, objetivo de ETA en los últimos 30 años». ABC.es, 29-07-2009. Arxivat de l'original el 2009-08-01. [Consulta: 8 desembre 2014].
# Casa castell Fabra

La Casa castell Fabra és un edifici d'Ulldecona (Montsià) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un habitatge entre mitgeres que manté a la façana i a l'interior l'estructura típica del primer quart de segle XX: sostres alts, portes grans de fusta amb vidrieres superiors, estances comunicades... És també accessible des del carrer Murada de Dalt, amb el qual comunica mitjançant un pati-jardí posterior. Consta de planta, primer pis i terrat. A la façana s'inscriu una porta d'arc escarser amb emmarcament motllurat i medalló central amb ornamentació. En el pis hi ha un balcó de secció semicircular sobre mènsules decorativistes, amb balustrada de pedra. Hi ha un treball en relleu de l'arrebossat en els emmarcaments i els diferents nivells estan separats per un fris amb garlandes i motius vegetals estilitzats.

## Història

Es creu que l'edifici ja estava construït el 1920.

## Referències

* 1 2 «Casa castell Fabra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].
# Casa consistorial de Camañas

La casa consistorial de Camañas és un edifici situat a la localitat de Camañas (Espanya), seu el municipi homònim des de 1834, quan va passar a ser un municipi independent.
L'edifici, situat a la plaça de la Constitució, la principal de la localitat, compta amb dues altures, amb una llotja de tres arcs que se sustenten sobre dues columnes de base octogonal. A la part de davant hi ha un banc corregut. Té un rellotge de sol de 1914 a la façana. L'edifici va ser restaurat a la fi del segle xx.

## Referències

* 1 2 «Casa consistorial - Camañas». Casa consistorial - Camañas - SIPCA. [Consulta: 2 setembre 2019].
* ↑ «Patrimonio Cultural» (en espanyol europeu). Camañas. [Consulta: 2 setembre 2019].
# Castell de Mey

El Castell de Mey, antigament Castell Barrogill, és a l'antic Comtat de Caithness, en la costa nord d'Escòcia, a uns 9 km a l'oest de John o' Groats. Si fa bon temps, des del castell es poden veure les Illes Òrcades. El Castell de Mey va ser construït en el segle xvi per George Sinclair, el quart Comte de Caithness, en el lloc d'una antiga fortificació.
El castell estava en ruïnes quan, en 1952, la Reina Elisabet, Reina Mare, vídua del Rei Jordi VI del Regne Unit, que havia mort a l'inici de l'any, el va comprar. La Reina Mare va començar a restaurar el castell com segona residència. El visitava regularment a l'agost i a l'octubre des de 1955 fins que va morir en 2002 (la seua última visita va ser a l'octubre de 2001).
El juliol de 1996, la Reina Mare va cedir la propietat a la Fundació del Castell de Mey de la Reina Elisabet, i s'ha obert el castell i el jardí al públic, de manera regular, des de la seua mort. Actualment, està obert tots els dies de la setmana des de l'1 de maig fins al 30 de setembre de cada any, encara que es tanca normalment durant deu dies entre finals de juliol i principis d'agost, quan el Duc i la Duquessa de Rothesay s'allotgen en el castell.

## El fantasma

Segons diuen, el castell està encantat per la Dama Verda, el fantasma de la filla del cinquè Comte de Caithness, Elisabeth Sinclair. Com es va enamorar d'un pagès del poble, la xica infeliç va ser empresonada pel seu pare enfadat en l'àtic del castell i, en un moment de desesperació, es va tirar per la finestra.

## Referències

* ↑ Seafield, Lily. Scottish Ghosts (en anglès). Pelican Publishing, 2001, p.60. ISBN 1565548434.

## Enllaços externs

* Castell i Jardins de Mey (anglès)