OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Forces Elèctriques d'Andorra

Forces Elèctriques d'Andorra (FEDA) és una empresa del Principat d'Andorra de capital públic i privat encarregada del subministrament elèctric del país. El seu antecessor directe és Forces Hidroelèctriques d'Andorra (FHASA), que va ser rescatada i nacionalitzada el 1988 pel Consell General d'Andorra i va ser reconvertida en l'actual FEDA.
Entre altres FHASA és coneguda per la construcció de la central a Engordany i la CG-1, a més de les conegudes «vagues de FHASA» que van aconseguir el sufragi universal (masculí) pels andorrans, fins llavors limitat als caps de casa, escenificant les tres úniques vagues generals de la història d'Andorra.

## Referències

* ↑ «Forces Elèctriques d'Andorra crearà un museu sobre la història de l'electricitat al país». directe.cat, 12-11-2008. Arxivat de l'original el 23 de setembre 2015. [Consulta: 4 desembre 2010].
* ↑ «FEDA crearà un museu sobre la història de l'electricitat». Partit Liberal d'Andorra. Bondia.ad. Arxivat de l'original el 23 de setembre 2015. [Consulta: 4 desembre 2010].
* ↑ «El bisbe d'Urgell i copríncep d'Andorra presidirà el funeral per l'excap de govern Josep Pintat». Ràdio Seu, 21-10-2007. Arxivat de l'original el 29 d’agost 2011. [Consulta: 4 desembre 2010].
* ↑ «Biografia de Valentí Claverol». Fundació Valentí Claverol. Arxivat de l'original el 11 d’abril 2013. [Consulta: 4 desembre 2010].
* ↑ «L'ocupació francesa d'Andorra per Pagès Editors». Crònica.cat. Arxivat de l'original el 31 de desembre 2010. [Consulta: 4 desembre 2010].
* ↑ «El Rei d'Andorra». Presència, 03-02-2006. [Consulta: 4 desembre 2010].

## Enllaços externs

* Forces Elèctriques d'Andorra
# Tosa Mitsunobu

    En aquest nom japonès, el cognom és Tosa.
Tosa Mitsunobu (土佐光信) (1434–1525) va ser un pintor japonès, fundador de l'escola Tosa de pintura. Nascut en una família que tradicionalment servien com a pintors a la cort imperial, va ser el cap del departament de pintura de la cort des del 1493 fins al 1496. El 1518 va ser nomenat artista principal del shogunat Ashikaga.
# Ministeri de Justícia i Interior d'Andorra

El Ministeri de Justícia i Interior d'Andorra és un dels departaments ministerials del Govern d'Andorra. Té competències en justícia, interior, nacionalitat, seguretat pública, prevenció i extinció d'incendis i salvaments, política penitenciària, protecció civil i gestió d'emergències, i immigració. El titular actual és Josep Maria Rossell Pons.

## Llista de ministres

| Legislatura | Nom | Inici mandat | Fi mandat | Partit polític |
| Ministeri d'Interior (1997-2001) |||||||
| II | Lluís Montanya Tarrés | 1r d'abril de 1997 | 12 d'abril de 2001 | Partit Liberal d'Andorra |
| Ministeri de Justícia i Interior (2001-2009) |||||||
| III | Jordi Visent Guitart | 12 d'abril de 2001 | 7 de juny de 2005 | Partit Liberal d'Andorra |
| IV | Josep M. Cabanes Dalmau | 7 de juny de 2005 | 8 de maig de 2007 | Partit Liberal d'Andorra |
| IV | Antoni Riberaygua Sasplugas | 8 de maig de 2007 | 29 de maig de 2009 | Partit Liberal d'Andorra |
| Ministeri d'Interior (2009-2011) |||||||
| V | Víctor Naudi Zamora | 8 de juny de 2009 | 13 de maig de 2011 | Partit Socialdemòcrata d'Andorra |
| Ministeri de Justícia i Interior (2011-2012) |||||||
| VI | Marc Vila i Amigó | 13 de maig de 2011 | 24 de juliol de 2012 | Demòcrates per Andorra |
| Ministeri d'Afers Socials, Justícia i Interior (2012-2019) |||||||
| VI | Xavier Espot Zamora | 24 de juliol de 2012 | 29 de febrer de 2019 | Demòcrates per Andorra |
| VII | Xavier Espot Zamora | 24 de juliol de 2012 | 29 de febrer de 2019 | Demòcrates per Andorra |
| Ministeri de Justícia i Interior (2012-2019) |||||||
| VIII | Josep Maria Rossell Pons | 21 de maig de 2019 | en el càrrec | Ciutadans Compromesos |

## Referències

* ↑ «Decret del 21-5-2019 pel qual el cap de Govern nomena els membres del Govern i els seus càrrecs respectius». Butlletí Oficial del Principat d'Andorra, 22-05-2019.
* ↑ «Decret de reestructuració del Govern». Butlletí Oficial del Principat d'Andorra, 08-05-2007.
* ↑ «Decret del 29-5-2009 pel qual es fa públic el cessament del ministre d'Ordenament Territorial, Urbanisme i Medi Ambient, i del ministre de Justícia i Interior». Butlletí Oficial del Principat d'Andorra, 29-05-2009.
* ↑ «Espot dimiteix com a ministre per centrar esforços en la campanya». El Periòdic d'Andorra, 28-02-2019 [Consulta: 11 abril 2019].
# I ara, què envaïm?

I ara, què envaïm? (originalment en anglès, Where to Invade Next) és una pel·lícula-documental escrita i dirigida pel Michael Moore el 2015. El polèmic director viatja a països com Itàlia, Finlàndia, Portugal, França o Tunísia on investiga els mètodes alternatius que utilitzen aquests territoris per a tractar els conflictes socials i econòmics que també afecten els Estats Units. El 4 d'octubre de 2022 es va estrenar la versió doblada al català al programa Sense ficció de TV3.
La pel·lícula va rebre molt bones crítiques. La La crítica Mònica Planas i Callol nogensmenysreprotxa Moore de manipular la veritat en triar només els exemples que confirmen les seves tesis.

## Sinopsi

Michael Moore visita un nombre de països i examina aspectes de les polítiques socials, les quals, segons ell, es podrien adaptar als Estats Units. Els territoris visitats i aspectes tractats apareixen en ordre cronològic al següent llistat:
* A Itàlia: els drets del treballador, les vacances i lluna de mel pagades, la baixa paternal, el descans per a dinar i les pagues extres.
* A França: el menjar escolar i l'educació sexual.
* A Finlàndia: el sistema educatiu.
* A Eslovènia: el sistema de pagament de l'educació superior.
* A Alemanya: els drets del treballador i l'educació històrica (destaca el tracte del nazisme a les escoles).
* A Portugal: l'abolició de la pena de mort, la política de drogues i el sistema sanitari universal.
* A Noruega: el sistema de presons i els atemptats terroristes del 2011.
* A Tunísia: els drets de la dona i el seu paper a la Revolució de Tunísia.
* A Islàndia: les dones del poder i la crisi financera del 2008.
* La caiguda del mur de Berlín.
Al final Moore reflexiona sobre l'origen d'aquestes idees i polítiques, exposant com moltes han estat originades als Estats Units o com hi ha tingut un paper rellevant en la projecció de les mateixes. Cita per exemple la jornada de vuit hores, el Dia Internacional dels Treballadors, la lluita per l'abolició de la pena de mort, la igualtat entre ciutadans o la prohibició dels càstigs cruels i degradants.

## Producció

La producció es va dur a terme en secret, i el rodatge va implicar un nombre petit de participants en 3 continents.

## Crítica

El documental va tenir una molt bona rebuda per part del públic i, tot i ser un bon candidat, finalment no va ser nominat a l'Oscar.

## Referències

* ↑ «I a més a més... imprescindibles i noves apostes». TV3, 01-09-2022. [Consulta: 9 setembre 2022].
* ↑ Barnes, Henry (September 11, 2015). "Where to Invade Next review – Michael Moore gets happy with a sugar-binge idea-stealing session". The Guardian.
* ↑ McNary, Dave (October 23, 2015). "Michael Moore's 'Where to Invade Next' Gets Oscar-Qualifying Release". Variety. Retrieved October 28, 2015.
* ↑ Planas i Callol, Mònica «La manipulació de Michael Moore». Ara, 05-10-2022.
# Múscul semiespinós dorsal

El múscul semiespinós dorsal (musculus semispinalis thoracis o musculus semispinalis dorsi) és un dels tres grups de músculs semiespinosos que alhora formen part del gran grup muscular del múscul transvers espinós, juntament amb el semiespinós del cap i el semiespinós cervical.
El múscul està constituït per fascicles carnosos fins i estrets, interposats entre uns tendons de considerable longitud.
S'origina en una sèrie de petits tendons de les apòfisis transverses de la sisena a la desena vèrtebra dorsal (D6-D10), i s'insereix mitjançant tendons, en les apòfisis espinoses de les quatre primeres vèrtebres dorsals (D1-D4) i les dues darreres cervicals (C6-C7).
La seva funció se centra en els moviments d'extensió i rotació de la columna vertebral; però també participa en la sustentació de la columna vertebral.

## Referències

* 1 2 3 4 «múscul». Diccionari enciclopèdic de medicina. Enciclopèdia Catalana, S.A. 1997-2010. Arxivat de l'original el 2012-10-02. [Consulta: 7 febrer 2014].
    Aquest article incorpora text de l'edició de l'Anatomia de Gray en domini públic.

## Vegeu també

* Múscul erector de la columna
* Múscul iliocostal
* Múscul llarguíssim
* Múscul espinós

## Enllaços externs

* Imatge a ithaca.edu Arxivat 2012-02-04 a Wayback Machine.
# Dio

«Dio» té aquests significats:
* Dio (banda), banda musical
* Dio població a 5 km del riu Níger en territori de Guinea, on l'11 de maig de 1880 els francesos van patir una emboscada dels bambares del Bélédougou
# Euskara Kultur Elkargoa

Euskara Kultur Elkargoa és una fundació de Navarra l'objectiu de la qual és promoure i defensar la llengua i la cultura basca en Navarra. Té la seu a Pamplona.
La fundació va ser fundada a Pamplona en 1998, amb la pretensió de reprendre i actualitzar el treball de l'Associació Euskara de Navarra, creada en 1876 per Arturo Campión Jaimebon, que el seu objectiu era "Conservar i propagar la llengua, literatura i historia basco-navarreses, així com estudiar la seva legislació i procurar tot el que tendeixi al benestar moral i material del País".
Organitza jornades de debat i deliberació, fòrums, conferències; publica comunicacions i llibres; participa en les campanyes de prematriculació escolar, etc. Euskara Kultur Elkargoa ha creat Artekaria, una iniciativa encaminada a promoure l'ús del basc i a protegir els drets lingüístics dels bascoparlants a Navarra, en totes les instàncies i a tots els nivells. També ha llançat Sarea, una xarxa de notícies en basc. Ha publicat també diversos informes sobre el compliment a Navarra de la Carta Europea de les Llengües Regionals o Minoritàries, en els quals es mostra molt crítica amb la política del Govern de Navarra respecte al basc.
# Federico de Madrazo y Kuntz

Federico de Madrazo y Kuntz (Roma, 9 de febrer de 1815 - Madrid, 10 de juny de 1894), pintor espanyol.

## Biografia

Fill del pintor neoclàssic José de Madrazo, i de mare alemanya, neboda del pintor Tadeusz Kuntz, va estudiar a l'escola d'Alberto Llesta a Madrid, i a la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando.
Va marxar pensionat a París a estudiar pintura amb Ingres, amic del seu pare. Allí va adquirir un estil romàntic a la manera francesa. Després d'una estada de dos anys a Roma va tornar a Espanya des de 1842, va desenvolupar una intensa labor artística i docent, envoltat d'alguns artistes que com ell havien estat formats entre França i Itàlia, entre els quals destaca, especialment el mestre català Joaquim Espalter.
Ja a Madrid, va ser pintor de cambra de la reina Isabel II, aprofitant que el seu pare havia estat pintor de la Cort amb Ferran VII. El van nomenar director del Museu del Prado, però va perdre el càrrec amb la Gloriosa, revolució liberal de 1868. Va ser reposat en el càrrec el 1881.
El seu quadre La continència d'Escipió li va valer l'ingrés en la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando a l'edat de dinou anys. D'aquesta institució va arribar a ser director durant llargues dècades. Va col·laborar en algunes revistes del seu temps, sobretot amb gravats i dibuixos per a gravar, i en contades ocasions va publicar algunes reflexions teòriques sobre pintura i art en general. Va pintar retrats, sobretot del món aristocràtic i de la cultura (Carolina Coronado, Manuel Rivadeneyra, Gertrudis Gómez de Avellaneda, Ramón de Campoamor, la comtessa de Vilches, el general Evaristo San Miguel, Larra) i alguns quadres d'història. En L'Artista, a la creació del qual va contribuir, va inserir poemes i articles, i allí va publicar alguns gravats.

## Obres

Destaquen en la seva obra el retrat d'Isabel II, de la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando, i el del marit de la reina Isabel, Francesc d'Assís, el del rei Alfons XII, el del president del Govern Juan Bravo Murillo, el del president en la Primera República Espanyola Nicolás Salmerón i els de Ramón de Campoamor o José de Espronceda. Va dirigir la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando i el Museu del Prado en dues ocasions, on s'exposen algunes de les seves obres mestres, entre les quals destaca el retrat de María Amalia del Llano i Dotres, primera comtessa de Vilches.
Actualment les obres Retrat en bust del pintor Marià Fortuny i Retrat d'Amèlia de Vilanova i Nadal estan ubicades al MNAC.

## Vegeu també

* Josep Galofre Coma.

## Galeria

* Isabel II
* Francesc d'Assís d'Espanya
* Doña Amalia de Llano y Dotrés, Condesa de Vilches
* Carolina Coronado
* Nicolás Salmerón
* Pedro de Valdivia
* Amèlia de Vilanova i Nadal - Museu Nacional d'Art de Catalunya

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.51. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 3 desembre 2014].
* ↑ «La Iberia,11 de juny de 1894, pàgina 3». [Consulta: 11 juny 2015].
* ↑ «Pieza del trimestre Julio-Septiembre 2015, pàgina 5» (en castellà). [Consulta: 9 febrer 2016].
# Tos

* Per a altres significats, vegeu «Occípit».
La tos és una contracció espasmòdica sobtada i de vegades repetitiva de la cavitat toràcica que resulta en un alliberament violent de l'aire dels pulmons produint un so característic. L'aire expulsat pot assolir una velocitat de 480 km/h (com a referència, noteu que la velocitat del so és de 1.200 km/h aproximadament). La tos és diferent a l'esternut.
La tos pot ser tos seca si és produïda per una irritació de la gola, per inflamació dels nervis que la toquen (tos nerviosa) o per altres motius que no impliquin l'expulsió de mucositat o altres substàncies. La tos seca perllongada, al seu torn, sol produir malestar i irritació de la gola, cosa per la qual és recomanable beure aigua (sense sucre ni cap afegit, ni cap altra mena de líquid) sovint, encara que sigui a petits glops, ja que sol costar d'empassar.
La tos productiva o amb mocs és aquella que inclou mucositat. En la majoria dels casos la tos té l'objectiu d'expulsar patògens i altres agents indesitjats, sovint en forma de mucositat que s'acumula a les vies aèries. És molt freqüent per exemple en el cas dels fumadors, ja que el cos sent la necessitat de desempallegar-se de les substàncies tòxiques que inhala. La tos pot servir igualment per a expulsar líquids o sòlids de gran mida en els casos d'ennuegament.

## Tos crònica

Les causes principals de tos crònica són la rinitis al·lèrgica, l'asma i la malaltia per reflux gastroesofàgic.

## Referències

* ↑ Thiadens, HA; Springer, MP; Postma, DS «The diagnosis and treatment of cough». N. Engl. J. Med., 344, 14, 2001, pàg. 1097-8. PMID: 11291672.
* ↑ Pratter MR, Bartter T, Akers S, DuBois J «An algorithmic approach to chronic cough». Ann. Intern. Med., 119, 10, 1993, pàg. 977-83. DOI: 10.7326/0003-4819-119-10-199311150-00003. PMID: 8214994.
* ↑ Irwin RS, Curley FJ, French CL «Chronic cough. The spectrum and frequency of causes, key components of the diagnostic evaluation, and outcome of specific therapy». Am. Rev. Respir. Dis., 141, 3, 1990, pàg. 640-7. PMID: 2178528.
Viccionari
# Luebo

Luebo és un territori i una localitat de la província del Kasaï a la República Democràtica del Congo. El 2009 va registrar una població de 40.115 habitants.

## Col·lectivitats

Luebo es divideix en els sectors de Luebo, Luebo-Kabambayi, Luebo-Lulengele, Luebo-Wedi i Ndjoko-Punda.

## Referències

* ↑ «Congo (Dem. Rep.): largest cities and towns and statistics of their population». World Gazetteer. Arxivat de l'original el February 16, 2012. [Consulta: January 21, 2009].
* ↑ X. Blaes, PNUD-SIG, Octobre 2008, Découpage administratif de la République démocratique du Congo Arxivat 2010-04-01 a Wayback Machine.
# Múscul sartori

És un múscul prim i allargat, el més llarg del cos. Està per sobre del quàdriceps.

## Recorregut

* Origen: EIAS (espina iliaca antero superior)
* Inserció: "pata de ganso", part interna de la tibia

## Funció

* Maluc
** Flexió
** Abducció
** Rotació externa
* Genoll
** Flexió
** Rotació interna
# Dorífor (llibert)

Dorífor (en grec Δορυφόρος, Doryphoros) fou un llibert i favorit de l'emperador Neró que el va tenir com a secretari i amant. L'any 63 l'emperador el va fer enverinar per haver-se oposat al seu matrimoni amb Poppea Sabina (Tàcit, Annals 14.65; Dió Cassi).

## Referències

* ↑ Eric M. Moormann; Wilfried Uitterhoeve De Adriano a Zenobia. Ediciones AKAL, 10 març 1998, p. 192–. ISBN 978-84-460-0876-7.
* ↑ Terry Deary. Dangerous Days in the Roman Empire: Terrors and Torments, Diseases and Deaths. Orion, 7 novembre 2013, p. 27–. ISBN 978-0-297-87057-9.
# Euskera batua

Euskera batua, en batua euskara batua traduïble com 'basc unificat', és l'estàndard oral i escrit del basc. El formà l'acadèmia de la llengua basca, l'Euskaltzaindia, des del 1968. L'euskara batua aspira a ser un element supradialectal i un instrument de comunicació entre els bascoparlants. Tracta doncs de superar els problemes de comunicació entre els dialectes bascos i normativitzar aquesta llengua; com diuen els lingüistes Koldo Mitxelena o Koldo Zuazo, l'euskara batua i els dialectes no són antagònics sinó complementaris.
És la llengua de l'administració d'Euskadi, i també s'utilitza a la Comunitat Foral de Navarra, la televisió basca, la premsa en basc, la producció literària i les escoles. Tanmateix, això no implica que no s'emprin mai els dialectes als mitjans de comunicació, ans al contrari. És una mescla de tots els dialectes amb especial influència del de Guipúscoa, el més central.

## Origen de l'estàndard

En la dècada de 1950 i 1960 molts lingüistes van fer les seves aportacions per a definir les bases de l'èuscar unificat. Federiko Krutwig proposà, sense que s'acceptés, el dialecte literari labortà com a estàndard basant-se en l'obra unificadora que havia fet l'escriptor basc Joannes Leizarraga amb la seva obra de traducció (calvinista) del nou Testament de la Bíblia Jesus Christ Gure Iaunaren Testamentu Berria (1571). El 1963 Euskaltzaindia va tenir una reunió a Baiona on sorgí l'associació d'escriptors Euskal Idazkaritza.
Finalment, el 1968 Euskaltzaindia es va reunir a Arantzazu i en aquesta reunió s'establiren les pautes lexicogràfiques i morfològiques de l'euskara batua (ortografia, morfologia, declinació i neologismes), que es complementaren l'any 1973 amb una proposta de la conjugació verbal. Koldo Mitxelena tingué un gran paper en la formació de l'euskera batua.

## Nom de la llengua

La forma euskera (dels dialectes guipuscoà, biscaí i alt-navarrès) és més usada que el terme basc entre els castellanoparlants bascos i és l'adoptada en el Diccionari de la Reial Acadèmia de la Llengua Espanyola. En canvi, en batua se l'anomena únicament euskara (la més comuna en els dialectes centrals). També, segons la regió, se l'anomena euskala, eskuara, eskuera, eskara, eskera, eskoara, euskiera, auskera, oskara, uskera, uskaa, uska o üskara.

## Referències i enllaços externs

* (basc) (castellà) (anglès) (francès) Euskaltzaindia
* (basc) Hiztegi Batua (diccionari normatiu de l'euskera batua)
* (basc) (castellà) Hiru.com: Euskalkiak eta euskara batua (dialectes i euskara batua)
* (basc) Euskadi.net: Euskara Batua

## Referències

* ↑ Entrada de «euskera» en el Diccionari de la Reial Acadèmia Espanyola. en el seu XXIIa edició.
# Federico de Botella y de Hornos

Federico de Botella y de Hornos (Alacant, 12 de maig de 1822- 27 de novembre de 1899) va ser un enginyer de mines i cartògraf valencià.
De molt jovenet va emigrar a París amb la seva família, on es va educar; va estudiar al Collège Royal de Bourbon i l'École Royal des Mines, retornant a Espanya en 1845. Fou inspector general del Cos d'Enginyers de Mines i Cap del Servei Estadístic Miner. Va realitzar mapes geològics de Múrcia i Albacete— amb la seva Descripción geológica minera de las provincias de Murcia y Albacete—, així com un geològic complet de la península Ibèrica, amb la col·laboració de Francisco Coello, de relleu i hipsomètrics, entre molts altres.
Va assistir a diversos congressos internacionals de geografia, va ser director de les mines de carbó de la localitat d'Henarejos (Conca) i membre de la Comissió del Mapa Geològic d'Espanya. En 1877 va ser nomenat membre de nombre de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals en substitució de Felipe Naranjo y Garza, en la medalla 33, en renyida pugna amb el murcià Ángel Guirao y Navarro, encara que no prendria possessió fins a 1884 amb el discurs Orografía del territorio español y leyes generales a que parece sometida.

## Referències

* ↑ López de Azcona, 1989, p. 162.
* ↑ Puig y Larraz, 1899, p. 351.
* ↑ López de Azcona, 1989, p. 162-163.
* ↑ Biografia Arxivat 2016-04-23 a Wayback Machine. al web de la RAC
* ↑ López de Azcona, 1989, p. 164-165.
* ↑ Puig y Larraz, 1900, p. 353.
* 1 2 López de Azcona, 1989, p. 167.
* ↑ Botella y Hornos i Coello, 1879.
* ↑ López de Azcona, 1989, p. 173.
* ↑ López de Azcona, 1989, p. 164-166.
* ↑ López de Azcona, 1989, p. 166.
* ↑ Pelayo López, 1999, p. 41-42.
* ↑ López de Azcona, 1989, p. 169.

## Bibliografia

* Botella y de Hornos, Federico de; Coello, Francisco. Mapa geológico de España y Portugal / por el ingeniero de minas D. Federico de Botella y de Hornos... ; la parte geográfica por D. Francisco Coello. Madrid: [s.n.], 1879.
* «Mineros destacados del siglo XIX. Federico Manuel María de Botella y de Hornos (1822-1899)». Boletín Geológico y Minero. Institut Geològic i Miner d'Espanya, 100, 3, maig-juny 1989, pàg. 466-496 (162-173). Arxivat de l'original el 2016-03-04. ISSN: 0366-0176 [Consulta: 10 abril 2016].
* Ciencia y creencia en España durante el siglo XIX: la paleontología en el debate sobre el darwinismo. Editorial CSIC - CSIC Press, 1999. ISBN 9788400078492.
* «Necrológica acerca del Excmo. Sr. D. Federico de Botella y de Hornos». Anales de la Sociedad Española de Historia Natural. Reial Societat Espanyola d'Història Natural, XXVIII, 1899, pàg. 351-361. Arxivat de l'original el 2016-03-03. ISSN: 0210-5160 [Consulta: 10 abril 2016]. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Torrent de Moripol

El Torrent de Moripol és un afluent per l'esquerra del Torrent de Font de Tomàs que transcorre íntegrament pel terme municipal de Gósol, al Berguedà.

## Xarxa hidrogràfica

La xarxa hidrogràfica del Torrent de Moripol, que també transcorre íntegrament pel terme municipal de Gósol, està constituïda per cinc cursos fluvials la longitud total dels quals suma 5.743 m.

## Enllaços externs

   * Taula amb les dades detallades de la xarxa hidrogràfica de l'Aigua de Valls full de càlcul

## Referències

* ↑ Aquest topònim no figura al Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya, però sí a l'edició digital del mapa de Catalunya de l'ICC (escales 1:10.000 i 1:5.000).