OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Paterna de Castella

Paterna de Castella (Comtat de Castella, s. IX) fou una noble castellana, reina consort d'Astúries pel seu matrimoni amb Ramir I.
El seu nom està documentat com «Paterna Regina» a l'ara de Santa María del Naranco (Oviedo) de 848. Paterna va ser la segona muller de Ramir I, que quan va accedir al tron a la mort d'Alfons II (842), es trobava a Bardúlia, és a dir, les terres de l'antic comtat de Castella, per contraure de nou matrimoni. Segons el mateix autor, la mare d'Ordoni I –que l'any del casament devia tenir ja més de vint anys– va ser la primera muller de Ramir, de la qual se'n desconeix el nom.
Cronistes com Lucas de Tui o Jiménez de Rada li donen el nom d'Urraca, el mateix nom que consta a làpida de la capella d'Alfons II a la catedral d'Oviedo. En canvi, la Crònica Sebastianense la denomina Paterna, mentre que el cronista Luis de Salazar va donar-li un nom compost, anomenant-la Urraca Paterna. Tanmateix, en opinió de Floriano, aquest nom va sortir del fals privilegi del Voto de Santiago i és una confusió amb la muller de Ramir II, que d'acord amb Jaime de Salazar és una de les primeres reines documentades amb aquest nom. Algun autor posterior ha recuperat la teoria del doble nom basant-se, precisament, en el Voto de Santiago i la làpida de la capella d'Alfons II, que daten el 861, suposant que Paterna va morir onze anys més tard que el rei Ramir I i, de fet, la fa abadessa del monestir de benedictines de San Juan Bautista (avui de San Pelayo).

## Referències

* 1 2 3 4 5 Floriano, Antonio C. «Cronología y genealogía de los Reyes de Asturias». Archivum. Revista de la Facultad de Filosofía y Letras. Universitat d'Oviedo, vol. 6, 1956, pàg. 271-272. ISSN: 0570-7218.
* ↑ González, Juan Manuel «La «villa» romana de Linio en Naranco (Oviedo)». Archivium: Revista de la Facultad de Filosfía y Letras, vol. 12, 1962, pàg. 84.
* ↑ Ruiz de la Peña Solar, Juan Ignacio. «Ramiro I de Asturias» (en castellà). Diccionario Biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 19 octubre 2020].
* ↑ Canella Secade, Fermín. «La inscripción del Ara de Santa María de Naranco y la Monografía de esta antigua iglesia, por el señor Amador de los Ríos» (en castellà). Boletín de la Real Academia de la Historia. Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes, 1883. [Consulta: 19 octubre 2020].
* ↑ Salazar y Acha, Jaime de «Urraca. Un nombre egregio en la onomástica altomedieval». En la España medieval, 2006, pàg. 31-32.
* ↑ González García, Vicente. El Oviedo antiguo (precedente, génesis y formación) (tesi) (en castellà). Oviedo: Universitat Complutense de Madrid, 1982.
# Patern (bisbe de Barcelona)

Patern fou bisbe de Barcelona successor de Nebridi. Patern assistí al concili de Lleida del 546 (quinzè any del regnat de Teudis). En aquest concili es reuniren els bisbes de la Tarraconense convocats i presidits pel metropolità Sergi, i al que assistiren altres vuit bisbes entre ells Patern. En aquest concili s'establiren setze cànons. Patern signa amb els termes Paternus in Christi nomine Episcopus Eclesiæ Catholicæ Barcinonensis & subscripsi, recalcant el terme catòlic pel fet que la fe arriana era patent entre la comunitat goda de Barcelona i que ell representava la comunitat catòlica. Flórez suposa l'existència d'un successor a Patern en la seu de Barcelona entre aquest i Ugne, datat amb certesa a la seu barcelonina l'any 589 com a signatari de les actes del III Concili de Toledo. En aquest període de quasi una quarantena d'anys succeí la persecució contra els catòlics per part dels rei visigot Leovigild.

## Bibliografia

* Flórez, Henrique. «Trat. 65. Cap. 4». A: Espana Sagrada: theatro geographico-historico de la Iglesia de Espana. Origen, divisiones, y terminos de todas sus Provincias (en castellà). Tomo XXIX. Madrid: Imprenta de Don Antonio de Sancha, 1775, pàgs. 122 -124 [Consulta: 24 maig 2015].
Viccionari
# Philippe Troussier

Philippe Troussier (París, 21 de març de 1955) és un exfutbolista i entrenador francès. Va dirigir la selecció japonesa (1998-2002).

## Referències

* ↑ (anglès)RSSSF
# Pimelodella australis

Pimelodella australis és una espècie de peix de la família dels heptaptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 10,6 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Amèrica: conca del riu Uruguai i rius costaners entre el riu Tubarão a Santa Catarina i Rio Grande do Sul (Brasil).

## Referències

* ↑ ITIS (anglès)
* ↑ Eigenmann C. H. & Eigenmann R. S. 1888. Preliminary notes on South American Nematognathi. I. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 2) v. 1 (pt 2). 119-172.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bockmann, F.A. i G.M. Guazzelli 2003. Heptapteridae (Heptapterids). p. 406-431. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Plataforma de Convergència Democràtica

Plataforma de Convergència Democràtica va ser un organisme de l'oposició al franquisme, creat el juny de 1975 al marge de la Junta Democràtica d'Espanya, amb la qual acabarà fusionant-se en la Coordinació Democràtica. Els partits més forts en la Plataforma eren el PSOE, el PNB, UDPV i la UGT, i més tard s'hi afegiren el Partit Gallec Social Demòcrata, MCE, Izquierda Democrática i Unión Social-Demócrata Española.
En 1976, com a resposta als projectes reformistes del Govern d'Adolfo Suárez, es crea la Plataforma d'Organismes Democràtics, que congrega pràcticament a tota l'oposició: Coordinació Democràtica, Assemblea de Catalunya i nombrosos partits autonomistes i nacionalistes.
# Pierre-François-Guillaume Boullay

Pierre-François-Guillaume Boullay (Caen, 21 d'abril de 1777 - París, 3 de novembre de 1869) va ser un farmacèutic i químic francès.
Va obrir una oficina de farmàcia a París el 1799 que sota la seva direcció adquirí una gran importància. Es doctorà en Ciències l'any 1818. Va presidir l'Acadèmia de Medicina des de 1834. Publicà treballs sobre els èters, sobre les ametlles dolces, la viola i l'extracte de picrotoxina entre d'altres.
Va ser el primer a transformar l'alcohol en èter (deshidratació d'alcohols) mitjançant l'àcid fosfòric. Va inventar el sirop d'ether.

## Referències

* ↑ persee.fr
* ↑ «Medias19». Arxivat de l'original el 2015-12-08. [Consulta: 2 agost 2012].

## Enllaços externs

* Article biogràfic, per Jaime Wisniak (castellà)
# Pilar Garrote Camuñez

Pilar Garrote Camuñez (Barcelona, 10 de juny de 1997) és una futbolista catalana.
Centrecampista, s'inicià practicant el futbol sala a un equip del barri de Lloreda de Badalona, juntament amb la seva germana bessona Núria. Posteriorment, es formà a la cantera del Club Esportiu Sant Gabriel i, als dotze anys, en les categories de formació del Futbol Club Barcelona, amb el qual debutà a la Primera divisió. Amb el club blaugrana, aconseguí dues Lligues espanyoles (2013-14, 2014-15) i una Copa de la Reina (2014). El juny de 2016 fitxà pel Reial Club Deportiu Espanyol i, posteriorment, jugà al Club Esportiu Seagull. El 2021 fitxà pel Futbol Club Levante Las Planas de la Segona divisió estatal. Al final d'aquella mateixa temporada, aconseguí l'ascens a la Primera divisió marcant nou gols. Internacional amb la selecció espanyola en categories inferiors, fou subcampiona del món sub-17 (2014).

## Referències

* ↑ Menayo, David. «La cuarta vida de las hermanas Garrote» (en castellà). Marca, 25-12-2021. [Consulta: 22 març 2023].
* ↑ Villarrubia, Begoña. «El Espanyol ata a dos joyas del Barça | Fútbol femenino» (en castellà). Mundo Deportivo, 09-06-2016. [Consulta: 22 març 2023].
* ↑ «Núria i Pilar Garrote, ànimes bessones al Llevant Les Planes». TV3, 03-11-2022. [Consulta: 22 març 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa de Pilar Garrote - La Liga
# Placeta de la Font (Banyoles)

La Placeta de la Font és una plaça pública de Banyoles (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La placeta presenta una forma triangular. La seva zona central té el perímetre enjardinat i arbres, mentre en un dels costats emergeix una font del segle xix sense massa interès artístic. La singularitat d'aquest lloc la conformen els edificis que delimiten l'espai de la placeta, en la seva majoria, preexistents a ella mateixa en la forma que avui la contemplem. Entre ells destaca especialment la Pia Almoina, construcció baix-medieval (segle XIII-XIV) amb arcs de mig punt, un pati i galeria gòtica del segle xiv. També assenyalem l'arquitectura de la banda de ponent, amb baixos porticats -antigament oberts i públics-, i finestrals ben tallats de finals del segle xvi. És una habitatge que ha estat rehabilitat modernament.

## Història

Les primeres referències que tenim d'aquest espai urbà es remunten al segle xvi, quan era conegut com a pl. Mitjana per la seva situació entre les places de la vila Vella i de la vila Nova. Des d'inicis segle xviii s'anomenà indistintament pl. de la Vila -per estar ubicada a la Casa de la Vila a l'edifici del a Pia Almoina- i pl. de la Font -per la font construïda a la part exterior d'aquest mateix edifici l'any 1636-. La font actual, situada a l'extrem de la placeta, és una obra de finals segle xix.

## Referències

* 1 2 «Placeta de la Font». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 juliol 2017].
# Placeta de Sant Miquel

Placeta de Sant Miquel és una plaça de forma irregular del barri de Gràcia de Barcelona en un entrant del carrer de la Riera de Sant Miquel, i accessible pel carrer de Luís Antúnez, el carrer de Vic i el carrer del Pou de la Riera.
El nom de la plaça s'ha mantingut pràcticament inalterat al llarg del temps, a diferència d'altres places de la Vila. L'única excepció va ser entre els anys 1936 i 1939, durant la Segona República Espanyola, període en el qual va portar el nom de Joan Bardina i Castarà.
Es desconeix l'origen del nom de la plaça, perquè no hi ha constància historiogràfica que hi hagués cap església o capella a l'entorn vinculada a Sant Miquel. Tanmateix, diversos investigadors locals han teoritzat que l'antic cementiri dels terrenys, desmantellat el 1820, tingués una capella dedicada a Sant Miquel.

## Descripció

Es tracta d'una plaça de forma trapezoidal, singular per no contenir cap edifici numerat propi. Els edificis que la delimiten es consideren part dels carrers adjacents: riera de Sant Miquel, Luís Antúnez, Vic i Pou del a Rirera. Entre ells hi destaquen dos equipaments de titularitat pública que són Institut Vila de Gràcia i l'Escola Josep Maria Jujol. L'arbrat està format per deu exemplars de mèlia comuna, vuit de troana i cinc xicrandes.
Respecte a la circulació de vehicles motoritzats, aquesta està limitada exclusivament al carrer de la Riera de Sant Miquel. Des de mitjan dècada de 2010, aquest carrer opera com a via de sentit únic de baixada, configurat amb una plataforma única per a prioritzar els trajectes a peu.

## Història

El procés d'urbanització de la plaça va començar l'any 1802, dins el projecte de parcel·lació dels terrenys que comprenien el carrer Gran de Gràcia, la Travessera de Gràcia, el carrer de Sant Miquel (actualment, Vic) i el passatge de Sant Bàrbara (actualment, Esparraguera). Aquest projecte, impulsat per la propietària Rosa Castelló i Galvany, va patir diverses modificacions al llarg dels anys, ja que era el primer procés d'aquesta mena que es realitzava a Gràcia i no existia encara una normativa específica, la qual sí que es va aplicar en processos de parcel·lació posteriors. Es creu que la materialització de la plaça es podria haver allargat fins a l'any 1888, moment en què es va obrir l'accés del carrer Lluís Antúnez, que desemboca a la plaça.

## Referències

* 1 2 Segura i Capellades, 2003, p. 91.
* 1 2 3 Segura i Capellades, 2003, p. 90.
* ↑ Segura i Capellades, 2003, p. 92.
* ↑ jjvidalmac. «Arbrat viari de la ciutat de Barcelona». [Consulta: 10 febrer 2024].
* ↑ «L’eix Gal·la Placídia-Sant Miquel canvia la mobilitat i perd la boca sud de FGC» (en catalan). L'Independent de Gràcia, 06-09-2013. [Consulta: 10 febrer 2024].

## Bibliografia

Segura i Capellades, Carme; Farré i Olivé, Eduard; Camps i Sala, Esteve. Les Places de Gràcia. Impressions de Josep Buch. Taller d'Història de Gràcia, 2003, p. 90-94. DL B 48984-2001.
# Pintadoïta

La pintadoïta és un mineral de la classe dels fosfats. Anomenada així per la seva localitat tipus: Pintado Canyon, Utah, EUA. Segons algunes fonts, l'espècie no es troba adequadament caracteritzada.

## Classificació

Segons la classificació de Nickel-Strunz, la pintadoïta pertany a «08.FC - Polifosfats, poliarsenats i [4]-polivanadats, només amb H₂O» juntament amb els següents minerals: fianelita, canafita, arnhemita, wooldridgeïta i kanonerovita.

## Característiques

La pintadoïta és un fosfat de fórmula química Ca₂(V₂O₇)·9H₂O. Forma crostes o taques damunt de roques. Forma eflorescències.

## Formació i jaciments

Descrit només al Canadà i als Estats Units (Utah, Colorado, Nevada i Arizona). Descrit formant eflorescències en gresos de McElmo. En la seva localitat tipus es va trobar associat a quars i guix. El material tipus es conserva a la Universitat Harvard i al Museu d'Història Natural a Washington.

## Referències

* ↑ «Pintadoite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ Barthelmy, Dave. «Pintadoite Mineral Data». [Consulta: 3 setembre 2017].
# Poimaurin

Poimaurin (francès Puymaurin) és un municipi francès, situat al departament de l'Alta Garona i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2012-03-03. [Consulta: 6 juliol 2010].
# Pop (àlbum)

Pop és el novè àlbum de la banda irlandesa de rock U2, que va sortir al mercat el març de 1997. L'àlbum és la continuació de la reinvenció de la banda durant els anys 90, ja que van buscar una nova direcció musica combinant rock alternatiu, música tecno, música dance i influències electròniques. L'àlbum incorpora una varietat de produccions tècniques relativament noves per U2, incloent-hi samplings, loops musicals, programació musical per la bateria, i seqüenciaments.

## Referències

Viccionari
# Petit Desert de Sorra

El Petit Desert de Sorra, és una bioregió provisional australiana, és un desert localitzat al sud d'Austràlia Occidental del Gran Desert Arenós i de l'oest del Desert de Gibson.
La bioregió es troba a l'est de la Gran Carretera del Nord al sud de Newman i aproximadament 200 quilòmetres al nord de Wiluna. Al nord de la gran àrea identificable més propera es troba el Parc Nacional Karlamilyi.
Es diu així perquè està relativament a prop i similar al Gran Desert Arenós, però és molt més petit. Les seves formes de relleu, la fauna i la flora són similars al Gran Desert Arenós. Tots dos deserts es creuen per la ruta Canning Stock.
Els grups indígenes que han identificat amb la regió inclouen els Mandilara.

## Vegeu també

* Deserts d'Austràlia

## Referències

* ↑ Environment Australia. «Revision of the Interim Biogeographic Regionalisation for Australia (IBRA) and Development of Version 5.1 - Summary Report». Department of the Environment and Water Resources, Australian Government. Arxivat de l'original el 2006-09-05. [Consulta: 31 gener 2007].
* ↑ IBRA Version 6.1 Arxivat 2006-09-08 a Wayback Machine. data
* ↑ Hercock, Marion (2009) Born in the desert : the land and travels of a last Australian nomad with insights from Dadina Brown.

## Bibliografia addicional

* Thackway, R i jo D Cresswell (1995) Un interí biogeographic regionalització per Austràlia: un marc per posar prioritats en el Sistema de Reserves Nacional Versió de Programa Cooperatiu 4.0 Canberra: Agència de Conservació de Naturalesa australiana, Unitat de Sistemes de la Reserva, 1995. ISBN 0-642-21371-2
# Petit Casal

El Petit Casal és un edifici del municipi de Begues (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya construït per Jaume Petit i Ros l'any 1915.
Aplegava els beguetans i estiuejants de tendència de dretes conservadora. L'edifici va ser projectat pel mestre d'obres Josep Pérez Terraza l'any 1903, la construcció va ser a càrrec d'en Joan Bruguera, l'any 1915. Posteriorment va ser convertit en botiga d'ultramarins i se'l coneixia com "el Colmado", fou propietat de Cal Vidu fins principis del segle xxi, el qual va ser venut a l'ajuntament beguetà.
És un edifici cantoner de planta rectangular. Consta de planta baixa, pis, terrat a la catalana i dos cossos en els extrems sud i oest (un d'ells mutilat) d'una planta i terrat. És de composició simètrica a partir de les obertures de la planta baixa. A les obertures balconeres del pis hi ha baranes de ferro forjat, arc carpanell rebaixat, motllures, rosari de perles, fulles i filigrana. L'acabat és amb barana de ferro, i un altre de balustres (de pedra artificial, presenta un petit frontó el·líptic, hídries i flors. Persianes de llibret.

## Referències

* 1 2 «Petit Casal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 desembre 2015].
# Petit Gandak

Petit Gandak és un riu de Nepal i l'Índia. Neix a les muntanyes del baix Nepal per entrar tot seguit a Uttar Pradesh a l'oest del Gran Gandak. Allí s'uneix al riu Gogra prop de la frontera de Bihar. Era un riu poc cabalós excepte en temps de pluja, no excedint generalment de 18 metres d'amplada.

## Referències

* ↑ Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Petit Estany Blau

El Petit Estany Blau és un estany del Pirineu, situat en el terme comunal d'Angostrina i Vilanova de les Escaldes, a l'Alta Cerdanya, de la Catalunya del Nord.
És a 2.523,5 metres d'altitud, entre el Puig Peric, que fa 2.810 metres d'altitud, i el Puig de la Cometa, de 2.763 metres. Té a ponent seu l'Estany Blau i, més lluny, l'Estany de la Grava. Com tots els estanys esmentats, pertany a la conca de la Tet.
El Petit Estany Blau és un indret visitat habitualment per les rutes excursionistes del sector nord del Massís del Carlit.

## Referències

* ↑ El Petit Estany Blau en els ortofotomapes de l'IGN
# Pieter Both

Pieter Both (Amersfoort, 1568 - illa Maurici, 6 de març de 1615) va ser el primer Governador General de les Índies Orientals Holandeses.
No se sap molt dels seus primers anys. El 1599 ja era almirall a la Companyia de Brabant. Aquell mateix any va viatjar a les Índies Orientals amb quatre vaixells. Quan la recentment fundada Companyia Holandesa de les Índies Orientals va crear un govern per a les Índies Orientals Holandeses Pieter Both va ser escollit el Governador General. Va ocupar aquest càrrec des del 19 de desembre de 1610 fins al 6 de novembre de 1614. Durant aquest període va establir contractes amb els Moluques, va conquerir Timor, va fundar la ciutat de Batàvia i va expulsar els espanyols de Tidore.
Després de renunciar a la seva posició de governador general en favor de Gerard Reynst va marxar als Països Baixos amb quatre vaixells. Dos dels vaixells van naufragar a les illes Maurici i Pieter Both hi va morir ofegat.
La segona muntanya més alta de Maurici rep el seu nom.

## Referències

* 1 2 3 «De VOCsite : personalia, Pieter Both». Arxivat de l'original el 2023-02-01. [Consulta: 13 desembre 2020].
# Pietat popular

* Si cerqueu altres usos, vegeu religiositat popular.
La pietat popular es refereix a les més variades pràctiques i expressions catòliques "de culte privat (personal o comunitari) prestat a Déu, als Sants, a les coses sagrades" i a la Mare de Déu.
Aquest tipus de culte catòlic es va ser desenvolupar al llarg dels temps, al marge de l'oficialitat, per això està moltes vegades associat a l'anomenat catolicisme popular. Més concretament, la pietat popular és el resultat de la fe i "de la cultura d'un poble o un grup social".

## La seua relació amb la Litúrgia

La pietat popular és diferent del culte litúrgic, que és "el culte oficial legitimat per l'Església catòlica amb Crist i des de Crist a Déu". No obstant, malgrat eixa diferència, "ha resultat que al llarg dels segles, certes expressions de la pietat popular han passat a la litúrgia (festes de Nadal, del Sagrat Cor de Jesús, de l'Immaculat Cor de Maria, etc.)".
Malgrat tot, la pietat popular no és contradictòria amb la litúrgia, sent acceptada i fins i tot, en molts casos, recomanada per l'Església. Tanmateix, cal destacar que no pot substituir la litúrgia ja que tota la gent que la practica ha de recordar sempre que tot el culte catòlic és en última instància, dirigit i lliurat a la Santíssima Trinitat.
En altres paraules, la litúrgia és el criteri, el culte oficial, la forma de vida de l'Església en el seu conjunt alimentada directament per l'Evangeli. La pietat popular o religiositat significa que la fe s'arrela en els cors dels diversos pobles, per a entrar en el món de la vida quotidiana. La pietat popular és la primera i fonamental forma d'inculturació de la fe, que contínuament ha de deixar-se guiar per les indicacions de la litúrgia, però que, al seu torn, la fecunda a partir del cor.

## Vegeu també

* Doctrina de l'Església Catòlica
* Oració
* Litúrgia

## Referències
### Webografia

* Entrada de piedade popular, de la "Enciclopédia Católica Popular (portuguès)