OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Rabeinu Guerxom

Rabeinu Guerxom ben Judà (960-1028), conegut com a Rabeinu Guerxom (en hebreu: רבנו גרשום), (en català: "El nostre rabí Guerxom"), i també fou generalment conegut pels estudiosos del judaisme, amb el títol de Rabeinu Gerxom Meor Hagolah (en català: "El nostre rabí Guerxom, Llum de la diàspora jueva") el rabí Guerxom, va ser un estudiós del Talmud i un legislador.
És famós fonamentalment pel sínode que va convocar al voltant de l'any 1.000 de l'Era cristiana, en el qual va instituir diverses lleis i prohibicions, entre elles la prohibició de la poligàmia en els països que eren monògams, la Llei que requereix el consentiment de les dues parts en un divorci, declarant el Cherem, o (excomunió), al marit que es divorciava de la seva esposa, sense el seu consentiment, la modificació de la norma, per la qual hom podia esdevenir un apòstata, per tal de salvar la pròpia vida, i la prohibició d'obrir la correspondència, que estava dirigida a una altra persona. Les seves normes, són considerades obligatòries per la comunitat asquenazita, però no així per la sefardita.
| « | La Ciutat Santa de Jerusalem, i les seves regions que es converteixin a la vergonya i al botí , i totes les seves coses desitjables, son enterrades i amagades , i no queda res, llevat d'aquesta Torà. | » |
Raixí de Troyes (-1105), va dir menys d'un segle després de la mort de Rabeinu Guerxom, "Tots els membres de la diàspora jueva asquenazita, són els seus estudiants." Ja en el segle xiv, Aixer ben Yechiel, va escriure que els escrits del Rabeinu Guerxom, "eren uns elements permanents, que podien haver estat dictats en el Mont Sinaí".

## Referències

* ↑ Responsa 70
* ↑ Shevet HaKehusi 1:315:1, citado en Lebovits, el rabino Moishe Dovid, "Reading Another Person's Mail", Hamodia Features, 6 de enero 2010, p.
* ↑ Responsa 43:8

## Bibliografia

* ((hebreu)) Avraham Grossman. Els premiers Sages d'Allemagne, Magnes Press, Université Hébraïque, Jérusalem. ISBN 965-223-380-3
* Allgemeine Deutsche Biographie. v. ix. Leipzig, 1879.
* Chaim Azulai. Shem ha-Gedolim
* Bloch & Lévy. Histoire de la Littérature Juive. p. 310
* Histoire littéraire de la France. xiii. 2 et seq.
* Heinrich Graetz. Gesch. v. 405-407
* Leopold Zunz, Literaturgesch. p. 238–239
* Eliakim Carmoly. La France Israélite, p. 13–21
* Henri Gross. Gallia Judaica, p. 299 et seq.
# Bonnevaux-le-Prieuré

Bonnevaux-le-Prieuré és un municipi francès situat al departament del Doubs i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia 109 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Bonnevaux-le-Prieuré era de 109 persones. Hi havia 44 famílies de les quals 12 eren unipersonals (12 homes vivint sols), 20 parelles sense fills i 12 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 56 habitatges, 43 eren l'habitatge principal de la família, 7 eren segones residències i 6 estaven desocupats. 40 eren cases i 16 eren apartaments. Dels 43 habitatges principals, 33 estaven ocupats pels seus propietaris i 10 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 2 tenien dues cambres, 7 en tenien tres, 8 en tenien quatre i 27 en tenien cinc o més. 39 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 19 habitatges hi havia un automòbil i a 24 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Bonnevaux-le-Prieuré el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 4 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 8 | 55 a 59 | 4 |
| 8 | 50 a 54 | 8 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 4 |
| 4 | 30 a 34 | 4 |
| 0 | 25 a 29 | 4 |
| 4 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 4 |
| 0 | 0 a 4 | 4 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 81 persones, 57 eren actives i 24 eren inactives. De les 57 persones actives 55 estaven ocupades (32 homes i 23 dones) i 2 estaven aturades (2 dones i 2 dones). De les 24 persones inactives 9 estaven jubilades, 7 estaven estudiant i 8 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'únic establiment que hi havia el 2007 era d'una empresa de construcció.
Dels 2 establiments de servei als particulars que hi havia el 2009, 1 era un guixaire pintor i 1 lampisteria.
L'any 2000 a Bonnevaux-le-Prieuré hi havia 6 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999 (francès)
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Bonnevaux-le-Prieuré a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Bonnevaux-le-Prieuré a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Ca Mallafré

Ca Mallafré és una obra noucentista de Valls (Alt Camp) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici entre mitgeres que fa cantonada amb la plaça dels Alls. Els baixos són comercials ocupats per la botiga que dona nom a questa fitxa arquitectonica.
Totes les tres plantes tenen balcons, dos a cada costat, els de la plaça envolten les finestres centrals. Tota la façana, que ha estat restaurada recentmet i té un color gruguenc, está plena de rectangles, a excepció dels muntants i de les llides de totes les obertures que tenen unes línies poligonals.
La darrera planta contrasta en certa manera, amb el conjunt, ja que està totalment oberta, obertura sols trecada per vuit pilars disseny salomònic d'obra vista, tres per costat i dos al vèrtex; obra vista que també n'hi ha a la cornisa de l'immoble.

## Referències

* 1 2 3 «Ca Mallafré». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 novembre 2017].
# Ca Margalef (Ginestar)

Ca Margalef és una casa senyorial barroca de Ginestar (Ribera d'Ebre) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Gran casalici situat a l'indret que uneix la plaça del Pou amb el carrer de Sant Isidre, a la banda de llevant del nucli urbà de la vila de Ginestar. L'edifici és de planta irregular i es distribueix en quatre nivells. La secció de façana visible al carrer, presenta una composició de dos cossos rectangulars disposats perpendicularment. En el vèrtex d'unió d'un i altre cos, s'hi obre la façana principal, formant una secció de traçat en "L" invertida, força estreta en comparació amb la resta de l'edifici i amb el pla de la façana perpendicular a la via. El portal és d'arc de mig punt adovellat, les altres obertures, que corresponen a dues finestres graellades, empren arc de llinda. Al primer pis, hi ha cinc balcons de barrots, tres al pla de la façana del carrer Sant Isidre i els altres dos, al sector de la façana principal, un per cada secció del traçat. En aquest nivell però quedant una mica més alçat i delimitant l'extrem dret de la façana de la plaça del Pou, hi ha un terrat i hi destaca una balustrada. Al darrer nivell, hi ha cinc finestres rectangulars, una per damunt de cada balcó. El parament del conjunt està arrebossat i pintat d'un to i els emmarcaments de les obertures, estan diferenciats amb un altre. La coberta és de teula àrab i té una inclinació composta.

## Història

Ca Margalef fou construït a finals del segle xviii, conformava junt a Cal Ferrer i el gran casalici desaparegut de Ca la Borrona el Pla del Pou, un espai urbà triangular, de marcat caràcter barroc i que té el carrer de Sant Isidre com a eix de la seva composició. L'any 1880 el casalici fou l'escenari d'un dels episodis de la crònica negra local, els crims de ca Margalef, esdeveniment que arribaren a sacsejar societat catalana de l'època.

## Referències

* 1 2 «Ca Margalef». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 5 maig 2021].
# 1201
## Esdeveniments

* Moviments municipalistes: elecció de cònsol a Fraga.
* Un terratrèmol mata més d'un milió de persones a Egipte i a Síria.
* Sverri es proclama rei de Noruega, posant fi a un llarg període d'anarquia.

## Referències

* ↑ Montclús i Esteban, Joaquim, p. 112. La Franja de Ponent : aspectes històrics i jurídics. 1ª ed. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 2014. ISBN 978-84-9965-247-4.
* ↑ «Lista de terremotos más mortíferos de la historia», 28-09-2007. Arxivat de l'original el 2007-09-28. [Consulta: 25 gener 2021].
# La Vila Olímpica del Poblenou

La Vila Olímpica del Poblenou és un dels barris que conformen el districte de Sant Martí de Barcelona.
En una vella zona industrial del Poblenou, anomenada Nova Icària en record dels antics socialistes utòpics, es va construir el barri de la Vila Olímpica com a residència dels esportistes participants en els Jocs Olímpics de 1992.
El disseny del conjunt va ser obra d'un equip d'arquitectes compost principalment per Oriol Bohigas, Josep Martorell, David Mackay (MBM arquitectes) i Albert Puigdomènech. El projecte inicial preveia la construcció de quatre gratacels, com una mena de senyera gegantina, però el Ministeri d'Obres Pùbliques i Urbanisme (MOPU) va considerar que, d'acord amb la llei de costes recentment aprovada, només s'hi podrien edificar dos, la Torre Mapfre i l'Hotel Arts. Els sectors catalanistes ho van considerar com una clara provocació, tenint en compte el precedent de les Quatre Columnes de Puig i Cadafalch a Montjuïc, enderrocades durant la dictadura de Primo de Rivera.
L'operació urbanística va anar a càrrec de l'empresa mixta Vila Olímpica SA (VOSA), constituïda el desembre del 1986, i suposava, alhora, la recuperació d'aquest front litoral per la ciutat i la creació d'espais de lleure com el Port Olímpic, els parcs del Port i de la Nova Icària i la platja d'aquest mateix nom. L'any 1989, VOSA es va integrar al Barcelona Holding Olímpic SA. El fons d'aquesta empresa, format per 63.838 fotografies, es conserva a l'Arxiu Fotogràfic de Barcelona.
També s'hi troba la presó de Wad-Ras i un campus de la Universitat Pompeu Fabra, ubicada a les renovades instal·lacions d'uns antics quarters militars. La biblioteca ocupa l'edifici del Dipòsit de les Aigües, que antigament alimentava la cascada del Parc de la Ciutadella.

## Vegeu també

* Història de Barcelona
* Urbanisme de Barcelona
* Arquitectura de Barcelona
* Art públic de Barcelona
* Escola Port

## Referències

* ↑ «Arquitectura i urbanisme contemporanis». Web. Generalitat de Catalunya, 2012. [Consulta: juliol 2013].
* ↑ Carbonell, Jordi. "La Vila Olímpica, deu anys després", a Miquel de Moragas, Miquel Botella (2002), Barcelona : l'herència dels Jocs (1992-2002). Centre d'Estudis Olímpics i de l'Esport UAB: Bellaterra, 2002, p. 321-341.
* 1 2 directe.cat, 7 de setembre de 2009, Les quatre torres Arxivat 2013-10-02 a Wayback Machine.
* ↑ La ciudad de los arquitectos, Barcelona, Anagrama, 1994, de Llàtzer Moix
* ↑ Domènech, Sílvia (dir.); Torrella, Rafel; Ruiz, Montserrat. Barcelona fotografiada: 160 anys de registre i representació: guia dels fons i les col·leccions de l'Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (CC-BY-SA-3.0). Arxiu Municipal de Barcelona, Institut de Cultura de Barcelona, 2007, p. 156. ISBN 978-84-9850-029-5.

## Enllaços externs

* «La Vila Olímpica del Poblenou». Ajuntament de Barcelona.
# Riberada d'Avall

Riberada d'Avall és un veïnat del municipi de Sant Llorenç de la Muga a la comarca de l'Alt Empordà. En el cens de 2007 no tenia habitants censats.

## Referències

* ↑ «Entitats del municipi de Sant Llorenç de la Muga». municat.gencat.cat. [Consulta: 7 juny 2012].
# (1023) Thomana

Thomana - formalment (1023) Thomana, ja que és l'asteroide número 1023- és un asteroide del cinturó d'asteroides descobert per l'astrònom Karl Wilhelm Reinmuth des de l'observatori de Heidelberg (Alemanya), el 25 de juny de 1924. La seva designació provisional fou 1924 RU. Deu el seu nom al cor de nens de l'església de Sankt Thomas de Leipzig.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 octubre 2023].
* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 URL de la referència: https://www.minorplanetcenter.net/db_search/show_object?object_id=1023.
* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 gener 2024].
* ↑ Dictionary of Minor Planet Names: (1023) Thomana

## Vegeu també

* Llista d'asteroides (1001-2000)

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de la NASA
# Premi Petruzzellis della Gattina

El Premi Petruzzellis della Gattina és un premi literari fictici d'Itàlia que té un paper essencial en l'argument de la novel·la El pèndol de Foucault d'Umberto Eco. L'escriptor va triar el nom en honor de l'escriptor i periodista real Ferdinando Petruccelli della Gattina (1815-1890).
Segons l'argument de la novel·la, l'editorial Manuzio s'especialitza en l'edició d'escriptors autoeditats, anomenats en l'argot de l'empresa «APS» (Autori a Propie Spese) en català «AAF» autors autofinançats. És una estafa eficaç. Els autors paguen el dinar dels jurats, el cost de la impressió de la segona edició de la seva obra, que s'ha tornat «imprescindible», segons els estafadors de l'editorial Manuzio per l'èxit a conseqüència del premi (que de fet mai no són impresos, s'utilitzen els exemplars no venuts de la primera edició), els premiats apareixen a la igualment fictícia Enciclopedia degli Italiani Illustri (Enciclopèdia dels italians il·lustres). Certs autors enyoren la (in)existència del premi.

## Premiats

* Adeodato Lampustri (1919)
* De Gubernatis

## Referències

* ↑ Talamo, Manlio. I segreti del pendolo: percorsi e giochi intorno al "Pendolo di Foucault" di Umberto Eco (en italià). Nàpols: Simone, 1989. ISBN 9788837892302.
* ↑ Wunsch, Beate. Kerner, Max. Welt als Rätsel und Geheimnis? Studien und Materialien zu Umberto Ecos Foucaultschem Pendel (en alemany). P. Lang, 1996, p. 215.
* ↑ Eco, Umberto. La Mauzio (en italià).
* ↑ Eco, Umberto. «La Manuzio era una casa editrice per APS» (pdf) (en italià).
* 1 2 3 Eco, Umberto. Il pendolo di Foucault (en italià). Bompiani, p. 590 (I grandi tascabili). ISBN 9788858759646.
* ↑ Bianchi, Paolo. «Consolazione» (en italià), 30-08-2007. [Consulta: abril 2016].
* ↑ «Contro gli editori a pagamento» (en italià). librolandia, 13-04-2013.
# Ramon Roig Segarra

Ramon Roig Segarra (Orpesa, 1963 - Barcelona, 2016) fou un pintor valencià. Els seus treballs van ser definits com a «espais líquids» pel crític Manel Clot. La seva pintura es debatia entre les formes aquoses dels microorganismes tal com es veuen al microscopi i l'abstracció surrealista, entre el joc òptic de les superfícies decoratives i el grafisme gestual. A l'Espai 13 de la Fundació Joan Miró el 1996 va exposar paisatges calcaris del Maestrat com a metàfores de l'impuls creatiu.
Va estudiar a la facultat de Belles Arts de Sant Jordi a Barcelona i des del 1988 es dedicà a la creació en les arts visuals, centrat en la investigació en el camp de la pintura contemporània. L'obra de Ramon Roig marcadament autobiogràfica sorgeix de tensions dialèctiques entre l'abstracció i la figuració, l'automatisme i la reflexió racional i entre l'orgànic i el tecnològic. Els seus treballs en diferents mitjans: pintura, vídeo, dibuix, gravat, tracten sobre la identitat i el genèric, la influència de la nostra percepció de l'entorn en la creació d'estructures i espais i la dependència de l'artifici en la seva iconografia d'artefactes imaginaris.

## Referències

* ↑ «Exposición Los Límites Activos. Ramón Roig Segarra». Web. Ajuntament de Benicarló. [Consulta: 26 abril 2014].
* ↑ Segade, Manuel. Haver fet un lloc on els artistes tinguin dret a equivocar-se. Històries de l'Espai 10 i l'Espai 13 de la Fundació Joan Miró. Barcelona: Fundació Joan Miró, 2014. ISBN 978-84-941239-8-6 [Consulta: 25 abril 2014]. Permís de reutilització CC-BY-SA 3.0 via OTRS

## Enllaços externs

* Web oficial (castellà) (també disponible en anglès)
* http://www.ramonroig.net/eng/biography Arxivat 2016-03-05 a Wayback Machine.
* http://www.ramonroig.net/es/bibliograf%C3%ADa Arxivat 2016-03-05 a Wayback Machine.
* Amics de Vinaros - Mare Nostrum en PDF La restauració de les pintures d'Oliet a l'Ermita de Vinaròs: 10.- La restauració de les pintures d'Oliet a l'Ermita de Vinaròs
# Auguste Schmidt

Auguste Schmidt (Breslau, 3 d'agost de 1833–Leipzig, 10 de juny de 1902) va ser una feminista alemanya educadora, periodista i activista en la defensa dels drets de les dones.

## Biografia

Era filla de l'aristòcrata prussià Friedrich Schmidt i la seva esposa Emilie Schöps. El 1842 la família es va traslladar de Breslau a Poznań, on des de 1848 fins a 1850 va estudiar a Luisenschule per ser professora. Entre 1850 i 1855 va treballar com a professora per a una família polonesa, i posteriorment en una escola privada a l'Upper Rybnik. Després de 1855 a 1860 va ser professora a l'Escola Municipal Maria Magdalena de Wroclaw. El 1861 es va traslladar a Leipzig per convertir-se en directora de la "Latzelschen höheren Privattöchterschule", una escola privada de noies de Leipzig.
A partir de 1862 va ser professora de literatura i estètica en una de les institucions educatives de nenes d'Ottilie von Steyber (1804-1870). Una de les seves alumnes va ser Clara Zetkin. El 1864 va començar una amistat amb Louise Otto-Peters. El 1866 juntament amb Louise Otto-Peters van fundar l'Allgemeiner Deutscher Frauenverein (ADF) (Unió General de Dones Alemanyes) de Leipzig per treballar per millorar l'accés de les dones a l'educació superior i les professions que exercien, així com millorar la legislació perquè protegís les dones treballadores. Schmidt i Otto-Peters van ser conjuntament presidentes i van editar la normativa de l'entitat, Neue Bahnen. El 1869 va fundar l'associació de professors i educadors alemanys i, juntament amb Helene Lange fundaren l'any 1890 l'"Allgemeinen Deutschen Lehrerinnen-Vereins" (ADLV). El 1894, es va convertir en la primera presidenta de la Bund Deutscher Frauenvereine o Lliga de les associacions de les dones alemanyes (BDF), que va reunir trenta-quatre grups de dones de drets civils sota un òrgan de control.
Va publicar dues novel·les el 1868, Tausendschön i Veilchen. El conte Aus schwerer Zeit es va publicar el 1895.
Es va retirar el 1900 i va morir el 1902. L'any 2003 es va instal·lar una placa de 14 metres de llarg a la casa on va viure entre 1863 i 1864 al número 5 del carrer Lortzingstraße de Leipzig, per commemorar la seva vida.

## Referències

* 1 2 3 «Auguste Schmidt». LeMo- Timeline of her life at the Live Online Virtual Museum. Deutsches Historiches Museum. Arxivat de l'original el 14 gener 2008. [Consulta: 15 gener 2008]. (In German) (Translation) Accés el gener de 2008
* 1 2 «Auguste Schmidt». Brief biography. University of Leipzig. Arxivat de l'original el 2007-09-18. [Consulta: 15 gener 2008].
# Baró d'Algerri

El títol de baró d'Algerri fou creat el 1541 per l'emperador Carles I per al senyor del castell d'Algerri Joan Comallonga, que també era el seu secretari. Poc temps després, però, la baronia fou adquirida pel Monestir de Poblet, fins a la desamortització. El 1931 el títol fou rehabilitat per a Carles de Camps i d'Olzinellas, segon Marquès de Camps, els seus descendents encara ostenten aquesta dignitat.

## Barons d'Algerri

| | Titular | Període |
| Creació per Carles V del Sacre Imperi Romanogermànic |||
| I | Joan Comallonga | 1541-1554 |
| Rehabilitació per Francisco Franco |||
| II | Jorge de Camps i de Casanova | 1949-1955 |
| III | Felipe de Camps i de Subirats | 1955-2010 |
| IV | Jordi de Camps i Galobart | 2010-actualitat |

## Referències

* ↑ «Rehabilitación de título», en La Vanguardia, 10 de juliol de 1949, pàgina 9
* ↑ «Heráldica Catalana: Armas de los Títulos Catalanes (XXXV): Marqués de Camps». Informació del Marquès de Camps, amb l'escut
# La Roureda

«La Roureda» té aquests significats:
* La Roureda (Artesa de Segre), indret del municipi d'Artesa de Segre (Noguera)
* La Roureda (Castellar de la Ribera), indret del municipi de Castellar de la Ribera (Solsonès)
* La Roureda (Castellcir), barri del municipi de Castellcir (Moianès)
* La Roureda (Josa i Tuixén), indret del municipi de Josa i Tuixén (Alt Urgell)
* La Roureda (Mont-ral), indret del municipi de Mont-ral (Alt Camp)
* La Roureda (Rosselló), indret del municipi de Rosselló (Segrià)
* La Roureda (Sabadell), barri del municipi de Sabadell (Vallès Occidental)
* La Roureda (Sant Celoni), barri del municipi de Sant Celoni (Vallès Oriental)
* La Roureda (Sant Joan les Fonts), indret del municipi de Sant Joan les Fonts (Garrotxa)
* La Roureda (Santa Margarida de Montbui), muntanya del municipi de Santa Margarida de Montbui (Anoia)
* La Roureda (l'Esquirol), masia del municipi de l'Esquirol (Osona)
* La Roureda (Taradell), masia a Osona
* La Roureda (Tremp), masia del municipi de Tremp (Pallars Jussà)
* La Roureda Vella Vella, masia del municipi d'Avià (Berguedà)
* Bony de la Roureda, muntanya del municipi de Llavorsí (Pallars Sobirà)
* Camp de la Roureda, indret del municipi de Fontanals de Cerdanya (Cerdanya)
* Puig de la Roureda, diversos indrets
* Turó de la Roureda (Mura), muntanya del municipi de Mura (Bages)
* Turó de la Roureda (Tagamanent), muntanya del municipi de Tagamanent (Vallès Oriental)
* Serrat de la Roureda, serralada del municipi de Tremp (Pallars Jussà)
* Torrent de la Roureda, curs fluvial de la comarca del Maresme
# Baileyton

* Per a altres significats, vegeu «Baileyton (Tennessee)».
Baileyton és una població dels Estats Units a l'estat d'Alabama. Segons el cens del 2007 tenia 713 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Baileyton tenia 684 habitants, 281 habitatges, i 196 famílies. La densitat de població era de 49,6 habitants/km².
Dels 281 habitatges en un 32% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 56,6% hi vivien parelles casades, en un 8,2% dones solteres, i en un 29,9% no eren unitats familiars. En el 27% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,43 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,93.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,6% tenia menys de 18 anys, un 6,1% entre 18 i 24, un 27,6% entre 25 i 44, un 26% de 45 a 60 i un 13,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones hi havia 101,2 homes. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 93,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 31.000 $ i la renda mediana per família de 41.563 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.083 $ mentre que les dones 20.417 $. La renda per capita de la població era de 14.696 $. Aproximadament el 10,3% de les famílies i el 16,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Annual Estimates of the Population for Incorporated Places in Alabama». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.