OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tatsine

Tatsine (en ucraïnès: Тацине, en rus: Тацино, Tatsino) és una vila de la província de Luhansk a Ucraïna. Fins al 2020 era part de l'àrea del districte de Rovenkí. La ciutat està ocupada per Rússia i és administrada per la República Popular de Luhansk. El 2022 tenia 251 habitants.

## Història

Tatsine es fundà el 1910, i es deia Taline fins al 1962, rebé l'estatus d'assentament de tipus urbà el 1969.
El 2014, durant la Guerra al Donbàs, les forces prorusses prengueren el control de Tatsine i des d'aleshores està controlada per la República Popular de Luhansk.

## Referències

* 1 2 «Численность населения по состоянию на 1 октября 2015 года по Луганской Народной Республ ике» (en rus). Luhansk People's Republic. Arxivat de l'original el 2016-02-04. [Consulta: 21 desembre 2015].
# FPP

FPP té els següents significats:
* Front Patriòtic per al Progrés, partit polític de la República Centreafricana
* Premi de Física Fonamental (del seu nom en anglès Fundamental Physics Prize), premi anual en el camp de la Física fonamental
* Frontera de possibilitats de producció, conjunt d'alternatives per al volum de producció d'un producte determinat
* Escrutini uninominal majoritari (del seu nom en anglès First-Past-the-Post), sistema electoral en què cada circumscripció elegeix un sol diputat
* Pirofosfat de farnesil (del seu nom en anglès Farnesyl Pyrophosphate), compost intermediari de la ruta del mevalonat
# Buster, el robatori del segle

Buster, el robatori del segle (títol original: Buster) és una pel·lícula britànica de David Green estrenada l'any 1988, amb Phil Collins i Julie Walters. Ha estat doblada al català. La història de la pel·lícula és treta de l'assalt al tren postal Glasgow-Londres de 1963.

## Argument

Basada en la vida real de Buster Edwards, un encantador pare de família que va planejar el cop més important de la història d'Anglaterra en atracar el tren correu de Glasgow el 1963.

## Crítica

"Agradable i simpàtica comèdia policíaca, amb el músic Phil Collins com a protagonista absolut. Val la pena"

## Repartiment

* Phil Collins: Buster Edwards
* Julie Walters: June Edwards
* Larry Lamb: Bruce Reynolds
* Stephanie Lawrence: Franny Reynolds
* Ellie Beaven: Nicky Edwards
* Michael Attwell: Harry
* Ralph Brown: Ronny Biggs
* Christopher Ellison: George
* Sheila Hancock: Mrs. Rothery
* Martin Jarvis: Inspector Jack Mitchell
* Clive Wood: Sergent Chalmers
* Anthony Quayle: Sir James McDowell

## Nominacions

* Oscar a la millor cançó original Two Hearts: Lamont Dozier (música), Phil Collins (lletra)
* Globus d'Or a la millor cançó original per Two Hearts

## Referències

* ↑ esadir.cat. . esadir.cat.
* ↑ «Buster». The New York Times.
* ↑ Morales, Fernando «Buster». El País.
# Metaköttigita

La metaköttigita és un mineral de la classe dels fosfats que pertany al grup de la simplesita.

## Característiques

La metaköttigita és un arsenat de fórmula química (Zn,Fe,Fe)₃(AsO₄)₂·8(H₂O,OH). Es tracta d'una espècie aprovada per l'Associació Mineralògica Internacional, i publicada per primera vegada el 1982. Cristal·litza en el sistema triclínic.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la metaköttigita pertany a «08.CE: Fosfats sense anions addicionals, amb H₂O, només amb cations de mida mitjana, RO₄:H₂O sobre 1:2,5» juntament amb els següents minerals: chudobaïta, geigerita, newberyita, brassita, fosforrösslerita, rösslerita, metaswitzerita, switzerita, lindackerita, ondrušita, veselovskýita, pradetita, klajita, bobierrita, annabergita, arupita, barićita, eritrita, ferrisimplesita, hörnesita, köttigita, manganohörnesita, parasimplesita, vivianita, pakhomovskyita, simplesita, cattiïta, koninckita, kaňkita, steigerita, metaschoderita, schoderita, malhmoodita, zigrasita i santabarbaraïta.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat al Museu Nacional d'Història Natural, l'Smithsonian, situat a Washington DC (Estats Units), amb el número de registre: 160541.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Ojuela, a la localitat de Mapimí (Estat de Durango, Mèxic), sent l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Metaköttigite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 desembre 2021].
# Ariñiz

Ariñiz/Aríñez és un poble i concejo pertanyent al municipi de Vitòria. Tenia 115 habitants en (2007). Forma part de la Zona Rural Sud-oest de Vitòria. Es troba a uns 538 msnm, 8,5 km a l'oest de Vitòria, al costat de la carretera A-102, un branc de l'autovia A-1 (Madrid-Irun) que uneix aquesta carretera amb el sud de Vitòria.

## Patrimoni artístic

El seu edifici més emblemàtic és l'Església Parroquial de San Julián i Santa Basilisa, que combina estil renaixentista i barroc. Les seves festes se celebren el 9 de gener. També celebren el dia de Sant Tomàs el 21 de desembre.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 |
| 105 | 115 | 117 | 120 | 118 | 117 | 115 | 115 |

## Municipi d'Aríñez

És un antic municipi alabès, que estava format pels pobles d'Ariniz, Margarita i Eskibel. Era hereu de l'antiga Germandat d'Aríñez que agrupava a aquests tres llogarets durant l'Antic Règim i que estava integrat en la Quadrilla de Mendoza. El 1928 el municipi d'Aríñez va ser absorbit pel de Vitòria. En el moment de la seva annexió tenia aproximadament 300 habitants.

## Referències

* ↑ Euskera, Euskaltzaindia, 2010eko 55. zkia., 1, 1, Bilbo. ISSN 0210-1564.

## Enllaços externs

* Ariniz a Enciclopèdia Auñamendi
# John-Antoine Nau

John-Antoine Nau, nom de ploma d’Eugène-Léon-Édouard-Joseph Torquet (San Francisco, Estats Units, 19 de novembre de 1860 - Tréboul, 17 de març de 1918) fou un escriptor en francès. El 1903 fou el primer escriptor que va rebre el premi Goncourt per la seva novel·la Force ennemie, que es va publicar al febrer del mateix any.

## Referències

* ↑ «Force ennemie de John-Antoine Nau — "Ce roman est une réussite…"» (en francès), 29-09-2013. [Consulta: 25 setembre 2016].
# Santa Maria de Sils

Santa Maria de Sils és una església de Sils (Selva) amb elements barrocs i neoclàssics, inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'edifici actual, de factura barroca-neoclàssica és del segle xviii però conserva una capella gòtica i una làpida del 1333 encastada al costat de la porta. L'església està formada per una nau central amb dues capelles laterals a cada costat, dedicades a Sant Marc, Sant Llop i els Sants Metges. La façana, arrebossada i pintada recentment, té un coronament de forma ondulant, amb pinacles als vèrtex i una creu al capdamunt. La portalada, emmarcada en pedra, és d'estil neoclàssic, rectangular, amb ornamentacions i amb una llinda que porta la inscripció de 1802. Sobre aquesta portalada hi ha una fornícula també de pedra, amb la imatge de la Verge, acabada amb un frontó. Per damunt de la fornícula i al centre, hi ha una finestra circular emmotllurada que il·lumina l'interior de l'església. L'entrada al temple queda a un nivell més elevat, s'hi accedeix a través d'una escalinata i una porta reixada de ferro forjat que tanca la petita zona de la plaça de davant l'església.
El campanar, també reformat recentment, és de planta quadrada, i té una obertura per banda, amb arc de mig punt. Al capdamunt hi ha una mena de balaustrada de pedra i quatre boles decoratives als extrems. En la remodelació de principis del segle XX es va fer una coberta de ceràmica vidriada verda, s‘hi va afegir un coronament de ferro forjat molt interessant i un rellotge amb decoració d'esgrafiats i el text: “Viu i pensa en la mort”.

## Història

L'església de Sils, és esmentada per primer cop en una butlla de Lluci III (1185), que confirma les possessions del monestir de Breda, ratificada per Innocenci IV (1246). Va centrar, al peu de l'estany, un petit nucli de cases que es va mantenir gairebé inalterat fins al segle xix. Les primeres notícies existents sobre la propietat de les terres de l'estany se situen a principis del segle ix, en què van esdevenir patrimoni del vescomte de Girona.
L'edifici actual és del segle xviii substituí l'antiga esglesiola amb espadanya ja esmentada al segle xi, i només conserva una capella lateral gòtica i una làpida de 1333 encastada al costat de la porta. El campanar va ser remodelat i consolidat l'any 1907 per l'arquitecte Rafael Masó que va fer un nou coronament i un rellotge. L'agost de 1907 les obres ja s'havien començat i el 24 de novembre del mateix any es va beneir el campanar.

## Referències

* ↑ «Goigs als Sants Metges Cosme i Damià venerats a Sils». [Consulta: 2018].
* 1 2 3 4 «Santa Maria de Sils». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 agost 2017].
# Willington (Carolina del Sud)

Willington és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Carolina del Sud. Segons el cens del 2000 tenia 177 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Willington tenia 177 habitants, 68 habitatges i 43 famílies. La densitat de població era d'11,4 habitants/km².
Dels 68 habitatges en un 25% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 41,2% hi vivien parelles casades, en un 22,1% dones solteres, i en un 35,3% no eren unitats familiars. En el 33,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,6 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,41.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,4% tenia menys de 18 anys, un 10,7% entre 18 i 24, un 25,4% entre 25 i 44, un 24,3% de 45 a 60 i un 14,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 100 homes.
La renda mediana per habitatge era de 31.429 $ i la renda mediana per família de 33.750 $. Els homes tenien una renda mediana de 35.227 $ mentre que les dones 21.250 $. La renda per capita de la població era de 14.057 $. Cap de les famílies i el 7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències un

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Willington». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 11 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Willington». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# En-Xakanxa-Ana

En-Xakanxa-Ana o Enxakuixanna o Enšakušana, va ser el primer rei de la segona dinastia d'Uruk, a Sumer, esmentat per la llista de reis sumeris amb un període mític de govern de 60 anys. Va conquerir el territori d'Hamazi i va aconseguir dominar-lo, governant també Kix i Nippur. Eannatum I de Lagaix llavors hauria sotmès part de Sumer, amb Kish, i Mesopotàmia (en aquest context Accàdia). Kug-Bau de Kix s'hauria independitzat després de Lagaix, i Uruk hauria dominat el país.
Va adoptar el títol sumeri d'en ki-en-gi lugal kalam-ma, que voldria dir senyor de Sumer i rei de la Terra" (o possiblement en de la regió d'Uruk i lugal de la regió d'Ur"), i podria correspondre al títol posterior de lugal ki-en-gi ki-uri "senyor de Sumer i Accad" que de fet significava la reialesa sobre tot Babilònia.
A Uruk el va succeir Lugal-kinixe-dudu. L'hegemonia hauria passat a Eannatum de Lagaix per un temps. Lugal-kinishe-dudu va ser després aliat d'Entemena II, un successor d'Eannatum, en contra d'Umma, el principal rival de Lagaix.

## Referències

* ↑ FAOS 05/2, Enshakushanna 1, A at CDLI
* ↑ vegeu per exemple Glassner, Jean-Jacques, 2000: Les petits etats Mésopotamiens à la fin du 4e et au cours du 3e millénaire. In: Hansen, Mogens Herman (ed.) A Comparative Study of Thirty City-State Cultures. The Royal Danish Academy of Sciences and Letters, Copenhagen., P.48
* ↑ Edwards, I.E.S (et al., eds.). The Cambridge ancient history: vol. I, part 2: Early History of the Middle East. Cambridge: Cambridge University Press, 2008, p. 113.
# Placetas

Placetas és una ciutat en la Província de Villa Clara en el centre de Cuba. Abans del canvi en el govern del país el 1959 la província era anomedada Las Villas. La ciutat és també coneguda com La Villa de los Laureles degut als seus arbres de llorer salvatges. Placetas és també un municipi, una de les 13 subdivisions de la Província de Villa Clara. Centre geogràfic de Cuba, Guaracabulla, éstà localitzat en aquest municipi.
Placetas va ser fundat el 9 de setembre de 1861 principalment a causa de la indústria de producció del sucre. Avui dia, el seu producte principal és el tabac. La contribució principal a la seva fundació va venir de Jose Martinez-Fortun y Erles, un Marques i coronel de l'Exèrcit espanyol.

## Referències

* ↑ «Placetas». [Consulta: 19 abril 2018].

## Enllaços externs

* Encyclopædia Britannica. Placetas
# Rafael Rosés Rivadavia

Rafael Rosés Rivadavia (Madrid, 1923 - Barcelona 2014) fou un pintor i escultor. Llicenciat en Belles Arts, fou professor numerari de l'Escola d'Art i Superior de Disseny de Barcelona, i professor de dibuix a l'Institut de Santa Eulàlia (COPEM) de l'Hospitalet quan es va inaugurar l'any 1958.

## Referències

* «RAFAEL ROSÉS RIVADAVIA : fallecimiento». [Consulta: 20 març 2015].
* «Fallece el escultor Rafael Roses, autor del Cristo de la Caridad». [Consulta: 20 març 2015].
* «Francisco J. Delicado y Aurelio Roses recuerdan para TeleYecla a Rafael Roses Rivadavia». [Consulta: 20 març 2015].
* Web de Rafael Rosés Rivadavia
# Mas Perdut

El Mas Perdut és un mas situat al municipi de Santa Oliva a la comarca catalana del Baix Penedès. En la finca des del 1981 s'hi elaboren vins i caves.

## Referències

* ↑ «Mas Perdut». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Els cellers del Vigralla 2014». Vigralla, 05-03-2014. Arxivat de l'original el 2017-03-20. [Consulta: 19 març 2017].
# Santa Maria de Segur

Santa Maria de Segur és l'església parroquial del nucli de Segur, al municipi de Veciana (Anoia), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una església reedificada sobre unes restes del segle xii. De planta rectangular. Té una torre-campanar de planta quadrada. Destaca la porta d'entrada (barroc simple) amb un arc rebaixat de falses dovelles sostingut per columnes. A l'interior la volta és d'arc de mig punt, té un cor al peu sostingut per un arc rebaixat i les parets són enguixades. Al presbiteri hi ha un retaule realitzat amb guix que presenta una composició d'estil neogòtic. L'església queda plenament integrada dins el conjunt del nucli i només es distingeix de les cases del costat pel seu campanar. En l'arc de la porta d'entrada hi ha la data inscrita del 1868.

## Història

Formava part de la baronia de Segur. El 1157 fou cedida al monestir de l'Estany pel bisbe de Vic, Pere Redorta, conjuntament amb les seves sufragànies de Sta. Magdalena de l'Astor Sant Jaume de Durban i Sant Joan de Vilamajor.

## Referències

* 1 2 3 «Santa Maria de Segur». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 setembre 2015].
# Wallingford Riegger

Wallingford Riegger (29 d'abril de 1885 - 2 d'abril de 1961) va ser un compositor musical estatunidenc, conegut per les seves obres orquestrals, per a la dansa moderna i el cinema.

## Biografia

Va néixer a Albany, Geòrgia, però va residir la major part de la seva vida a Nova York. Va estudiar el 1907 a "l'Institut d'Arts Musicals de Nova York" i fins a 1910 a Berlín amb Max Bruch.
Des de 1918 fins a 1922 va ensenyar teoria de la música i tècnica del violoncel a la Universitat d'Iowa. Des de 1930 i fins a 1956 va treballar per a una editorial musical i va continuar el seu ensenyament a diverses universitats de Nova York.
Va formar part del "American Five", un grup de compositors d'avantguarda, al qual també van pertànyer Charles Ives, Charles Ruggles, Henry Cowell i John J. Becker. Riegger va compondre quatre simfonies, una rapsòdia i altres obres per a orquestra, així com nombrosos treballs de música de cambra.
Va morir tràgicament el 1961 a causa de les ferides que li van ocasionar dos gossos de presa.

## Obres

* Study in Sonority, 1927.
* Dichotomy, 1932.
* New Dance, 1940.
* New and Old, 1947.
* Music for Brass Choir, 1949.
* Dance Rhythms, 1954.
* With My Red Fires.
# Pál Budai

Pál Budai (Budapest, 1906 - 1944) va ser un compositor jueu hongarès. Budai va ser un músic Cantorial que també va escriure música per a produccions de vodevil en yiddish.

## Biografia

Pál Budai va estudiar a l'Acadèmia de Música de Budapest del 1922 al 1928, els dos últims anys amb Zoltán Kodály. A principis de la dècada de 1930 va treballar com a director a l'École Normale Supérieure de París durant tres anys i mig. Budai va escriure un article a la revista Lebanon el 1937 i va demanar el desenvolupament d'una cultura musical d'ètnia jueva i una formació adequada per als cantors. Després que el règim antisemita Horthy va prohibir als jueus hongaresos participar en activitats culturals al públic en general el 1939, Budai es va involucrar en la vida cultural de l'organització cultural jueva Omike.
Budai va ser víctima de la persecució dels jueus a Hongria el 1944 i va morir el 1944 o el 1945.
Només han sobreviscut algunes obres de Budai: la suite per a dos pianos, des de la seva música de ballet fins a Babadoktor, un Rondino i les Sis peces curtes per a nens, publicades a París per Albert Neuburger a l'edició Senart el 1933. Encara no s'han tornat a trobar altres peces descrites el 1955 pel musicòleg Antal Molnár.A més de la música de ballet Babadoktor (El doctor de la nina), Molnar va esmentar dues peces per a violí, una de burlesque per a piano i una elegia i scherzo per a orquestra de corda.

## Publicacions

* La qüestió de la música d'església jueva, a: Libanon, 1937, S. 78–81
* In memoriam compositors hongaresos, víctimes de l'Holocaust. Budapest : Hungaroton Classic, 2008 (El CD conté obres de László Weiner; Pál Budai; Sándor Kuti; Gyrogy Justus; Elemér Gyulai; Vándor Sándor) WorldCat

## Referències

* ↑ Michael Haas Forbidden Music: The Jewish Composers Banned by the Nazis 0300154305 2013 Budai, Pal 273
* ↑ Ferenc Laczó: Models of culture and historical changes : the Hungarian jewish journal Libanon, 1936-1943, in: Jahrbuch des Simon-Dubnow-Instituts, 2011, S. 492
* ↑ Frederick Bondy: The Writers, Artists, Singers, and Musicians of the National Hungarian Jewish Cultural Association (OMIKE), 1939–1944. West Lafayette, Indiana : Purdue University Press, 2017 ISBN 978-1-55753-764-5

## Bibliografia

* Michael Haas: Forbidden Music: The Jewish Composers Banned by the Nazis. Londres: Yale University Press, 2013 ISBN 978-0-300-15431-3, S. 273

## Enllaços externs

* Agnes Kory: Recordant set compositors jueus hongaresos assassinats, patrocinat per la Fundació OREL,- (alemany)
# Khafiza (cràter)

Khafiza és un cràter d'impacte en el planeta Venus de 7 km de diàmetre. Porta el nom d'un antropònim àrab, i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 1997.

## Referències

* ↑ «Khafiza». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey. [Consulta: 1r juliol 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Venus
# Jean Crotti

Jean Crotti (24 abril 1878 – 30 gener 1958) fou un pintor francès. Crotti va néixer a Bulle, cantó de Friburg, Suïssa. Primer estudià a Múnic, Alemanya, a l'Escola d'Arts Decoratives, llavors a 23 anys es traslladà a París per estudiar art a l'Académie Julian. Inicialment va ser influït per l'impressionisme, i després pel fauvisme i l'Art Nouveau. Sobre el 1910 començà a experimentar amb l'orfisme, una derivació del cubisme, influència que seria accentuada per la seva relació a Nova York amb Marcel Duchamp i Francis Picabia.
Refugiat de la Primera Guerra Mundial, va veure Amèrica com el lloc on poder viure i desenvolupar el seu art. A Nova York compartí estudi amb Marcel Duchamp i conegué la seva germana, Suzanne Duchamp. Ella era part del moviment Dada, en què Crotti s'implicaria. El 1916 Crotti exposà pintures orfistes, moltes de les quals tenien títols religiosos, i també el seu Retrat de Marcel Duchamp i el molt comentat Les Forces Mécaniques de l'amour, mouvement, creat amb objectes trobats.
La primavera del 1916, Crotti se separà de la seva muller, Yvonne Chastel, i retornà a Paris. Havia començat una relació amb Suzanne Duchamp que culminaria en el seu divorci el 1919 i el casament immediat amb la Suzanne. Una artista per dret propi, ella influí molt en la pintura de Crotti. El 1920 Crotti va fer una de les seves obres més conegudes; un retrat de Thomas Edison. Prengué part a l'Exposició Internacional de París del 1925, i a l'Exposició Internacional d'Art Modern al Museu de Brooklyn de 1926 - 1927. Els anys següents creà nombroses pintures i fou objecte d'exposicions individuals a galeries importants d'Anglaterra, França, Alemanya, i els Estats Units.
Crotti morí a París.
Els hereus de Jean Crotti van donar els seus papers personals als arxius d'art americà de la Smithsonian Institution, on poden ser consultats per investigadors.
La primavera del 2011, Francis M. Naumann Fine Art va mostrar una exposició, Inhabiting Abstraction, incloent exemples importants de cada fase significativa i el desenvolupament en el món de l'abstracció que Crotti havia explorat, així com obres singulars com "Parterre de reve" (1920), en què va emmarcar la seva paleta de pintar i llavors la va signar.
* Frederick William MacMonnies, Albert Gleizes, Jean Crotti, Yvonne Chastel Crotti, Francis Picabia, Juliette Roche Gleizes, Marcel Duchamp, New York Tribune, 24 d'octubre 1915
* Albert Gleizes, Jean Crotti, Marcel Duchamp, The Sun, New York, 2 de gener 1916
* Albert Gleizes, Marcel Duchamp, Jean Crotti, Hugo Robus, Stanton MacDonald-Wright, Frances Simpson Stevens, Every Week, Núm. 14, 2 d'abril, 1917

## Referències

* ↑ Jean Crotti Papers, 1910-1973. Archives of American Art, Smithsonian Institution.
* ↑ Yau, John «Jean Crotti: Inhabiting Abstraction». The Brooklyn Rail, 01-04-2011.

## Enllaços externs

* Pàgina web de Jean Crotti (per Jean Carlo Bertoli)
# Yanar Mohammed

Yanar Mohammed (àrab: ينار محمد, Yanār Muḥammad) (Bagdad, 1960) és una feminista iraquiana. És cofundadora i directora de l'Organització per a l'Alliberament de les Dones a Iraq i editora del diari Al-Mousawat (Llibertat). És una de les activistes més destacades del seu país en favor dels drets de la dona i ha rebut el Premi Gruber pels drets de la dona i el Premi Rafto.

## Referències

* ↑ «In Iraq, Activist Struggles as Women's Rights Shrink» (en anglès). [Consulta: 13 gener 2019].
* ↑ «Fighting for women's rights in Iraq - CNN.com». [Consulta: 13 gener 2019].