OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Liobagrus nigricauda

Liobagrus nigricauda és una espècie de peix de la família dels amblicipítids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 7,9 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: llac Dian Chi (Yunnan, la Xina).

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Nichols, J.T., 1943. The freshwater fishes of China. Natural history of Central Asia: Volum IX. The American Museum of Natural History, Nova York, Estats Units, 322 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Americà d'Història Natural. Museu Americà d'Història Natural, Central Park West, NY 10024-5192 (Estats Units).
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* He, M., 1999. Amblycipitidae. p. 103-110. A: X.-L. Chu, B.-S. Cheng i D.-Y. Dai (Eds). Faunica Sinica. Osteichthyes. Siluriformes. Science Press, Beijing. i-vii + 1-230.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Zheng, C.-Y., 1991. Amblycipitidae. p. 318-319. A: J.-H. Pan, L. Zhong, C.-Y. Zheng, H.-L. Wu i J.-H. Liu (eds). 1991. The freshwater fishes of Guangdong Province. Guangdong Science and Technology Press, Guangzhou. 589 pp.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Ribeira Dom João

Ribeira Dom João (crioll capverdià Ribéra Don Jon) és una vila al nord-est de l'illa de Maio a l'arxipèlag de Cap Verd. Destaca per les seves platges

## Vegeu també

* Llista de nuclis de població de Cap Verd
# Ferran Santoyo Medina

Ferran Santoyo Medina (Barcelona, 10 de febrer de 1968) és un atleta, tècnic i directiu d'orientació esportiva.
L'any 1996 començà com a alumne i professor alhora de la primera promoció de monitors d'orientació de l'Agrupació Espanyola de Clubs d'Orientació (AECO), i s'encarregà de preparar els plans d'estudi de les diferents formacions tècniques d'orientació de la Federació de Curses d'Orientació de Catalunya i de la Federació Espanyola d'Orientació. Entre els anys 1999 i 2002 fou el president de la Federació de Curses d’Orientació de Catalunya. Posteriorment, creà l'Escola Catalana de Curses d'Orientació i entre els anys 2004 i 2010 dirigí l'Escola Espanyola de Tècnics d'Orientació. Santoyo té el títol de controlador internacional, 'IOF Event Adviser'.

## Publicacions

* 10 anys d’orientació a Catalunya. 1988-1998 (1998)
* L'esport d'orientació en el sistema educatiu (2001)
* L'esport d’orientació en el sistema educatiu. Entrenament avançat (2004)

## Referències

* 1 2 «Ferran Santoyo Medina». Enciclopèdia de l'Esport Català. Grup Enciclopèdia Catalana [Barcelona] [Consulta: 17 juny 2022].
* ↑ «Ferran Santoyo Medina». International Orienteering Federation's Event Management Service. [Consulta: 17 juny 2022].
# Centre històric de Vílnius

El centre històric de Vílnius (en lituà: Vilniaus senamiestis) es va crear a la confluència dels rius Neris i Vilnia a l'entorn d'un catell de fusta devers el segle xi. Té una superfície de 352 hectàrees en una zona tampó de 1,912.24 hectàrees. Està format per 74 barris, amb 70 carrers i carrerons que assoleixen 1.487 edificis. La part més antiga de la capital lituana, s'ha desenvolupat al llarg de molts segles. És un lloc on els diversos estils arquitectònics d'Europa –gòtic, renaixentista, barroc i neoclàssic–romanen un al costat de l'altre.
El carrer Pilies és la principal artèria del barri vell i el centre de la vida comercial i dels cafès. El carrer principal de Vílnius és l'avinguda Gediminas que està parcialment situada en el centre històric. Les places centrals són la Plaça de la Catedral, la Plaça de l'Ajuntament i la Plaça Daukanto.
Un dels complexos arquitectònics més elaborats és el conjunt arquitectònic de la Universitat de Vílnius, que ocupa una gran part de la ciutat antiga i té tretze patis. Va ser seleccionada per representar a Lituània al Parc Mini-Europe de Brussel·les.
L'any 1994, el centre històric de Vílnius va ser inclòs dintre de la llista de la UNESCO com a Patrimoni de la Humanitat. El «centre històric» és més ample que la ciutat antiga envoltada de muralles. Acapara els suburbis històrics, com a Užupis, que antigament era fora de la muralla. Ara Užupis es considera una part del barri vell.

## Monuments

Els monuments d'interès a la ciutat vella inclouen:

### Palaus

* Palau presidencial de Vílnius
* Palau Slushko
* Palau Radziwill
* Palau Tyzenhaus
* Complex de Castells de Vílnius amb la torre de Gediminas i Palau Reial de Vílnius

### Monuments religiosos

* Catedral de Vílnius
* Església de Santa Anna de Vílnius
* Església de Sant Nicolau de Vínius
* Església de Tots els Sants de Vílnius
* Porta de l'Aurora
* Tres Creus de Vílnius
* Catedral de la Mare de Déu de Vílnius

### Altres lloc d'interès

* Casa dels Signataris
* Museu Nacional de Lituània
* Teatre Dramàtic Nacional Lituà
* Masmorres de Vílnius
* Muralla de Vílnius

## Referències

* 1 2 3 «Vilnius Historic Centre» (en anglès). UNESCO World Heritage Centre, 2012. [Consulta: 3 novembre 2022].
* ↑ «Vílnius» (en anglès). World Heritage Site. [Consulta: 9 agost 2013].

## Enllaços externs

* Ciutat antiga de Vílnius a segells de correus
# Mirall de popa

En nàutica, el mirall de popa o espill, és un element estructural d'un vaixell i està ubicat (com el seu nom indica) a la zona de popa del vaixell. En alguns casos és la part on s'encaixen els elements de fixació del timó. És una superfície llisa.
El "mirall de popa" era principalment necessari perquè la majoria embarcacions empraven un rem per desplaçar-se, (després s'hi va muntar el timó de codast), però en els vaixells moderns el "mirall de popa" en general ja no té aquest ús, perquè l'art de remar ja poques vegades es fa servir.
El mirall de popa d'un vaixell està sovint pintat i decorat amb ornaments rematats per uns fanals i l'escut d'armes del país propietari. En general, darrere de la cambrot principal i sortir dels hostes.
Normalment els miralls de popa són tancats, però en les embarcacions de vela també n'hi ha que tenen el mirall de popa obert com el cas del tirion28 i el VQ24

## Galeria d'imatges

* Mirall de popa del vaixell Amsterdam
* Mirall de popa d'un Tirion28

## Referències

* ↑ «Espill». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.

## Vegeu també

* Popa
* Timó
* Timó de codast
* Codast
# Liocichla

Liocichla és un gènere d'aus paseriformes de la família dels leiotríquids.

## Taxonomia

Segons el Congrés Ornitològic Internacional, versió 11.1, 2021 aquest gènere està format per 5 espècies:
* Liocichla bugunorum - xerraire dels búguns.
* Liocichla omeiensis - xerraire de l'Emei.
* Liocichla steerii - xerraire de Steere.
* Liocichla phoenicea - xerraire galta-roig.
* Liocichla ripponi - xerraire de Rippon.
# Triacastela

Triacastela és un municipi de la província de Lugo a Galícia. Pertany a la comarca de Sarria i per ell hi passa el Camí francès de Sant Jaume.
El seu nom prové del llatí tria castella, que significa "tres castros".

## Geografia

Es troba en una zona muntanyosa de l'est de Galícia, entre els montes da Albela, Pena da Hedra i la serra de l'Oribio. El pic de l'Oribio, amb 1.447 metres, i l'Alto do Pico, amb 1.202 metres, són les muntanyes més altes del municipi. El principal riu és el Sarria.
Limita al nord amb Láncara i Becerreá, a l'oest i sud amb Samos i a l'est amb As Nogais i Pedrafita do Cebreiro.

## Llocs d'interès

* Cova d'Eirós

## Parròquies

* A Balsa (San Breixo)
* Cancelo (San Cristovo)
* Lamas do Biduedo (Santo Isidro)
* O Monte (Santa María)
* Santalla de Alfoz (Santalla)
* Toldaos (San Salvador)
* Triacastela (Santiago)
* Vilavella (Santa María)

## Vegeu també

* Formatge Cebreiro

## Enllaços externs

* Pàgina web de l'Ajuntament de Triacastela
# Ribeira Funda (Cap Verd)

Ribeira Funda (crioll capverdià R’bera Funda) és una vila al nord de l'illa de São Nicolau a l'arxipèlag de Cap Verd. Està situada 8 kilòmetres al nord-oest de Ribeira Brava.

## Vegeu també

* Llista de nuclis de població de Cap Verd
# La Romaneta

La Romaneta o la Romana de Dalt és un llogaret situat al terme de Monòver, al sud-est de la ciutat, a prop del poble i terme municipal de la Romana. El llogaret s'ubica als peus de l'Alt del Llavador (531,5m), a la serra de la Safra. Comptava el 2006 amb una població de 134 habitants. Molt a prop del poble, es va construir fa uns anys un embassament per a abastir els cultius de la zona.
La Romaneta és també coneguda amb el nom de la Romana Alta o de Dalt, en contraposició al municipi actual de la Romana, de Baix o més modernament, de Tarafa, la Romana de Baix es va segregar jurídicament de Novelda en 1929, constituint-se des de llavors en municipi independent amb el nom exclusiu de la Romana. Les festes de la Romaneta se celebren al mes d'agost als seus patrons, Sant Roc i la Mare de Déu de Fàtima.
# Ferran Roquer Padrosa

Ferran Roquer Padrosa (Portbou, 6 de desembre de 1967) és un economista i polític català. Alcalde de Borrassà entre 2003 i 2022 i diputat al parlament de Catalunya des del 2018 al 2022. Va deixar els càrrecs per ser síndic de Comptes de Catalunya.
Llicenciat en Direcció i Administració d'Empreses i diplomat en Ciències Empresarials per la Universitat de Girona. Va treballar de tècnic tributari i va ser professor associat a l'àrea de Dret Financer a la Universitat de Girona. També va exercir de professor d'economia a secundària.
Va ser l'alcalde de Borrassà des de juny de 2003 i fins al febrer de 2022, primer amb Convergència i Unió i posteriorment amb Junts per Catalunya. De febrer de 2011 fins a març de 2013 va ser director dels Serveis Territorials de Benestar Social i Família. A partir de 2013 va ser el director dels Serveis Territorials del Departament d'Empresa i Ocupació a Girona. El 15 de juliol de 2015 va ser nomenat president del Consell Comarcal de l'Alt Empordà, on havia estat conseller de Turisme, Esports i Joventut. Va renunciar a la presidència del consell comarcal el 31 de juliol de 2018, quan va ser substituït per Montserrat Mindan.
Va entrar com a diputat al Parlament a finals de gener de 2018 arran de la renúncia de Lluís Puig des de l'exili a Brussel·les. Sempre va ser crític amb el barcelonacentrismeː
| « | Si plou o neva de manera intensa a Borrassà, per exemple, això mereix ser dit i sabut a la resta del territori català encara que no plogui ni nevi a Barcelona. | » |
| — Ferran Roquer (2021), Revista Crae |||

## Referències

* 1 2 «Ferran Roquer, elegit nou president del Consell Comarcal de l'Alt Empordà». Consell Comarcal de l'Alt Empordà, 16-07-2015. [Consulta: 28 gener 2018].
* ↑ «Ferran Roquer, nou director dels Serveis Territorials del Departament d'Empresa i Ocupació a Girona». Generalitat de Catalunya, 04-03-2013. Arxivat de l'original el 2018-01-29. [Consulta: 28 gener 2018].
* ↑ «Ferran Roquer és investit com a nou president del Consell Comarcal de l'Alt Empordà - viladeroses.cat». viladeroses.cat, 16-07-2015.
* ↑ «Lluís Puig i Clara Ponsatí renuncien a l'acta de diputat per assegurar la majoria independentista al Parlament». Ara.cat.
* ↑ «Entrevista a Ferran Roquer, alcalde de Borrassà». Revista de cultura, comerç i oci de l'Alt Empordà (Revista CRAE), 18-03-2021 [Consulta: 16 octubre 2022].
# Matthew Conger

Matthew Conger (11 d'octubre 1978, Plano, Texas) és un àrbitre neozelandès de futbol de Palmerston North. Nascut a Plano, Texas, Estats Units, Conger ha xiulat a la lliga australiana A-League i a la neozelandesa NZFC. La seva vida professional la dedica a ser professor a Palmerston North.

## Carrera

Conger va viure la seva joventut als Estats Units però quan tenia 20 anys es va mudar a viure a Nova Zelanda.
Matthew Conger ha xiulat partits de la Copa del Món sub-20 del 2015 i també del 2017, celebrats a Nova Zelanda i a Corea del Sud respectivament. També va debutar com a àrbitre de la FIFA als Jocs Olímpics de Rio del 2016 i la seva tasca va tenir continuïtat essent escollit per àrbitrar partits de la Copa del Món de futbol de 2018 a Rússia. Internacionalment, però a nivell de clubs ha dirigit partits de la Lliga de Campions de l'OFC.
El 2016 va deixar la seva feina de mestre per a dedicar-se plenament a l'arbitratge, però el 2017 va tornar a ser contractat a temps parcial a la Carncot School de Palmerston North.
El 2017 va rebre el premi a millor àrbitre de Nova Zelanda de l'any.

## Referències

* ↑ Who is New Zealand referee Matthew Conger and how many World Cups has he officiated at?
* ↑ Conger climbs referees' ladder
* ↑ Matthew Conger » Matches as referee
* ↑ Kiwi football referee Matt Conger off to 2018 Fifa World Cup finals in Russia
# Bilbao Bizkaia Kutxa

Bilbao Bizkaia Kutxa (BBK) és una caixa d'estalvis basca, nascuda el 1990 de la fusió de la Caja de Ahorros Municipal de Bilbao i la Caja de Ahorros Provincial de Vizcaya. És propietària del banc BBK Bank CajaSur, antigament una caixa d'estalvis amb seu a Còrdova que va ser intervinguda pel Banc d'Espanya i adjudicada a la caixa bilbaina.
BBK manté una oferta a una altra caixa basca, Caja Vital Kutxa, per realitzar una fusió freda, que segons BBK és "una aproximació raonable, realista -pragmàtica- i compatible amb evolucions ulteriors".

## Referències

* ↑ «Cajasur, de caja de la Iglesia a banco de la BBK vasca» (en castellà). El Mundo, 01-01-2011. [Consulta: 9 gener 2011].
* ↑ «La BBK mantiene su oferta para una fusión fría con Caja Vital» (en castellà). El Economista, 11-03-2011. [Consulta: 17 març 2011].

## Vegeu també

* Bilbao BBK Live
# Diane

Diane és una pel·lícula estatunidenca dirigida per David Miller, estrenada el 1956.

## Argument

A la cort de Francesc I, la comtessa Diane de Brézé defensa el cap del seu marit sospitós de complot contra el rei. Obté finalment la seva gràcia acceptant encarregar-se de l'educació del príncep Enric, del qual el rei lamenta els costums grolleres; el jove no s'interessa segons ell més que per la caça, els gossos i els cavalls. Paral·lelament, Francesc I té arreglat el matrimoni del príncep amb la jove Caterina de Mèdici. Tanmateix, abans que aquest arribi a la cort de França, Diana i Enric ja estan units per una relació apassionada. D'entrada, Caterina de Mèdici detesta la seva rival. Però ha de suportar la seva presència constant amb el príncep, fins i tot quan aquest últim, sota el nom d'Enric II, accedeix al tron després de la mort del seu pare i del seu germà gran. Víctima d'un accident en el transcurs d'un torneig, Enric mor el 10 de juliol de 1559. El poder torna a Caterina de Mèdici. Des de llavors, la sort de Diana és també a les seves mans...

## Repartiment

* Lana Turner: La comtessa Diana de Poitiers
* Pedro Armendáriz: El rei Francesc I de França
* Roger Moore: El rei Enric II de França
* Marisa Pavan: Caterina de Mèdici
* Torin Thatcher: El comte de Brézé
* Sir Cedric Hardwicke: Ruggieri
* Henry Daniell: El comte Albert de Gondi
* Taina Elg: Alyas
* Ronald Green: El Delfí
* Sean McClory: El comte de Montgomery
* John Lupton: Regnault
* Paul Cavanagh: Lord Bonnivet
* Melville Cooper: El metge
* Ian Wolfe: Lord Tremouille
* Stuart Whitman: Un vassall d'Enric II (no surt als crèdits)
* Michael Ansara:Comte Ridolfi
* Percy Helton:Bufó Tribala
* Basil Ruysdael: El Camarlenc

## Al voltant de la pel·lícula

* Diane és el darrer film de Lana Turner per la Metro-Goldwyn-Mayer
* Tota la pel·lícula va ser rodada a França, en els mateixos llocs dels fets.

## Referències

* ↑ «Diane». The New York Times.
* ↑ Dictionnaire mondial des films - Sota la direcció de Bernard Rapp i Jean-Claude Lamy - Larousse - 2005 ISBN 2-03-505544-X, p233.
# Resolució 1442 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1442 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 25 de novembre de 2002. Després de reafirmar totes les resolucions passades sobre la situació a Xipre, particularment la resolució 1251 (1999) i 1218 (1998), el Consell va ampliar el mandat de la Força de les Nacions Unides pel Manteniment de la Pau a Xipre (UNFICYP) durant sis mesos més fins al 15 de juny de 2003.
El Consell de Seguretat va prendre nota de la crida a l'informe del secretari general Kofi Annan a les autoritats de Xipre i Xipre del Nord per abordar urgentment la situació humanitària de les persones desaparegudes. El Consell també va acollir amb satisfacció els esforços per sensibilitzar el personal de les Nacions Unides per al manteniment de la pau en la prevenció i el control del VIH/SIDA i altres malalties.
En l'extensió del mandat de la UNFICYP, la resolució va demanar al Secretari General que informés al Consell l'1 de juny de 2003 sobre l'aplicació de la resolució actual. També va instar la part turcoxipriota a posar fi a les restriccions imposades el 30 de juny de 2000 a les operacions de la UNIFCYP i restaurar el statu quo militar a Strovilia.

## Referències

* ↑ «Security Council extends Cyprus mission until 15 June 2003». United Nations, 25-11-2002.
* ↑ Annan, Kofi. «Report of the Secretary-General on the United Nations operation in Cyprus». United Nations, 15-11-2002.
* ↑ «Security Council renews UN peacekeeping force for Cyprus through mid-June». United Nations News Centre, 25-11-2002.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1401 a la 1500 (2002 - 2003)
* Invasió turca de Xipre
* Línia Verda (Xipre)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# La señora García se confiesa

La señora García se confiesa és una sèrie de televisió, escrita, dirigida i protagonitzada per Adolfo Marsillach, amb música de Luis Eduardo Aute i estrenada per TVE el 2 de novembre de 1976. La sèrie es va rodar a diferents localitzacions: Barcelona, Eivissa, La Pinilla, Canes, Niça, Londres, París, Amsterdam, Roma, Capri, Salamanca, Toledo i Madrid.

## Argument

La senyora García és una dona elegant i sofisticada de l'alta burgesia, encara que ociosa. Al casino de Biarritz coneix al senyor Martínez, que instantàniament se sent atret per ella. El Sr. Martínez és guionista de televisió i sent la necessitat de conèixer a fons els més íntims pensaments i sentiments de la dama. Capítol rere capítol, a mesura que la senyora García es va confessant, es va coneixent al personatge d'una dona amb una personalitat més rica i complexa del que en principi hagués semblat.

## Repartiment

* Lucía Bosé…Señora García.
* Adolfo Marsillach…Señor Martínez.
* Vicky Peña…Renata.
* Verónica Llimera...Doncella.
* Cristina Marsillach…Sra. García (nena).
* Analía Gadé.
* Miguel Narros.
* José Lifante.
* Diana Pérez de Guzmán.

## Actors esporàdics

* Pilar Bardem.
* Fernando Hilbeck.
* Chelo Vivares.
* Josep Maria Pou.
* Nélida Quiroga.
* Yolanda Ríos.

## Premis

* Fotogramas de Plata al Millor intèrpret de televisió (1976): Adolfo Marsillach.
* TP d'Or 1976:
** Millor sèrie nacional.
** Millor actriu nacional: Lucía Bosé.

## Referències

* ↑ <«LA SEÑORA GARCÍA SE CONFIESA» Adolfo Marsillach dirige a una treintena de personas en Ibiza, ABC, 14 d'agost de 1976
* Revista Teleprograma. Número 562. 10 de gener de 1977.
# Força Aèria Iugoslava

La Força Aèria i Defensa Aèria (en serbocroat: Ratno vazduhoplovstvo i protivvazdušna odbrana / Ратно ваздухопловство и противваздушна одбрана; abreviat RV i PVO / РВ и ПВО) era una de les tres branques de l'Exèrcit Popular Iugoslau, l'exèrcit de Iugoslàvia. Popularment conegut com a Força Aèria Iugoslava, en el seu apogeu una de les més grans d'Europa. La branca es va dissoldre el 1992 després de la dissolució de Iugoslàvia.

## Referències

* ↑ «Monografia_N_1_Soko_J_22_Orao_IAR-93_Vultur» (en anglès). [Consulta: 23 juliol 2018].
# Mirall dielèctric

Esquema d'un mirall dielèctric. Les capes primes amb un alt índex de refracció n$_1$ s'entrellacen amb capes més gruixudes amb un índex de refracció més baix n₂. Les longituds del camí l$_A$ i l$_B$ difereixen exactament en una longitud d'ona, la qual cosa condueix a una interferència constructiva. Un mirall dielèctric, també conegut com a mirall de Bragg, és un tipus de mirall compost per múltiples capes primes de material dielèctric, normalment dipositades sobre un substrat de vidre o algun altre material òptic. Mitjançant una elecció acurada del tipus i el gruix de les capes dielèctriques, es pot dissenyar un recobriment òptic amb reflectivitat especificada a diferents longituds d'ona de llum. Els miralls dielèctrics també s'utilitzen per produir miralls d'alta reflectivitat: es poden produir valors del 99,999% o millor en un rang estret de longituds d'ona mitjançant tècniques especials. Alternativament, es poden fer reflectir un ampli espectre de llum, com ara tot el rang visible o l'espectre del làser Ti-safir. Els miralls d'aquest tipus són molt habituals en els experiments d'òptica, a causa de tècniques millorades que permeten la fabricació econòmica de miralls d'alta qualitat. Alguns exemples de les seves aplicacions inclouen miralls finals de cavitat làser, miralls calents i freds, divisors de feix de pel·lícula fina, miralls d'alt llindar de dany i els recobriments dels miralls moderns.
Les tècniques de fabricació de miralls dielèctrics es basen en mètodes de deposició de pel·lícula prima. Les tècniques habituals són la deposició física de vapor (que inclou la deposició evaporativa i la deposició assistida per feix d'ions), la deposició química de vapor, la deposició per feix d'ions, l'epitaxia per feix molecular i la deposició per pols. Els materials habituals són el fluorur de magnesi (n = 1.37), el diòxid de silici (n = 1.45), el pentòxid de tàntal (n = 2.28), el sulfur de zinc (n = 2.32) i el diòxid de titani (n = 2.4).

## Referències

* ↑ Paschotta, Dr Rüdiger. «Dielectric Mirrors» (en anglès). https://www.rp-photonics.com.+[Consulta: 25 octubre 2022].
* ↑ «Dielectric Mirrors | Laser Mirrors | EKSMA Optics» (en anglès). https://eksmaoptics.com.+[Consulta: 25 octubre 2022].
* ↑ «Broadband Dielectric Mirrors - Dielectric Mirror» (en anglès). https://www.newport.com.+[Consulta: 25 octubre 2022].
# Alduí (rei longobard)

Alduí o Aldoí fou un rei longobard del segle vi. Va succeir al rei Gualtari (Waltharius) vers el 530. Vers el 541 fou reconegut com a federat de l'Imperi Romà d'Orient obtenint un fœdus de l'emperador Justinià I que li va concedir Pannònia i el Nòric i alguns subsidis. A partir del 551 va haver d'enviar mercenaris a Itàlia al servei de Narsès contra els ostrogots i el 552 almenys cinc mil guerrers longobards van participar activament a la derrota ostrogoda als flancs del Vesuvi (batalla del Mont Lactari). Va morir vers 563, i el va succeir el seu fill Alboí.

## Bibliografia

* Gianluigi Barni, La conquête de l'Italie par les Lombards, VIe siècle, les événements. Le Mémorial des Siècles, Editions Albin Michel, París (1975) (ISBN 2-226-00071-2).
* Pau el Diaca, Historia Longobardorum, vers 784/799