OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Làser de fluorur d'hidrogen

El làser de fluorur d'hidrogen és un làser químic que emet en l'infraroig i pot assolir potències, en funcionament continu, de l'ordre del megavat (MW). El seu medi actiu és el fluorur d'hidrogen, a vegades substituït per fluorur de deuteri. Els làsers de fluorur d'hidrogen operen a una longitud d'ona de 2,7-2,9 µm, que és una banda absorbida per l'atmosfera terrestre, de forma que, excepte en condicions de buit, el feix làser s'atenua ràpidament. En canvi, si s'utilitza fluorur de deuteri, en lloc de fluorur d'hidrogen, l'emissió té lloc a uns 3,8 µm, que és una banda que no pateix absorció atmosfèrica.
# Manuel I de Constantinoble

Manuel Caritòpul o Manuel Sarantè/Carantè (en llatí: Manuel Charitopoulus o Sarantenus/Carantenus, en grec antic: Μανουήλ Χαριτόπουλος o Σαραντηνός) va ser patriarca de Constantinoble de l'any 1215 al 1222. Va succeir a Màxim II, que havia governat l'Església Ortodoxa només durant sis mesos.
Era un patriarca erudit que va viure entre els segles xii i xiii, famós pels seus coneixements en filosofia. Va dirigir el patriarcat amb energia des de l'Imperi de Nicea, en una època difícil, quan Constantinoble estava ocupada per l'Imperi Llatí.
Se li atribueixen sovint tres decrets sinodals que consten al Ius Graeco-Romanum de Leunclavius i que segons Michel Le Quien podrien correspondre a Manuel II de Constantinoble. El va succeir Germà II de Constantinoble.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Manuel Charitopulus». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 17 juliol 2023].
# Mandrillus

Mandrillus és el gènere que conté el mandril i el seu parent més proper, el dril. Aquestes dues espècies són properes als papions i, de fet, fins fa poc se les agrupava com una única espècie de papió. Les dues espècies que formen aquest gènere tenen llargs solcs a banda i banda del musell, que és allargat. Els mandrils mascles adults tenen els solcs blaus, mentre que els drils tenen els solcs negres. Ambdues espècies són terrestres i viuen al terra de les selves i, a vegades, dels herbassars de l'Àfrica central.

## Referències

* Groves, Colin. Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Johns Hopkins University Press, 2005, pàg. 165. ISBN 0-801-88221-4. (anglès)
# Mare de Déu del Carme

* Per a altres significats, vegeu «Mare de Déu del Carme (desambiguació)».
La Mare de Déu del Carme és una de les diverses advocacions de la Mare de Déu. La denominació prové del Munt Carmel, a Israel, un nom que deriva de la paraula Karmel o Al-Karem i que es podria traduir per 'jardí'. Hi ha avui en actiu ordes religiosos carmelites repartits per tot el món –masculins i femenins–, els quals giren entorn d'aquesta figura mariana.
És considerada patrona de Xile i el seu exèrcit. A Espanya és patrona de la mar, dels pescadors, estibadors i de l'Armada Espanyola. A Colòmbia és considerada patrona dels transportistes.
Aquesta advocació dona nom a totes les persones que es diuen Carme o Carmel, que celebren l'onomàstica el dia de la festa d'aquesta Mare de Déu, el 16 de juliol.
L'origen del culte de la Mare de Déu del Carme és en la fundació de l'Orde del Carme, amb seu primer monestir al munt Carmel el 1154, dedicat a la Mare de Déu, però la vinculació del Munt Carmel amb la Mare de Déu es fa remuntar a unes visions del profeta Elies a l'Antic Testament, que van ocórrer en aquest lloc, i que els cristians han vist com a símbol de Maria. La devoció va augmentar amb dues aparicions de la Mare de Déu, una a sant Simó Stock el 1251 i una altra a Jacques Duèze, el futur papa Joan XXII.

## Celebracions

La Mare de Déu del Carme és la patrona de moltes poblacions del litoral mediterrani. Anualment se celebren festivitats, molt sovint amb processons marineres. En aquestes, hi ha naus de tota mena que s'arrenglen darrere la barca principal. Aquesta porta mar endins la imatge de la Mare de Déu del Carme, o "Stella Maris". Arribat a un punt de la processó, totes les barques fan sonar reiteradament les sirenes en homenatge a la Mare de Déu.
A la majoria de les processons marineres es fa una ofrena floral, llançant rams a l'aigua, en memòria de tots aquells que varen trobar la mort a la mar. De tornada a port, la imatge de la Mare de Déu és portada al davant d'una processó. Els portadors canten la Salve marinera quan la imatge es torna al seu altar de l'església.
Abans que el patronatge fos compartit amb la Mare de Déu del Carme, sant Elm era el patró de la gent de mar.

## Escapulari

Segons la tradició, el diumenge 16 de juliol de 1251, la Mare de Déu es va aparèixer a Cambridge (Anglaterra) a sant Simó Stock, a qui va lliurar l'Escapulari del Carme. D'aquí la data de la festivitat del Carme.

## Vegeu també

* Armada Espanyola
* Salve marinera
* Orde de la Mare de Déu del Carmel

## Referències

* ↑ «16 de juliol. Mare de Déu del Carme. Calendari l'Ermità», 16-07-2023.
* ↑ «Comunitat Valenciana - Festivitat de la Mare de Déu del Carme». Arxivat de l'original el 2013-01-02. [Consulta: 4 abril 2009].
* ↑ «Seguicis, processons i cercaviles». Web. Generalitat de Catalunya, 2012. [Consulta: juliol 2013].
* ↑ «- Festa del Carme a Cambrils». Arxivat de l'original el 2009-04-15. [Consulta: 4 abril 2009].
# Mare de Déu del Carme (Mil vivendes)

La Mare de Déu del Carme —antigament denominat Mil Vivendes— és un barri de la ciutat d'Alacant. Segons el cens de 2008 tenia 3.581 habitants (1.801 homes i 1.780 dones). El seu codi postal és el 03014. A partir de la dècada de 1960 sorgeixen, al nord del centre urbà d'Alacant les barriades més populoses de la ciutat. Les Mil Vivendes va ser un d'aquests barris, i va sorgir com una iniciativa del Patronat Provincial de l'Habitatge, per acollir a la forta immigració de l'època. No obstant això, a poc a poc, el barri de les Mil Vivendes es va anar degradant, per la qual cosa la població autòctona d'aquesta zona es va anar desplaçant a altres barris de la ciutat. Aquesta situació es va accentuar a partir de la dècada de 1980, amb uns habitatges que es trobaven en un estat de deteriorament arquitectònic deplorable i el barri va passar a ser un dels focus de marginalitat i delinqüència més importants d'Alacant
A principis de la dècada de 1990 es va signar un conveni entre el Ministeri de Foment, la Conselleria d'Obres Públiques i l'Ajuntament d'Alacant, per rehabilitar el barri, que passaria a denominar-se oficialment Mare de Déu del Carme (encara que popularment, seguirà sent conegut per «Mil Vivendes»). Aquest pla de rehabilitació va suposar l'enderrocament de la major part d'habitatges i la posterior construcció de nous immobles que van continuar sent destinats a famílies amb escassos recursos econòmics. A més dels habitatges, es van construir un poliesportiu, un institut i una comissaria de policia. Per eliminar tota resta del vell barri, la pràctica totalitat dels carrers que recordaven a batalles de la Guerra Civil van rebre el nom de diputats alacantins de la Transició. Alguns carrers com les que recorden a les batalles de Somosierra, de la Serra de Pàndols o de la Serra de Cavalls es van mantenir inexplicablement. Malgrat tot, avui dia, la degradació segueix sent palesa, i el barri de la Mare de Déu del Carme segueix sent una de les zones més marginals socialment i econòmica de la ciutat d'Alacant.
# Mare de Déu del Carme de Batet

La Mare de Déu del Carme és una capella del poble de Batet, al municipi de Ribes de Freser (Ripollès), protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La capella de la Mare de Déu del Carme, és un petit edifici de planta rectangular, edificat sobre un penyal en el mig del veïnat de Batet. Els seus murs són de pedra rústega i la seva coberta de llicorella del país. Té un petit campanaret d'espadanya damunt de l'atri. L'element més interessant és l'atri reposador amb bancs laterals abans de l'entrada de la capella.
Per la part posterior, l'església s'aboca vers un penya-segat.
A principis del segle XXI l'església va ser restaurada.

## Història

Hom pensa que la capella del Carme de Batet, va lligada a la vida i història del veïnat. La distribució de la seva façana troba paral·lels en altres capelles de la comarca, com a les de Dolors i el Remei a Villallonga, Sant Antoni a Ribes, o la Salut a Vallfogona; o sigui, porta rectangular amb llinda amb inscripció, dues finestres laterals al costat de la porta i un ull de bou al damunt.
Malgrat l'aspecte rústec i antic de la capella, aquesta es degué construir entre els segles XVII i XVIII, essent més o menys coetànies de les esmentades.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Mare de Déu del Carme de Ribes de Freser». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 11 maig 2021].
# Carl Franz Pitsch

Carl Franz Pitsch (Senftenberg, Brandenburg, 1789 - 1858), va ser un organista i compositor bohemi.
Començà els seus estudis als quatre anys, fent tan grans progressos que als vuit anys ja desenvolupà la plaça d'organista de Reichenbach. Després estudià l'harmonia amb Constantin Bach, i assistí a les classes de la Facultat de Filosofia de Praga, sent nomenat el 1832 organista de l'església de sant Nicolau de la capital txeca. Posteriorment fou nomenat professor del Conservatori de Praga i director de l'Escola d'orgue de Praga. En aquest càrrec tingué entre els seus alumnes a Josef Leopold Zvonař (1824-1865).
Entre les seves composicions figuren:
* Fugues i Preludis, per a orgue;
* un Himne, per a dos cors, a 4 veus cadascun, amb acompanyament d'orgue;
* una Missa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, vol. 45, pàg. 144. (ISBN 84-239-4545-6)
* ↑ Černušák, Gracian; Nováček, Zdenko; Štědroň, Bohumír, eds. (1963). Československý hudební slovník : osob a institucí. Sv, 2, M-Ž (in Czech). Prague: Státní hudební nakladatelství.
# Marian Colomé

Marian Colomé (Gavà, 26 d'abril de 1894 - Gavà, 15 de març de 1979) fou un poeta i narrador català.

## Biografia

Ingressa a l'Escola Pública, dirigida en aquells anys per Felip Solé i Olivé, que assolirà un merescut prestigi en les institucions pedagògiques del país. Comparteix els seus estudis amb el treball al camp per a la pròpia família, i als 15 anys perd la mare i el germà. Als 24 anys, ingressa a una empresa constructora, que en aquells moments traçava la carretera del Port de Viella, en concepte de pagador dels jornalers i resideix a Sarroca de Bellera. El mateix any pot ingressar a les oficines de l'empresa tèxtil Caralt-Mir de l'Hospitalet. Es casa l'any 1922 amb la senyoreta Comabasosa. L'any 1926 ingressa a la Companyia Roca Radiadors, S.A. i pot reincorporar-se així a la vida cultural i social de la seva vila. L'any 1931 el trobem de conseller de l'Ajuntament de Gavà, junt amb Miquel Tintoré i altres companys, però no abandona la tasca literària, tal com demostren els seus quaderns particulars. Es jubila de l'empresa Roca l'any 1959 i moria a Gavà el 15 de març de 1979 i tota la vila va desfilar davant el seu fèretre, en senyal de dol.

## Activitat literària

Inicia la seva activitat literària als 21 anys i a la tribuna d'El Faro del Llobregat, que es publicava a Sant Feliu i del qual era corresponsal Pere Olivé. Amb els companys Miquel Tintoré, Pere Olivé i altres, vers el 1921, funden la primera publicació periòdica apareguda a Gavà: L'Aramprunyà de la qual són els més assidus col·laboradors, junt amb un jove sacerdot, mossèn Joan Baranera. La segona època de L'Aramprunyà es clou el 1923, amb la dictadura de Primo de Rivera. El febrer del 1934 reapareix L'Aramprunyà, tercera època, amb el nom de Marian Colomé a la capçalera, com a director del quinzenal.

## Homenatge

El 1969, el jovent de Gavà du a terme un acte públic de reconeixement a Marian Colomé, per mitjà d'un gran muntatge escènic amb una trama que comprenia des de l'any 1894 fins al 1969, que pretenia ser una biografia de l'escriptor més notable que havia donat la vila, amb el teatre ple de gom a gom.
En el diploma que es lliurà a Marian Colomé en aquella gran diada, podia llegir-se la següent dedicatòria:
«Dipositari de la llavor selecta, n'ha preservat la mena; ha sembrat i avui ha pugut veure granar noves espigues. Les que fruitaran les llavors desitjades per a les grans collites.» Així sia.
La biblioteca pública del municipi, inaugurada en 1991 porta el nom de Marian Colomé

## Referències

* ↑ Extret del pròleg del llibre Colomé, Marian. Marian Colomé, poeta i narrador, 1894-1979. Gavà: Museu de Gavà (Col·lecció Brugués). OCLC 89218568.
* ↑ «Biblioteca Marian Colomé». Ajuntament de Gavà. Arxivat de l'original el 20 de juny 2012. [Consulta: 6 juny 2011].
# Manat turcman

El manat turcman (en turcman türkmen manat o, simplement, manat, escrit түркмен манат o манат en l'antiga escriptura ciríl·lica del turcman) és la moneda del Turkmenistan des de l'1 de novembre del 1993, en què va substituir el ruble soviètic a raó de 500 rubles per manat. El codi ISO 4217 fou TMM fins a la revaluació del 2009, en què canvià a TMT. El mot manat prové del rus "монета" (moneda), que es pronuncia maneta. Se subdivideix en 100 teňňesi (o теңңеси).
Al final del 2008, el manat turcman (TMM) era una de les unitats monetàries de valor més baix del món, a causa de la inflació que havia experimentat. Així, l'1 de gener del 2009 entrà en vigor el nou manat (TMT), a raó de 5.000 dels antics per un de nou.

## Monedes i bitllets

És emès pel Banc Central del Turkmenistan (Türkmenistanyň Merkezi Banky / Түркменистаның Меркези Банкы).
Abans de la revaluació, en circulaven bitllets d'1, 5, 10, 20, 50, 100, 500, 1.000, 5.000 i 10.000 manat, i monedes de 500 i 1.000 manat. Les antigues monedes fraccionàries de 1993 ja havien caigut en desús feia temps.
Del nou manat en circulen bitllets d'1, 5, 10, 20, 50, 100 i 500 manat, i monedes d'1, 2, 5, 10, 20 i 50 teňňesi.

## Taxes de canvi

* 1 EUR = 4,1313 TMT (8 d'octubre del 2020)
* 1 USD = 3,5100 TMT (8 d'octubre del 2020)
Les taxes de canvi oficials i les del mercat negre són diferents fins a un 21%. Això provoca que poques institucions acceptin la taxa de canvi oficial. Algunes aerolínies estrangeres accepten la taxa de canvi oficial només si es posseeix passaport turcman i el canvi es realitza dins del territori nacional.

## Vegeu també

* Manat
# Manat azerbaidjanès

El manat azerbaidjanès (en àzeri Azərbaycan manatı o, simplement, manat) és la moneda de l'Azerbaidjan. El codi ISO 4217 és AZN (fins al 31 de desembre del 2005 era AZM) i el seu símbol és una mena de m estilitzada; es pot abreujar també man. El mot manat prové del rus монета (moneda), que es pronuncia maneta. Se subdivideix en 100 qəpik, fracció que des del 1993 fins al 2005 no es va utilitzar a causa de la forta inflació, però que es va reintroduir en la revaluació de l'1 de gener del 2006.

## Primer manat (1919-1923)

La República Democràtica de l'Azerbaidjan i la República Socialista Soviètica de l'Azerbaidjan van emetre la seva pròpia moneda entre 1919 i 1923, anomenada manat (منات) en àzeri i ruble (рубль) en rus, llengües totes dues que apareixien als bitllets. El manat va substituir el primer ruble de Transcaucàsia en termes paritaris 1:1, i fou substituït pel segon ruble de Transcaucàsia quan l'Azerbaidjan va esdevenir part de la República Federativa Socialista Soviètica de Transcaucàsia. Aquest primer manat no tenia moneda fraccionària i només se'n van emetre bitllets, que van anar dels 25 als 500 manats la primera sèrie, i dels 5 als 5.000.000 la segona, d'època soviètica.

## Segon manat (1992-2005)

El manat de l'Azerbaidjan independent de l'era postsoviètica es va introduir el 1992 en substitució del ruble soviètic a raó de 10 manat per ruble.
El 6 de gener del 2005, un dòlar costava 4.922,94 AZM. Des de començaments del 2002 fins a principis del 2005 la taxa de canvi va romandre estable, a la banda dels 4.770 als 4.990 manats per dòlar. Els bitllets de 50 manats i inferiors havien desaparegut pràcticament de la circulació a la capital del país, Bakú, i les monedes ja no s'utilitzaven.
Tot això va fer decidir de revaluar 5.000 vegades el manat azerbaidjanès. La revaluació es va fer efectiva l'1 de gener del 2006, moment en què es van començar a introduir les noves monedes. Des de l'1 d'octubre del 2005 els preus s'expressen en antics i nous manats.
Estaven en circulació bitllets d'1, 5, 10, 50, 100, 250, 500, 1.000, 5.000, 10.000 i 50.000 manat. Pràcticament no s'utilitzaven els bitllets d'1 a 100 manat.

## Tercer manat (a partir del 2006)

El manat és emès pel Banc Central de la República de l'Azerbaidjan (Azərbaycan Respublikasının Mərkəzi Bankı).
Les noves monedes emeses són d'1, 3, 5, 10, 20 i 50 qəpik i els nous bitllets són d'1, 5, 10, 20, 50 i 100 manats.

## Taxes de canvi

* 1 EUR = 1,0918 AZN (2 de gener del 2006)
* 1 USD = 0,9186 AZN (2 de gener del 2006)

## Vegeu també

* Manat

## Enllaços externs

* Banc Central de la República de l'Azerbaidjan (en àzeri i anglès)
* (anglès) (alemany) (francès) Bitllets de l'Azerbaidjan
# Mariano Casas

Mariano Casas (València, 1963), és un estudiós i escriptor valencià especialitzat en narrativa juvenil. Va començar a escriure quan era jove i passats els trenta anys va bastir el seu primer llibre, Pirates de la marjal, amb el qual va guanyar el Premi Enric Soler i Godes i, posteriorment el Premi de l'Institut Interuniversitari de Filologia Valenciana al millor llibre juvenil valencià de 1999. Ha escrit literatura juvenil, novel·la d'aventures, de viatges i amb rerefons històric, amb participació aïllada en la literatura adulta (Les ales de Mercuri) o estudis històrics (L'itinerari valencià de Lady Holland, Tupper i la guerra del francés a terres valencianes). Ha estat guardonat o finalista en diversos certàmens literaris de narrativa juvenil.
Amb l'obra Els secrets de l'Eixample, una història ambientada al barri de l'Eixample de València, que parla de les herències poc dessitjables, les hipocresies i els enganys que arroseguem amb nosaltres, guanyà el Premi Enric Valor de Narrativa juvenil 2021, tot repetint guardó vint anys després de guanyar amb l'obra Sabor de crim.

## Bibliografia
### Ficció

* 1999 Pirates de la marjal
* 2001 Escales d'una fuga
* 2002 Les ales de Mercuri
* 2004 L'escola secreta
* 2004 Sabor de crim
* 2004 La sang dels francesos
* 2005 El rastre de la pantera
* 2006 Un estiu al rodeo
* 2008 Visió nocturna
* 2011 El lleó del Rif
* 2020 El carrer 722
* 2022 Els secrets de l'Eixample

### No ficció

* 2002 L'itinerari valencià de Lady Holland
* 2014 Tupper i la guerra del francés a terres valencianes

## Premis

* 1997 Enric Soler i Godes per Pirates de la marjal
* 1999 Institut Interuniversitari de Filologia Valenciana per Pirates de la marjal
* 2002 Premi Enric Valor de Narrativa juvenil per Sabor de crim
* 2020 Premi Vila de Teulada de Narrativa Juvenil per "El carrer 722"
* 2021 Premi de literatura juvenil Ciutat de Benicarló per La batalla d'Oxford
* 2022 Premi Enric Valor de Narrativa juvenil per Els secrets de l'Eixample

## Referències

* 1 2 «Documento sin título». kyrios-dl.com. Arxivat de l'original el 2016-12-20. [Consulta: 16 desembre 2016].
* 1 2 «Mariano Casas | llibresvalencians.com». www.llibresvalencians.com. Arxivat de l'original el 2016-11-19. [Consulta: 16 desembre 2016].
* ↑ associats, Partal, Maresma i. «VilaWeb». VilaWeb.cat. [Consulta: 16 desembre 2016].
* 1 2 3 «Mariano Casas guanya el Premi Enric Valor amb "Els secrets de l'Eixample" - Notícies - Ajuntament de Picanya». [Consulta: 4 abril 2022].
* ↑ «Mariano Casas | llibresvalencians.com». www.llibresvalencians.com. Arxivat de l'original el 2016-11-19. [Consulta: 18 novembre 2016].
* ↑ «Mariano Casas, Laia Codina i Sílvia Tarragó, entre els guardonats als Premis Literaris de Benicarló 2021». Castellón Plaza, 21-11-2021 [Consulta: 19 maig 2022].
# Mariano Catalina Cobo

Mariano Catalina i Cobo (Conca, 26 de juliol de 1842 - Madrid, 2 d'octubre de 1913), poeta, dramaturg, escriptor, diputat i senador espanyol, nebot del també escriptor i polític Severo Catalina del Amo.
Es va llicenciar en Dret a Madrid. Va ser redactor del setmanari El Espíritu de Madrid en 1863, i col·laborador de Gente Vieja i La Illustración Católica; va pertànyer al Cos Facultatiu d'Arxivers, Bibliotecaris i Arqueòlegs des de 1866. Va ser Conseller del Regne i President del Tribunal de Comptes, acadèmic de la Reial Espanyola de la Llengua des de 1881 diputat a Cortes de 1884 a 1891 i senador del regne per la província de Guadalajara (1900), per la de Conca (1903-1904) i per dret propi (1903-1911). També fou comanador de l'Orde de Carles III.

## Obres

Va editar una Biblioteca de Autores Castellanos i compongué una sèrie de peces teatrals: El Tasso, Massaniello, No hay buen fin por mal camino, Luchas de amor y Alicia. Escribió además Leyendas históricas de artistas célebres, Leyendas piadosas de vidas de santos i Poesías, cantares y leyendas.

## Referències

* ↑ Reial Acadèmia de la Llengua: Académicos de número.
* ↑ Congrés dels Diputats: Històric de diputats.
* ↑ Senat d'Espanya: Expediente personal del senador D. Mariano Catalina.
# Carson (cràter)

Carson és un cràter d'impacte en el planeta Venus de 38,8 km de diàmetre. Porta el nom de Rachel Carson (1907-1964), biòloga marina, ecologista i escriptora estatunidenca, i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 1991.

## Referències

* ↑ «Carson». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey. [Consulta: 1r juliol 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Venus
# Mankanyes

Els mankanyes o Ba-hula són un grup ètnic africà que viu a Guinea Bissau, Senegal i Gàmbia. Llur religió predominant són les religions africanes ancestrals, encara que una quarta part són cristians. La seva llengua, el mankanya, forma part de les llengües bak, que pertany a la família de les llengües nigerocongoleses.

## Distribució

El grup més nombrós, uns 61.000 individus, és a Guinea Bissau, on són el 3,5 % de la població i viuen principalment ala regió de Cacheu amb alguns grups a Farim, Bolama i Sao Domingos. Uns 40.000 viuen a la regió de Casamance, al Senegal, mentre que uns 2.600 viu a Gàmbia.

## Referències

* ↑ Mankanyes a The Joshua project

## Bibliografia

* Bampoky Gabriel, Les Mankagnes, Brame de Bula et Co : origines, migrations et mutations sociales, économiques, politiques et culturelles (1879-1959), Dakar, Université Chiekh Anta Diop, 1996, 71 p. (Mémoire de Maîtrise)
* Bampoky Gabriel, Les Mancagnes brâmes de bula et co : Origines migrations et mutations sociales, économiques, politiques et culturelles (1879 1959)
* Domingos Da Fonseca, L'humanité de Christ : essai d'étude christologique pour une évangélisation du peuple mancagne, Pontificia universitas urbaniana, 1993
* Ndecky, Albert de Tempu, culture et civilisation Mancagne : rites et traditions
* Ndecky Albinou, Pratiques et représentations des parlers mancagne de Goudomp (Sénégal). Amiens, Université de Picardie Jules Verne (Thèse de doctorat)
* Ndecky Albinou, Borrowings from creole-based portuguese: a phonological, morphological and semantical analysis. St-Louis, UGB (mémoire de DEA de Linguistique)
* Ndecky, Nelson de Saqui, La religion égyptienne de la période pharaonique et la religion Mancagne : étude comparée
* Trifkovic Mirjana (1969), Le Mancagne: étude phonologique et morphologique, Dakar-IFAN, 55 pages
* Trinquaz Jacqueline, Colonisations et religions en Afrique noire : L'exemple de Ziguinchor