OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cetopsis amphiloxa

Cetopsis amphiloxa és una espècie de peix de la família dels cetòpsids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 18,8 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: oest de Colòmbia i nord-oest de l'Equador.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Spix, J. B. von & L. Agassiz, 1829-1831. Selecta genera et species piscium quos in itinere per Brasiliam annos MDCCCXVII-MDCCCXX jussu et auspiciis Maximiliani Josephi I.... colleget et pingendso curavit Dr J. B. de Spix.... Monachii. Selecta Piscium Brasiliam: Part 1: i-xvi + i-ii + 1-82, Pls. 1-48;, Part 2: 83-138, Pls. 49-101.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Eigenmann, C. H., A. W. Henn & C. Wilson. 1914. New fishes from western Colombia, Ecuador, and Peru. (Contrib. Zool. Lab. Ind. Univ. Núm. 133.). Ind. Univ. Studies Núm. 19: 1-15.
* ↑ «Cetopsis amphiloxa». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Vari, R.P. i C.J. Ferraris, Jr., 2003. Cetopsidae (Whale catfishes). p. 257-260. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* ↑ Barriga, R. «Peces de agua dulce del Ecuador» (en castellà). Revista de Información técnico-científica, XVI, 3, 1991, pàg. 7–88.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* De Pinna, M.C.C., 1995. Monophyly and phylogenetic diagnosis of the family Cetopsidae, with synonymization of the Helogenidae (Teleostei: Siluriformes). Smithson. Contrib. Zool. (571):1-26.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Vari, R. P., Ferraris, C. J. Jr. & de Pinna, M. C. C., 2005. The Neotropical whale catfishes (Siluriformes: Cetopsidae: Cetopsinae), a revisionary study. Neotropical Ichthyology, 3 (2): 127-238.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Celestina

«Celestina» té aquests significats:
* Celestina (mineral), mineral de la classe dels sulfats
* La Celestina, novel·la de Fernando de Rojas
* Catalanitat de La Celestina, estudi de García-Valdecasas i Jordi Bilbeny
# Mayerling

* Aquest article tracta sobre el poble de la Baixa Àustria. Si cerqueu la pel·lícula de 1968, vegeu «Mayerling (pel·lícula)».
Mayerling és un poblet (població: 200 habitants) de la Baixa Àustria que pertany al municipi d'Alland al districte de Baden. Es troba al costat del riu Schwechat, a la zona dels Boscos de Viena, a uns 24 km al sud-oest de Viena. Des de 1550, va ser possessió de l'Abadia de Heiligenkreuz.

## L'Incident de Mayerling

El 1886, el Príncep Hereu Rodolf d'Àustria, fill únic de l'Emperador Francesc Josep I d'Àustria i l'Emperadriu Elisabet de Baviera i hereu de la corona austro-hongaresa, va adquirir-hi una mansió i la va convertir en pavelló de caça. Fou en aquest pavelló que, el 30 de gener de 1889, el van trobar mort amb la seva amant, la baronessa Mary Vetsera, aparentment a causa d'un suïcidi. No se sap exactament què hi va passar, però el 31 de juliol de 2015, la Biblioteca Nacional Austríaca va publicar còpies de les cartes de comiat de Vetsera a la seva mare i a altres membres de la seva família. Les cartes, escrites a Mayerling poc abans de les morts, afirmen de forma clara i sense ambigüitats que Vetsera s'estava preparant per suïcidar-se juntament amb Rodolf, "per amor".
Després de les morts del príncep Rodolf i la baronessa Vetsera, l'Emperador Francesc Josep, que volia fundar una església nova, va fer convertir l'edifici en convent, que va acollir monges Carmelites descalces. Es pot veure l'estàtua de la Mare de Déu a la capella de l'església. Té la cara de l'Emperadriu Elisabet i té una daga a l'Immaculat Cor. La creu principal de la capella es troba on hi havia el llit de Rodolf i Mary.
Avui en dia, el pavelló és un museu i atracció turística. Les monges encara preguen cada dia pel repòs de l'ànima del Príncep Hereu Rodolf.

## Referències

* ↑ Nota de premsa Arxivat 2015-07-31 a Wayback Machine. de la Biblioteca Nacional Austríaca, 31 de juliol de 2015 (en alemany)

## Enllaços externs

* Centre d'Informació de Mayerling
# Mayersville

Mayersville és una població dels Estats Units a l'estat de Mississipi. Segons el cens del 2000 tenia 795 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Mayersville tenia 795 habitants, 190 habitatges, i 126 famílies. La densitat de població era de 274,1 habitants per km².
Dels 190 habitatges en un 40,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 26,3% hi vivien parelles casades, en un 31,1% dones solteres, i en un 33,2% no eren unitats familiars. En el 31,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 13,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,8 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,53.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,4% tenia menys de 18 anys, un 16% entre 18 i 24, un 36,9% entre 25 i 44, un 13,7% de 45 a 60 i un 7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 29 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 228,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 10.962 $ i la renda mediana per família de 15.208 $. Els homes tenien una renda mediana de 20.917 $ mentre que les dones 15.875 $. La renda per capita de la població era de 7.287 $. Entorn del 41,6% de les famílies i el 49,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Mayersville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Mayersville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Adadnirari

«Adadnirari» té aquests significats:
Nom de tres reis d'Assíria:
* Adadnirari I vers 1295-1275 aC
* Adadnirari II 912-891 aC
* Adadnirari III 811-783 aC
# Matignicourt-Goncourt

Matignicourt-Goncourt és un municipi francès, situat al departament del Marne i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 114 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Matignicourt-Goncourt era de 114 persones. Hi havia 44 famílies, de les quals 12 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 8 dones vivint soles), 16 parelles sense fills i 16 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 53 habitatges, 46 eren l'habitatge principal de la família i 7 estaven desocupats. 39 eren cases i 13 eren apartaments. Dels 46 habitatges principals, 34 estaven ocupats pels seus propietaris, 10 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 1 tenia una cambra, 7 en tenien dues, 2 en tenien tres, 5 en tenien quatre i 31 en tenien cinc o més. 34 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 18 habitatges hi havia un automòbil i a 26 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Matignicourt-Goncourt el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 4 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 4 |
| 4 | 55 a 59 | 4 |
| 8 | 50 a 54 | 4 |
| 8 | 45 a 49 | 4 |
| 4 | 40 a 44 | 4 |
| 4 | 35 a 39 | 4 |
| 8 | 30 a 34 | 16 |
| 12 | 25 a 29 | 4 |
| 4 | 20 a 24 | 0 |
| 8 | 15 a 19 | 4 |
| 4 | 10 a 14 | 4 |
| 8 | 5 a 9 | 4 |
| 4 | 0 a 4 | 8 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 83 persones, 63 eren actives i 20 eren inactives. De les 63 persones actives 62 estaven ocupades (34 homes i 28 dones) i 1 aturada (1 home). De les 20 persones inactives 7 estaven jubilades, 5 estaven estudiant i 8 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 4 establiments que hi havia el 2007, 2 eren d'empreses extractives, 1 d'una empresa de fabricació d'altres productes industrials i 1 d'una empresa classificada com a «altres activitats de serveis».
L'any 2000 a Matignicourt-Goncourt hi havia 5 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Matignicourt-Goncourt a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Matignicourt-Goncourt a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Matieu de Caersi

Matieu de Caersí (fl....1276...) fou un trobador occità originari del Carcí. Se n'ha conservat només una obra, un planh per la mort de Jaume I el Conqueridor.

## Vida

La rúbrica del manuscrit on es conserva aquesta obra (cançoner C) indica que l'autor és Mayestre Matieus de Caersi; que tingués el títol de "mestre" i que fos del Carcí són les úniques indicacions que tenim sobre la vida aquest trobador. Pel que fa a la cronologia, aquesta sí que resulta clara pel fet històric al qual fa referència la seva obra: la mort de Jaume I (26 de juliol de 1276).
L'extens planh, de gairebé 90 versos, conté una nota literària interessant quan l'autor diu que bé hauran de fer dol pel rei els seus territoris "com en tingueren els de Bretanya per Artur" (cum per Artus agron silh de Bretanha, v. 33).
L'altre planh que es conserva per la mort de Jaume I és de Cerverí de Girona.

## Planh

* (299,1) Tant suy marritz que no·m puesc alegrar

## Referències

* ↑ Per raons de cronologia, es considera que no és el mateix autor que un altre Matieu del qual es conserva un intercanvi de cobles de 1212; Riquer, Los trovadores p. 1140
* ↑ Una explicació sobre la numeració de la poesia trobadoresca d'acord amb el repertori de Pillet i Carstens es troba a l'article Alfred Pillet.

## Bibliografia

* Martí de Riquer, Los trovadores. Historia literaria y textos. Barcelona: Ariel, 1983, vol. 3, p. 1540-1544 [estudi i edició de l'única composició conservada, amb traducció a l'espanyol]

### Repertoris

* Alfred Pillet / Henry Carstens, Bibliographie der Troubadours von Dr. Alfred Pillet [...] ergänzt, weitergeführt und herausgegeben von Dr. Henry Carstens. Halle : Niemeyer, 1933 [Matieu de Caersí és el número PC 299]

## Vegeu també

Llista de trobadors i trobairitz

## Enllaços externs

* http://www.rialto.unina.it/BdT.htm
* http://troubadours.byu.edu/PC/PC-299/299%20-%20Matieu%20de%20Quercy.htm
* http://trobadors.iec.cat/autors_obres_d.asp?autor=Matieu%20de%20Caerci
# Censor

* Per a altres significats, vegeu «censor romà».
El censor és la professió o l'encàrrec de la persona que ha de vetllar per la conducta dels altres, l'observança dels estatuts en una comunitat, una societat, país. Quan es tracta de la llibertat d'expressió és l'ofici de les persones que en nom del poder efectuen la censura.
Durant el franquisme, els censors es carregaven de tallar pàgines de llibres i revistes, o emmascarar amb negre imatges o texts que atacaven el règim, la moral, els ministres o el dogma o de manera més subtil, en vetllar i «netejar» preventivament obres o traduccions en col·laboració amb els autors i traductors. Bon nombre de traduccions d'aleshores subsisteixen fins avui, doncs, l'únic que va desaparèixer el 1978 a la transició, no és la censura, però només els censors.
A l'església catòlica, el censor librorum (censor de llibres) havia de controlar llibres o manuscrits per autoritzar la seva publicació (imprimàtur) o per prohibir-lo i posa'l a l'Index Librorum Prohibitorum.

## Referències

* ↑ «Censor». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Buck, Tobias «Spain fails to turn page on Franco’s legacy of censorship» (en anglès). The Financial Times, 23-09-2016 [Consulta: 11 febrer 2019].
* ↑ Fabra, Jordi Sierra i. La mort del censor. Barcelona: Ara Llibres, 2013-07-23. ISBN 9788415645245.
* ↑ Marimon, Sílvia «El triomf pòstum de la censura franquista». Ara, 10-12-2012.
* ↑ Pegenaute, Luís «Censored Translations in Franco's Spain» (en anglès). TTR: Traduction, Terminologie et Redaction, 01-01-2002.
* ↑ Bonada, Lluís «Censura franquista sobre l'edició i la traducció». ElTemps, 1720, 28-05-2017.

## Bibliografia

* Clotet i Planas, Jaume. Les millors obres de la literatura catalana (comentades pel censor). Barcelona: A contra vent, 2010, p. 230. ISBN 978-8493739584.
# Adimant d'Atenes

Adimant (grec antic: Ἀδείμαντος, llatí: Adeimantus), fill de Leucolòfides, fou un militar atenès, un dels comandants a les ordres d'Alcibíades (general atenenc), durant l'expedició a Andros l'any 407 aC.
Després de la batalla naval de les Arginuses el 406 aC va ser nomenat un dels estrategs atenencs, i va continuar dirigent un exèrcit fins a la batalla d'Egospòtam el 405 aC, on el van fer presoner. Com que s'havia oposat al decret de tallar les mans als presoners lacedemonis, els espartans li van perdonar la vida. Els atenesos van sospitar que el general els havia traït i va ser acusat per Conó, segons diu Xenofont. Aristòfanes, a Les granotes, que es va estrenar l'any d'aquella batalla, parla d'Adimant, i diu que era un que volia la mort. De broma l'anomena fill de Leucolofus, és a dir 'cresta blanca'. Al Protàgores de Plató també apareix esmentat.

## Referències

* ↑ Adeimantus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 19
# Gafarró estriat

El gafarró estriat (Crithagra striolata) és una espècie d'ocell de la família dels fringíl·lids (Fringillidae) que habita l'Àfrica oriental.

## Descripció

* Fa una llargària de 13.5 - 15 cm. La mandíbula superior del bec és bruna i la inferior marró més clar. Potes brunes. Escàs dimorfisme sexual.
* Per la part superior és marró amb ratlles longitudinals més fosques. Cap marró amb una notable cella clara que arriba des de la base del bec fins als costats del coll. Gola i barbeta clares. Parts inferiors clares amb ratlles longitudinals marró.

## Hàbitat i distribució

Habita matolls, conreus i altres hàbitats de les muntanyes, per sobre dels 1500 m a l'est de la República Democràtica del Congo, sud-est de Sudan del Sud, Etiòpia, Eritrea, oest i est d'Uganda, Ruanda, Burundi, Kenya i nord-est de Tanzània.

## Subespècies

S'han descrit tres subespècies:
* C. s. graueri (Hartert, 1907). Est de la Rep. Dem del Congo, sud-oest d'Uganda, Ruanda i Burundi
* C. s. striolata (Rüppell, 1840). Des d'Eritrea, Etiòpia i sud-est de Sudan del Sud. fins a Tanzània i nord de Malawi.
* C. s. whytii (Shelley, 1897). Del sud de Tanzània i nord de Malawi.
El Congrés Ornitològic Internacional versió 11.1, 2021considera l'última subespècie com una espècie de ple dret: Crithagra whytii.

## Referències

* ↑ «Gafarró estriat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 21/09/2013 (català)
* ↑ J del Hoyo, NJ Collar, DA Christie, A Elliott, LDC Fishpool, P Boesman i GM Kirwan.2016. HBW and BirdLife International Illustrated Checklist of the Birds of the World. Volum 2: Passerines. Lynx Edicions and BirdLife International, Barcelona i Cambridge.
* ↑ Gill, F.; Donsker, D.; Rasmussen, P. (Eds). 2021. IOC World Bird List (v11.1). doi : 10.14344/IOC.ML.11.1.
# Losin' It

Losin' it és una pel·lícula estatunidenco-canadenca de Curtis Hanson estrenada el 1983.

## Argument

Quatre joves californians van a fer una volta fins a la frontera mexicana. A Tijuana, decideixen perdre les seves virginitats per la nit.

## Repartiment

* Tom Cruise: Woody
* Jackie Earle Haley: Dave
* John Stockwell: Spider
* John P. Navin Jr.: Wendell
* Shelley Long: Kathy
* Henry Darrow: Xèrif
* Hector Elias: Chuey
* Daniel Faraldo: taxista 1
* Mario Marcelino: Pablo
* Rick Rossovich: Soldat d'infanteria de marina
* James Victor: Advocat
* Kale Browne: Larry
* Enrique Castillo: taxista 2
* Cornelio Hernandez: Gran tipus a presó
* Hector Morales: vigilant de cel·la
# Paradoxa de Teseu

La paradoxa de Teseu, també coneguda com el vaixell de Teseu, és un experiment mental que planteja la qüestió que, si a un objecte se li han canviat tots els seus components, continua sent el mateix objecte. La paradoxa es troba documentada notablement per Plutarc en La vida de Teseu, de les darreries del segle i. Plutarc es preguntava si un vaixell que era restaurat reemplaçant totes i cadascuna de les seves parts de fusta seguia sent el mateix vaixell.
La paradoxa ha estat debatuda per més filòsofs de l'antiguitat, tals com Heràclit, Sòcrates i Plató abans que Plutarc escrigués la seva obra; més recentment, Thomas Hobbes i John Locke també la discutiren. N'existeixen moltes variants, la més notable de les quals és "la destral de l'avi". Aquest experiment mental és "un model per als filòsofs"; alguns diuen que el vaixell "continuà sent el mateix", i alguns que "no era pas el mateix".

## Referències

* ↑ Rea, M., 1995: "The Problem of Material Constitution," The Philosophical Review, 104: 525-552 (en anglès).

## Vegeu també

* Paradoxa sorites
# Horcajada de la Torre

Horcajada de la Torre és una pedania del municipi espanyol de Torrejoncillo del Rey, a la província de Conca, Comunitat Autònoma de Castella-la Manxa. Té 28 habitants segons l'INE (2016).

## Localització i accessos

Està situada a mig camí entre Tarancón i Conca al costat de l'autovia A-40. Sortida 270.

## Demografia

* Gràfica d'evolució de Horcajada de la Torre entre 1842 i 1970

## Referències

* ↑ «Horcajada de la Torre» (en espanyol europeu). [Consulta: 4 maig 2018].

## Enllaços externs

* pàgina de Horcajada de la Torre
# Gratons

Els gratons o grattons són una preparació a base de retalls de carn magra de porc i de trossos de greix rostits, com uns llardons de grans dimensions. Són una preparació tradicional occitana -tot i que actualment també es fan a Lió en especial d'Alvèrnia i zones pròximes, Ardecha, a l'est, i algunes zones del Llemosí i de l'actual Aquitània. De poc ençà se'n fan també amb oca i ànec. Actualment es poden trobar a altres indrets del territori francès.
De la mateixa manera que a Catalunya es fan coques amb llardons, a Occitània els gratons s'utilitzen també per a fer pastissos i fogassas (una mena de coques). A més, es mengen en truites, en amanides de mesclum o poden ser part de diverses farces. A Lió es mengen com a aperitiu, per exemple amb llonganissa.
A Bordeu (Occitània), els gratons poden ser, a més, una altra preparació, feta amb ànec confitat i el seu greix, que habitualment es menja amb pa (torradetes) i ostres crues.

## Referències

* ↑ Ledgeway, Adam. Grammatica diacronica del napoletano (en italià). Walter de Gruyter, 2009-03-26. ISBN 978-3-484-97128-8.
# Les Pattes de mouches

Les Pattes de mouches és una pel·lícula de comèdia romàntica de coproducció franco-alemanya dirigida per Jean Grémillon, coautor del guió amb Roger Vitrac, estrenada el 1936. És basada en una comèdia de Victorien Sardou de 1860.

## Sinopsi

La Clarisse ha de contraure matrimoni de conveniència. Abans de fer-ho dediceix escriure una carta al seu estimat Michel, però aquest no la rep i creu que l'ha traït. La carta es per i reapareix unes quantes vegades fins que torna a aparèixer quan Michel i Suzanne, amiga de Clarisse, s'adonen que s'estimen.

## Repartiment

* Renée Saint-Cyr: Suzanne
* Pierre Brasseur: Michel
* Claude May: Clarisse
* Georges Rollin: Paul
* Mila Parély: Marthe
* Charles Dechamps: M. Thirion
* Lucien Dayle: Léonard
* Jenny Burnay: Colomba
* Marguerite Templey: Mme Ducharme
* Anna Lefeuvrier: Julia
* Jean Ayme: Baptiste
* Robert Le Flon: Busonier
* Georges Prieur: Vanhove
* Claire Gérard

## Notes

* ↑ Les Pattes de mouches a unifrance.org
* ↑ Les Pattes de mouches al web de la BNF

## Enllaços externs

* Les Pattes de mouce a The Movie Database
# Lan Ying

Lan Ying (xinès simplificat: 蓝瑛; xinès tradicional: 藍瑛; pinyin: Lán Yīng) fou un pintor durant la dinastia Ming. Nascut a Qiantang (actualment Hangzhou) cap al 1585 i mort el 1664. El seu fill, Lan Yu, i el seu net, Lan Shen, també foren pintors notables.

## Obra pictòrica

Aquest artista, que va inspirar-se en Huang Gongwang i Wu Zhen, es dedicà a pintar paisatges, figures humanes, flors i ocells: més tard es va vincular a l'escola Zhe. Les pintures d'aquesta escola, dirigida per Dai Jin, juntament amb les de l'escola de Jiangxia de Wu Wei, eren alienes a les de la cort. A causa de les dificultats per viure de la seva activitat artística, Lan Ying s'aproximà a l'estil dels lletrats. Al grup format per aquest pintor i els seus alumnes, se'l coneix per l'escola de Wulin (nom derivat d'un dels noms que havia tingut la ciutat de Hangzhou).

## Bibliografia

* ”The Art Book of Chinese Paintings” de Ming Deng. Ed. Long River Press, San Francisco, 2008. ISBN 9781592650514. Pàgs. 257-258 i 451.

## Enllaços externs

* http://linesandcolors.com/2011/01/31/lan-ying/
* http://www.chinaonlinemuseum.com/painting-lan-ying.php
* http://arts.cultural-china.com/en/77Arts6946.html Arxivat 2012-05-25 a Wayback Machine.