OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El Castillet

* Per a altres significats, vegeu «Castellet (Perpinyà)».
El Castell de Baix o el Castillet és als afores de la població de Millars de la comarca de la Canal de Navarrés, de la província de València. La seva denominació de "Castell de Baix" es deu al fet de trobar-se, malgrat la seva estratègica situació, a una alçada inferior respecte a la de la població. El seu origen és musulmà. Està catalogat com a bé d'interès cultural amb número d'anotació ministerial: RI - 51-0010800 i data d'anotació 3 de juny de 2002
La zona de Millars és un territori que va mantenir gran importància estratègica durant el període de la Reconquesta. Per aquesta raó van existir nombrosos castells i fortaleses en el mateix. Es tenen notícies d'almenys cinc castells o recintes fortificats, si bé s'han aconseguit identificar El Castellet, el Castell de Coves i el Castell de Corral Antón. També es coneix l'existència d'un altre recinte fortificat al centre del nucli urbà de la població, si bé les seves restes han estat ocultats per la construcció d'habitatges. Se sap que existien dues torres de defensa i guaita, però encara no s'han localitzat les seves restes. El Rei Jaume el Conqueridor, el 18 de gener de 1256, va donar, a Tarassona, a Ato de Foces les viles i Castell de Madrona, Millars i Dosaigües. Martí de Viciana, que va dedicar el tom III de la seva Crònica de València, a 156?, a Giner Rabassa de Perellós, Senyor del castell de Madrona i de la baronia de Dosaigües.
A 1257, un cop conquerida per Jaume I d'Aragó, al tractar-se d'una zona d'important població en època musulmana, va tributar a la Corona amb 200 besants. La majoria dels seus habitants eren moriscos, que comptaven amb 53 cases en 1563, any del desarmament dels moriscos valencians, i amb 80 cases en 1609, any que va ser decretada la seva expulsió. En negar-se gran part d'aquesta població a abandonar la zona, es van refugiar a la Mola de Cortes, on van resistir a les tropes reals, encara que finalment van ser derrotats. Van ser tals els danys que aquesta expulsió va tenir sobre la zona, que la corona va haver d'indemnitzar al Senyor de la baronia pels perjudicis ocasionats al privar de mà d'obra que treballés les seves terres. El senyoriu va estar posseït per la família Bou fins que es va trencar la línia masculina directa d'aquest cognom.
Del castell de Baix es conserva tot el recinte emmurallat així com la torre principal, de planta quadrada, assentat sobre un massís de roca. La seva fàbrica és de tàpia de pedra, que s'adapta a les irregularitats del terreny.

## Referències

* ↑ «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».
* 1 2 http://www.mapaculturaldevalencia.es/fichaarea.html?cnt_id=10784%5BEnllaç+no+actiu%5D
* 1 2 3 4 http://www.cult.gva.es/dgpa/bics/Detalles_bics.asp?IdInmueble=128
# Dysseldorp

Dysselsdorp és una petita ciutat rural situada a la província sud-africana del Cap Occidental.

## Geografia

Travessada per la N12, Dysselsdorp es troba als peus de la serralada Kamanassie, a uns 30 km a l'est d'Oudtshoorn.
Dysselsdorp està format per 5 sectors formats per antigues localitats rurals petites: Ou Dysseldorp, Bloupunt, Waaikraal, Bokkraal i Varenskloof.

## Demografia

Segons el cens de 2011, Dysselsdorp té 12.544 habitants (94,91% coloureds, 3,94% de negres i 0,37% de blancs). La principal llengua materna dels residents és l'afrikaans (96,62%).

## Història

La regió va ser habitada originàriament pels boiximans. Els primers europeus que van explorar la zona van ser comerciants i caçadors cap al 1689, dirigits per guies griqua. Tot i que aleshores van explorar tota la vall del Petit Karoo, no va ser fins 100 anys després que els primers agricultors es van establir a la regió.
Dysselsdorp va ser fundada el 1838 com a estació de missió per la London Missionary Society. Gestionada des de 1926 pel municipi de Oudtshoorn, aquesta ciutat rural formada per diverses ciutats està habitada principalment per descendents d'antics esclaus i per poblacions mestisses.

## Indústria local

La ramaderia és la principal activitat econòmica de la regió.

## Referències

* ↑ «Dysselsdorp» (en anglès). census2011.adrianfrith.com.

## Enllaços externs

* «Dysselsdorp» (en anglès). ruraldevelopment.gov.za. Arxivat de l'original el 2018-03-07. [Consulta: 3 novembre 2021].
# Tònica

«Tònica» té aquests significats:
* Aliments: Tònica o aigua tònica, beguda lleugerament amargant feta amb aigua carbonatada i diversos extractes.
* Música: Tònica (música), nota principal de les que integren l'escala d'una tonalitat.
* Lingüística:
** Síl·laba tònica, síl·laba sobre la qual recau l'accent prosòdic, és a dir, la força de la pronunciació.
** Vocal tònica, vocal on recau l'accent o força d'una paraula.
* Toponímia: Tonica (Illinois), població dels Estats Units a l'estat d'Illinois
# El Combate (La Corunya)

El Combate fou un setmanari que es publicà a La Corunya entre 1901 i 1903.

## Història i característiques

Va aparèixer en febrer de 1901. Setmanari republicà, contenia articles escrits per coneguts polítics republicans com Joaquín Costa, Francesc Pi i Margall, Alejandro Lerroux o Emilio Castelar, i altres articles d'Antón Villar Ponte, Vicente Blasco Ibáñez o Émile Zola. També comptava amb les col·laboracions de Fernando Halcón, Alfredo Calderón, Emilio Menéndez Pallarés, Rodríguez de la Hermida, Manuel Sánchez Roel i Víctor Oscáriz. Publicació de marcat caràcter polític, en la major part dels seus números tractava esdeveniments de la vida política gallega i espanyola. Fou continuat per Tierra Gallega.

## Bibliografia

* Santos Gayoso, Enrique. Do Castro. Historia de la Prensa Gallega 1800-1986, 1990. ISBN 84-7492-489-8.
# Girtó

Girtó (en grec antic: Γυρτών, llatí: Gyrton) o Girtona (en grec antic: Γυρτώνη, llatí: Gyrtona) fou una ciutat de la Perrèbia, a Tessàlia, situada en una vall fèrtil entre els rius Titaresi i Peneu.
Estrabó diu que Girtó es trobava a la mateixa desembocadura del Peneu, però segons les descripcions de Titus Livi, que es basa en Polibi, la ciutat es trobava a la mateixa plana on hi havia Falana, Àtrax i Larisa. Estava a un dia de marxa de Falana i era relativament a prop de Larisa.
Era una ciutat antiga, que Homer ja esmenta al Catàleg de les naus de la Ilíada, i va continuar sent una ciutat important en èpoques posteriors. Apol·loni de Rodes l'anomena «opulenta». Era el lloc de residència original dels flegieus, i es deia que havia estat fundada per Girtó, germà de Flègias, rei dels làpites. Segons Tucídides, al començament de la guerra del Peloponnès Girtó va ser una de les ciutats tessàlies que van enviar ajut a Atenes. Encara existia sota domini romà.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Gyrton». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 1r gener 2021].
# VaDeBo

VaDeBo és un grup de música valencià de música de mestissatge (rock, ska, hip-hop). Va fundar-se en 2013, però no seria fins 2014 quan començaren a tocar en públic. El seus membres provenen de diferents formacions de València i L'Horta i es dissolgueren el 2018. El grup pren el seu nom de l'expressió utilitzada en el joc de Pilota valenciana: és un avís a la resta de jugadors i al públic que l'escalfament ha acabat i que la partida comença.
El seu primer disc, Travesses, fou publicat el 2015 per Maldito Records. En este treball recopilen tot el material editat anteriorment, a més de tres noves composicions. Amb el seu tercer àlbum, La por, la música assoleix uns ritmes més electrònics i de rap on ressonen unes lletres de protesta contra el sistema polític, econòmic o social. Han participat en nombrosos festivals, com la Fira de Juliol de València o el Feslloch.

## Discografia

* 15-Net, senzill (autoedició, 2014)
* 30-Net, EP (autoedició, 2014)
* Travesses (MalditoDigital, 2015)
* Actitud (Maldito Records, 2016)
* La por (Maldito Records, 2018)

## Referències

* ↑ Sanchis, Guillem «"La música és, per a la majoria dels grups, un món precari"». Nonada, 27-04-2016.
* ↑ Cano, Sara. «Vadebo, La Raiz o La Ranamanca: la música que dejó de sonar en 2018». ValenciaPlaza, 19-12-2018. [Consulta: 1r novembre 2019].
* ↑ «VaDeBo - biografia». vadebo.org. Arxivat de l'original el 2018-07-28. [Consulta: 28 juliol 2018].
* ↑ Andrés, Raquel «Entrevista con VaDeBo, grupo valenciano de música protesta». La Vanguardia, 07-02-2015.
* ↑ Contrí, Victor Xavier «VaDeBo. Trinqueters sonors». Revista Saó, 406, juliol/agost, 2015.
* ↑ «Vadebo: "La música ha de provocar reacció dintre d'un sistema dur i difícil de canviar"». valenciaplaza.com, 22-02-2018. [Consulta: 28 juliol 2018].

## Enllaços externs

* «VaDeBo». Viasona.
# Va, pensiero

Va, pensiero ('Vola, pensament') és una obra coral del tercer acte de Nabucco, de Giuseppe Verdi, amb la lletra escrita pel poeta Temistocle Solera. Es tracta d'un passatge on els esclaus jueus, davant d'un possible destí fatal, canten un salm a la seva terra natal. La peça es va convertir en un himne per als patriotes italians que es varen identificar amb el poble hebreu.
El cor ha estat interpretat com una metàfora de la situació d'Itàlia, subjecte en aquell moment al domini austríac; la censura de Viena hauria impedit la circulació de la cançó,
Es va proposar també com a himne nacional italià, amb alguns canvis en el text, o amb el text original, però es va considerar que no era adient perquè és el cant d'un poble diferent de l'italià (els antics hebreus). No obstant això, es canta en el concert d'Any Nou en el teatre La Fenice de Venècia, com la penúltima peça.
En el funeral de Giuseppe Verdi, als carrers de Milà la gent va cantar el "Va, pensiero" de forma espontània.
El cantant Zucchero ha reinterpretat la canço en una versió bilingüe italià-anglès, amb les paraules parcialment modificades.

## El text

| Italià | Traducció al català |
| Va, pensiero, sull'ali dorate; va, ti posa sui clivi, sui colli, ove olezzano tepide e molli l'aure dolci del suolo natal! Del Giordano le rive saluta, di Sionne le torri atterrate... Oh mia patria sì bella e perduta! Oh membranza sì cara e fatal! Arpa d'or dei fatidici vati, perché muta dal salice pendi? Le memorie nel petto raccendi, ci favella del tempo che fu! O simile di Sòlima ai fati traggi un suono di crudo lamento, o t'ispiri il Signore un concento che ne infonda al patire virtù. | Vés, pensament, amb les ales daurades; vés i posa't sobre els vessants i els turons, on exhalen la seva suau i tèbia olor els dolços aires de la terra natal! Saluda les ribes del Jordà, de Sió les torres enderrocades... Oh, pàtria meva, tan formosa i perduda! Oh, record tan estimat i fatal! Arpa d'or dels profetes fatídics, per què penges muda del salze? Revifa'ns els records en el pit i parla'ns dels temps passats! O, igual que en la desventura de Solimà, treu un so d'amarga queixa, o que el Senyor t'inspiri un cant que infongui coratge al patiment! |

## Referències

* ↑ «Modern History Sourcebook: Music and Nationalism». Fordham University, Agost 1997, revisat juliol 1998. Arxivat de l'original el 29 d’abril 2016. [Consulta: 17 gener 2016].

## Enllaços externs

* Va, pensiero interpretat per l'Orfeó Donostiarra
# V edinom stroju

V edinom stroju (en rus: В едином строю, literalment: «Baix un mateix sistema»; xinès simplificat: 风从东方来, pinyin: Fēng Cóng Dōngfāng Lái, literalment Vent provinent de l'est) és un llargmetratge de coproducció sinosoviètica, filmat el 1957 i estrenat el 1959 sota la direcció d'Efim Dzigan i Sue Wei Gang.

## Trama

La pel·lícula conta una ajuda de cooperació internacional entre l'URSS i la Xina comunista.
A la construcció d'una central hidroelèctrica a la Xina, es retroben dos vells amics, Matveyev i Wang Demin, que es van conéixer als primers subbotniks comunistes de l'URSS. La construcció es realitza en condicions molt difícils en un riu molt cabalós que posa en perill el futur de l'obra. La trama vol representar els esforços dels treballadors d'ambdós països.

## Referències

* 1 2 Chan, Jessica Ka Yee. Chinese Revolutionary Cinema: Propaganda, Aesthetics and Internationalism 1949–1966. Bloomsbury Publishing, 2019-01-21. ISBN 9781786734341.
# Uras

Uras (en sard, Uras) és un municipi italià, dins de la província d'Oristany. L'any 2007 tenia 3.084 habitants. Es troba a la regió de Campidano di Oristano. Limita amb els municipis de Marrubiu, Masullas, Mogoro, Morgongiori, San Nicolò d'Arcidano i Terralba.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2005- | Gerardo Casciu | Centreesquerra |
# Déols

Déols és un municipi francès, situat a la regió del Centre - Vall del Loira, al departament de l'Indre.
Vegeu també: Senyoria de Déols
# Partidor de Balaguer

El Partidor de Balaguer és un embassament d'unes 68 hectàrees situat aigües avall i immediatament després de l'embassament de Sant Llorenç de Montgai. D'ell neix el Canal de Balaguer. Es coneix també com a "Partidor de Gerb" o "Embassament del Canal de Balaguer".
La dinàmica fluvial del Segre i les acumulacions de materials han creat dues illes fluvials recobertes de salzedes i alberedes (hàbitat d'interès comunitari 92A0). Els arbres més abundants són el salze blanc (Salix alba), el saulic (Salix purpurea), l'àlber (Populus alba) i el pollancre (Populus nigra). A prop de la resclosa hi ha espècies exòtiques com l'ailant (Ailanthus altissima) i el lledoner (Celtis australis).
Segons la cartografia dels hàbitats de Catalunya, en aquesta zona apareixen els hàbitats d'interès comunitari:
* 92A0 "Alberedes, salzedes i altres boscos de ribera"
* 6220 "Prats mediterranis rics en anuals, basòfils (Thero-Brachypodietalia)".
* 6420 "Jonqueres i herbassars graminoides humits,mediterranis, del Molinio-Holoschoenion"
* 3250 "Rius mediterranis amb vegetació del Glaucion flavi" (vegetació de lleres pedregoses dels rius mediterranis).
El Partidor de Balaguer ha esdevingut un espai de gran interès per a la nidificació, refugi i hivernada d'ocells. Hi nidifiquen espècies com l'agró roig (Ardea purpurea), el cabussó emplomallat (Podiceps cristatus) o el cabusset (Tachybaptus ruficollis). A l'hivern es concentren a la zona nombroses anàtides, fotges i limícoles.
Aquest espai disposa d'un mirador -amb un observatori de fusta i bancs -que facilita als visitants l'observació dels ocells i del paisatge. L'espai es veu afectat per la regulació de les aigües realitzada als embassament situats aigües amunt (Sant Llorenç de Montgai, Camarasa, etc.) i per una certa eutrofització i contaminació d'aigües d'origen agrari i urbà. Té lloc una colmatació natural per part de sediments arrossegats pel Segre.
La zona humida "Partidor de Balaguer" està inclosa dins l'espai del PEIN "Aiguabarreig Segre-Noguera Pallaresa", dins l'espai de la Xarxa Natura 2000 ES5130014, del mateix nom, i dins la Reserva natural de fauna salvatge de Sant Llorenç de Montgai.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Partidor de Balaguer». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya (CC-BY-SA). Arxivat de l'original el 22 de gener 2015. [Consulta: 22 gener 2015].
# El edificio de los chilenos

El edificio de los chilenos és una pel·lícula documental xilena de 2011, dirigida per Macarena Aguiló i Susana Foxley.

## Trama

A finals dels anys 1970, els militants del Movimiento de Izquierda Revolucionaria (MIR) exiliats a Europa van tornar a Xile per lluitar clandestinament contra la dictadura. Molts d'ells tenien fills que no podien portar amb ells.
Per a aquells nens va néixer el Projecte Hogares, un espai de vida comunitària que va reunir més de seixanta fills de militants atesos per vint adults, anomenats Pares Socials. A la pel·lícula, que retrata la tragèdia d'un període històric també utilitzant l'animació, la directora relata en primera persona la seva experiència dramàtica.

## Agraïments

* Festival Internacional de Cinema Documental i Animació de Leipzig 2010: Menció honorífica
* ChileReality Festival de Cine Documental de Chillán 2010: Millor documental
* Festival Internacional del Nou Cinema Llatinoamericà de l'Havana de 2010: Segon Premi Coral.
* XVII Mostra de Cinema Llatinoamericà de Catalunya: Premi al millor documental

## Referències

* ↑ Se estrena “El edificio de los chilenos”, cinechile, 6 de desembre de 2011
* ↑ Post Mortem es premiada en Festival de La Habana, La Tercera, 13 de desembre de 2010
* ↑ Culmina la 17ª Mostra de Cinema Llatinoamericà de Catalunya con “El atentado” como mejor película, Latamcinema.com, 18 d'abril de 2011

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Gaudefroyita

La gaudefroyita és un mineral de la classe dels borats. Va ser anomenada l'any 1964 per Georges Jouravsky i François Permingeat en honor de Christophe Gaudefroy (1878-1971), eclesiàstic i mineralogista francès.

## Característiques

La gaudefroyita és un borat de fórmula química Ca₄Mn3+ 3(BO₃)₃(CO₃)O₃. Cristal·litza en el sistema hexagonal. Els cristalls són bipiramidals i rabassuts {1120}, o prismàtics {0110} amb terminacions piramidals prominents, de fins a 5 cm; també típicament en forma de cristalls cònics escalonats agrupats en agregats divergents. La seva duresa a l'escala de Mohs és 6.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la gaudefroyita pertany a «06.AB: borats amb anions addicionals; 1(D) + OH, etc.» juntament amb els següents minerals: hambergita, berborita, jeremejevita, warwickita, yuanfuliïta, karlita, azoproïta, bonaccordita, fredrikssonita, ludwigita, vonsenita, pinakiolita, blatterita, chestermanita, ortopinakiolita, takeuchiïta, hulsita, magnesiohulsita, aluminomagnesiohulsita, fluoborita, hidroxilborita, shabynita, wightmanita, sakhaïta, harkerita, pertsevita-(F), pertsevita-(OH), jacquesdietrichita i painita.

## Formació i jaciments

La gaudrefayita és un mineral hidrotermal poc comú en dipòsits de manganès. Va ser descoberta l'any 1964 a la mina Tachgagalt, a la Província d'Ouarzazate (Souss-Massa-Draâ, Marroc). També ha estat descrita a la pedrera Caspar, al volcà Bellerberg (Renània-Palatinat, Alemanya) i en múltiples indrets de Sud-àfrica.
Ha estat trobada associada amb els següents minerals: marokita, braunita, hausmannita, crednerita, pirolusita, calcita, quars, brucita (Tachgagalt, Marroc); barita, calcita, hidrogrossulària, manganita, bixbyita, braunita, hausmannita i hematita (districte de Kuruman, Sud-àfrica).

## Referències

* 1 2 «Gaudefroyite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 3 juny 2017].
* 1 2 «Gaudefroyite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 3 juny 2017].
# Emma de Gurk

Emma o Hemma de Gurk (ca. 980 – 27 de juny de 1045) fou una noble austríaca, fundadora de monestirs. És venerada com a santa per l'Església Catòlica.

## Biografia

Emma era membre de la noble família de Peilenstein (Eslovènia), emparentada amb els Liutpolding de Baviera i l'emperador Enric II del Sacre Imperi Romanogermànic. Era comtessa de Zeltschach i fou educada a la cort imperial de Bamberg, amb l'emperadriu Cunegunda de Luxemburg. Es casà amb el comte Guillem de Friesach i de Sann, amb qui tingué dos fills, Hartwig i Guillem. La comtessa emprà la seva gran fortuna per a la caritat envers els més necessitats i ja en vida fou tinguda per santa. A més, fundà deu esglésies. Quan els seus marit i fills foren assassinats, cap al 1036, continuà amb la seva tasca religiosa. En 1043 fundà el monestir doble benedictí de Gurk (Caríntia, Àustria), on visqué la resta de la seva vida, fins al 1045.
En morir, l'abadia de Gurk fou dissolta pel bisbe de Salzburg, Gebhard, que n'utilitzà els béns per crear la diòcesi de Gurk-Klagenfurt en 1072 i l'abadia d'Admont en 1074, monestir benedictí masculí.

## Veneració

En 1174 Hemma fou sebollida a la cripta de la Catedral de Gurk, de la que se'n considerava fundadora. Fou beatificada el 21 de novembre de 1287 i canonitzada el 5 de gener de 1938 per Pius XI. És la santa patrona de la diòcesi de Gurk-Klagenfurt i de l'estat austríac de Caríntia, i és invocada per als parts i les malalties de l'ull.
També és venerada a Eslovènia i Estíria. El pelegrinatge a la seva tomba es feia travessant Carniola i el Pas de Loibl, el quart diumenge després de Pasqua, però entrà en declivi al segle xx, arran de les circumstàncies polítiques de la regió.
* La santa en un fresc a Nova Cerkev (Eslovènia), per Ferdinand Fromiller
* Pintura del s. XVII, amb Guillem i la seva esposa Emma de Gurk, amb la catedral de Gurk
* Estampa gravada de la santa, s. XVIII
* Apoteosi de Hemma, per Ferdinand Fromiller, ca. 1745 (Catedral de Gurk)

## Bibliografia

* Messner, Sepp, 1995: Hemma von Gurk. Wesentliches kurz gefaßt. Kolbnitz: S. Messner.
* Tropper, Peter Günther (ed.), 1988: Hemma von Gurk. Carinthia, Klagenfurt. ISBN 3-85378-315-5
* Escultura a la catedral de Klagenfurt, 1988
* Clau de volta a Svetega Ruperta (Šentrupert)
* Tomba de la santa (Gurk), per Antonio Corradini, 1721
* Cripta de la catedral de Gurk

## Enllaços externs

* Catholic Online
* Biography, Gurk Cathedral website Arxivat 2006-02-05 a Wayback Machine.
# Batavia (Illinois)

Batavia és una ciutat dels Estats Units a l'estat d'Illinois. Segons el cens del 2008 tenia 27.502 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Batavia tenia 23.866 habitants, 8.494 habitatges, i 6.268 famílies. La densitat de població era de 1.018,2 habitants/km².
Dels 8.494 habitatges en un 41,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 63% hi vivien parelles casades, en un 7,8% dones solteres, i en un 26,2% no eren unitats familiars. En el 22,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,75 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,27.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 31,3% tenia menys de 18 anys, un 6% entre 18 i 24, un 30,6% entre 25 i 44, un 22,2% de 45 a 60 i un 9,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 89,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 68.656 $ i la renda mediana per família de 81.689 $. Els homes tenien una renda mediana de 55.913 $ mentre que les dones 35.083 $. La renda per capita de la població era de 27.783 $. Aproximadament el 2,5% de les famílies i el 3,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Batavia». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 4 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Batavia». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.