OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dofí fosc

El dofí fosc (Lagenorhynchus obscurus) és un dofí molt gregari i acrobàtic que viu en aigües costaneres de l'hemisferi sud. Fou descrit per primer cop per John Edward Gray el 1828. Genèticament, és molt proper al dofí de flancs blancs del Pacífic, però el consens científic actual és que són dues espècies diferents.

## Referències

* 1 2 Würsig, Bernd; Perrin, William F.; Thewissen, J. G. M.. Encyclopedia of Marine Mammals (en anglès). Academic Press, 2009-02-26. ISBN 978-0-08-091993-5.
Espècies vivents de cetacis :
Regne Animalia  · Embrancament Chordata  · Classe Mammalia  · Infraclasse Eutheria  · Superordre Laurasiatheria  · (sense categoria) Artiodactyla  · (sense categoria) Whippomorpha :
Subordre Mysticeti :
Subordre Odontoceti (continua més avall) :
Subordre Odontoceti (contina més amunt) :
# Compendi

Compendi (del llatí Compendium) és un resum breu però substancial i precís que presenta l'essencial d'una àrea determinada més extensa del coneixement humà, d'una exposició, d'una obra, d'una doctrina, etc.
De vegades pot ser un resum d'una obra major. Dins de la brevetat de l'exposició, el compendi pot contenir matèria complicada i extensa. Un compendi sempre comporta la idea de síntesi, i pot ser sinònim de resum, compilació o suma. D'altra banda, una enciclopèdia «universal» pot citar-se com un compendi de tot el coneixement humà. Un cas especial formen les tesis doctorals «per compendi» fetes d'articles publicats pel doctorand en revistes científiques reconegudes.

## Exemples

* Prat de la Riba, Enric; Muntanyola, Pere. Compendi de la doctrina catalanista (pdf), 1894.
* Compendi del Catecisme de l'Església Catòlica. 3$^a$. Barcelona: Coeditors catalans del catecisme, 2009.
* Junoy, Tomàs. Compendi de la historia d'Espanya: en forma de disputas amigables tingudas entre dos companys, escritas en llengua catalana ab versos pareados fer lo Peripatetic Solitari (e-book gratuït), 1839.

## Referències

* ↑ «Compendi». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Cada Universitat té la seva normativa, per exemple: «Normativa per a la presentació de tesis per compendi de publicacions» (PDF). Universitat Pompeu Fabra, 04-12-2012. Arxivat de l'original el 2016-06-04. [Consulta: 19 abril 2016].
# Platja de la Patacona

La platja de la Patacona és una platja urbana d'Alboraia, ja que el barri de la Patacona s'estén tot al llarg de la platja. Al nord, limita amb la platja d'Els Peixets, mentre que, al sud, fa de límit municipal amb València mitjançant un xicotet pont que l'enllaça amb la coneguda platja de la Malva-rosa.
Des de mitjans anys 90, la zona de la platja s'ha convertit en una zona residencial, ocupant el lloc de l'antic polígon industrial de Vera que es situava prop de la platja. Des de llavors ha experimentat un fort creixement urbà, lligat a la proximitat amb la ciutat de València i les connexions amb aquesta. El seu desenvolupament urbanístic va ser pensat en un principi per a convertir la zona en un lloc de vacances.
La platja, d'arena fina, compta amb una longitud de 1051 metres i 110 metres d'amplària mitjana. Ofereix serveis de vigilància, Creu Roja, oficina de turisme, socorrisme i primers auxilis, WC públics i aparcaments. A més, al llarg del passeig marítim hi ha diversos establiments de restaurants amb menjar autòcton.
Hi ha 1 línia regular d'autobusos d'EMT València que connecta durant tot l'any la ciutat de València i la platja de la Patacona: 31 La Patacona/La Malva-rosa - Poeta Querol. Altres 4 línies arriben fins al final de la Malva-rosa, molt prop de la Patacona: 32 Passeig Marítim - Estació del Nord, 19 La Marina/La Malva-rosa - Estació del Nord, 92 La Malva-rosa - Campanar i 99 La Malva-rosa - Palau de Congressos. A més, una altra línia d'autobús (el Bus d'Alboraya) connecta la platja de la Patacona amb les diferents zones del municipi d'Alboraia i Tavernes Blanques.

## Referències

* ↑ «Saplaya i Patacona». [Consulta: 22 setembre 2023].
* ↑ Navarro, Daniel. «El litoral de Alboraya ya es una de las zonas más cotizadas de Valencia» (en espanyol europeu), 01-04-2017. [Consulta: 22 setembre 2023].
* ↑ «Platja de la Patacona». [Consulta: 22 setembre 2023].
* ↑ «Geoportal EMT». [Consulta: 1r octubre 2023].
* ↑ «Bus d'Alboraya». Arxivat de l'original el 11 d’abril 2022. [Consulta: 1r octubre 2023].

## Enllaços externs

* Webcam en directe a la Patacona Arxivat 2017-12-10 a Wayback Machine. Agència Valenciana de Turisme
* Platja de la Patacona Arxivat 2017-10-24 a Wayback Machine. Ajuntament d'Alboraia
# Fermo posta Tinto Brass

Fermo posta Tinto Brass és una pel·lícula de comèdia eròtica italiana estrenada en 1995, dirigida per Tinto Brass rodada en segments i protagonitzada pel mateix director al costat de l'actriu Cinzia Roccaforte.

## Sinopsi

Tinto Brass i la seva secretària Lucía (Cinzia Roccaforte) estan en l'oficina de Venècia del director. Lucía llegeix cartes (algunes acompanyades de cintes de vídeo) enviades a Brass per set de les seves admiradores de tota Itàlia, que reflecteixen les fantasies sexuals d'aquestes dones. Tinto Brass usa el seu propi nom i és esmentat com un mestre del cinema eròtic.

## Repartiment

* Tinto Brass es ell mateix.
* Cinzia Roccaforte és Lucía.
* Cristina Rinaldi és Ivana.
* Erika Savastani és Elena.
* Gaia Zucchi és Renata.
* Carla Solaro és Francesca.
* Gabriella Barbuti és Rossella.
* Alessandra Antonelli és Betta.
* Laura Gualtieri és Milena.
* Sarah Cosmi és Sofía.
* Claudia Biagiotti és María.
* Paolo Lanza és Guido.
* Pascal Persiano és Paolo.

## Referències

* ↑ Fermo posta Tinto Brass, Comingsoon.it.
* ↑ Fermo Posta Tinto Brass a l'Archivio del Cinema Italiano.

## Enllaços externs

* Fermo Posta Tinto Brass a MUBI
# Bandera de Parlavà

La bandera oficial de Parlavà té la següent descripció:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, bicolor horitzontal vermella i blanca amb la mola de l'escut al centre, formada per dos discs concèntrics, l'intern de diàmetre 1/18 de l'alçària del drap, vermell a la meitat superior i blanc a la inferior, i l'extern, de gruix 1/6 de la mateixa alçària, blanc a la meitat superior i vermell a la inferior.
Va ser aprovada l'1 d'octubre de 2007 i publicada en el DOGC el 17 d'octubre del mateix any amb el número 4989.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Empordà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/3087/2007, d'1 d'octubre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Parlavà.» (pdf). DOGC num. 4989, 17-10-2007. [Consulta: 30 maig 2010].
# El Pla de l'Horta

El Pla de l'Horta és una partida situada a la riba dreta del riu Xaló-Gorgos dins del terme municipal de Xaló, localitat del sud de la comarca alacantina de la Marina Alta.

## Dades històriques

L'origen de la xarxa de séquies que regava l'Horta de Xaló es remunta a l'època dels romans, es va millorar durant la presència musulmana i, finalment, es va completar a principis del segle xx. L'aigua de reg era captada del mateix llit del riu a través d'assuts i conduïda per un sistema de séquies que la distribuïen entre els hortolans.
L'any 1902 es van promulgar les Ordenances de la Comunitat de Regants amb la finalitat de regular l'ús de l'aigua a l'Horta de Xaló. Aquest text legal estableix la propietat exclusiva de la Comunitat sobre els següents assuts:
* l'Assut del Toll dels Mestres, situat a la fita amb el terme municipal d'Alcalalí
* l'Assut de La Tarafa
* l'Assut del Molí Nou
* l'Assut del Molí del Poble
Les Ordenances de 1902 també regulaven la conservació de les séquies i assuts de l'Horta de Xaló, però aquesta no era en absolut una qüestió nova: ja a la Carta Pobla de 1611, els repobladors vinguts des de Mallorca i Eivissa s'obligaven a "fer adobar, conservar y scurar les séquies principals fins a arribar als molins y així mateix fer adobar y conservar los assuts". A més, en l'esmentada Carta s'hi disposava expressament que el senyor "no tinga obligació alguna en respecte de dites séquies y assuts".

## Situació actual

Al Pla de l'Horta des de finals del segle xx s'han anat ubicant dotacions esportives (el poliesportiu) i culturals (la biblioteca i la llar del pensionista). Aquest emplaçament ha estat escollit per la proximitat al nucli urbà, la bona comunicació viària amb els altres dos municipis que componen el territori d'Aixa (Alcalalí i Llíber) i el caràcter pla del terreny on s'assenta.
# Izurtza

Izurtza és un municipi de Biscaia, a la comarca de Duranguesat. Limita al nord amb Durango, al sud amb Mañaria i a l'est amb Abadiño, regat pel riu Mañaria, un afluent de l'Ibaizabal. Està format pels barris d'Ortuzar, Etxano i Bitaño. El 2023 tenia 227 habitants.

## Història

Com a totes les anteiglesias els seus orígens es perden en el temps i es confonen amb els de la Terra Plana de Biscaia. La llegenda diu que la casa torre d'Etxaburu, senyor d'aquestes terres, la va manar construir l'emperador romà Antoní Pius. Aquesta casa torre, construïda sobre un penyal que alberga una petita cova, apareix en l'escut de l'anteiglesia. La llegenda conta que en aquesta cova vivia un perillós senglar que amenaçava tots els veïns i va ser el senyor d'Etxaburu que amb ajuda dels seus gossos el va matar i en record d'això hi va construir el seu estatge. Sigui com fos, hi ha proves que Enric IV va manar enderrocar-la i va ser reconstruïda al segle xvi per Sancho Lopez de Ibargüen. També en aquest segle es va edificar l'església parroquial dedicada a San Nicolás Bisbe, per mandat dels senyors d'Etxaburu i Izurtza. Formaba part de la Merindad de Durango, tenia el seient i vot nombre 11 en les Juntes de Gerendiaga i estava regida per un fidel. Entre 1427 i 1443 es van marcar i van amollonar els límits municipals, no sense litigi amb els seus veïns de Durango i Mañaria. La característica ubicació d'Izurtza ha fet que la seva població s'hagi mantingut estable en el temps.

## Referències

* ↑ «Datu Orokarrak – Datos generales» (pdf). Ajuntament de Izurtza.
* ↑ «Historia» (en castellà). Ajuntament d'Izurtza. [Consulta: 21 març 2024].
# Mário da Graça Machungo

Mário Fernandes da Graça Machungo (Maxixe, Província d'Inhambane, 1 de desembre de 1940 - Lisboa, 17 de febrer de 2020) fou un polític de Moçambic, primer ministre de 1986 a 1994.
Es va graduar en economia a la Universitat Tècnica de Lisboa en la dècada de 1960. Després va treballar com a empleat de banca de Lisboa fins que va obtenir treball com a professor de la Universitat de Lourenço Marques. Allí va ser activista del Frelimo. Després de la independència de Moçambic el 1975 va ocupar diversos càrrecs públics. De 1975 a 1976 fou ministre d'indústria i comerç, de 1976 a 1978 fou ministre d'indústria i energia, de 1978 a 1980 ministre d'Agricultura i de 1980 a 1986 Ministre de Planificació i Desenvolupament. A més, entre 1983 i 1986 fou governador de la província de Zambézia. A la mort de Samora Machel en 1986 fou un dels membres del Buró Polític del Comitè Central del FRELIMO que va ocupar interinament la presidència del país.
El 17 de juliol de 1986 fou nomenat Primer Ministre de Moçambic, càrrec que va ocupar fins al 16 de desembre de 1994. Des de 1995 va servir com a membre del consell d'administració i com a president del Banco Internacional de Moçambique SA.

## Referències

* ↑ Claiborne, William «5-Hour Mozambique Massacre Leaves a Tableau of Carnage». The Washington Post, 24-07-1987 [Consulta: 24 novembre 2009].
* ↑ Bernstein, Richard «Maputo Journal; Now a Little Weary of Marxism's Heroic Slogans». The New York Times, 03-09-1987 [Consulta: 24 novembre 2009].
* ↑ Perfil de Mário Fernandes da Graca Machungo a bloombert.com
# Fernandão

«Fernandão» té aquests significats:
* Fernando Lúcio da Costa (Goiânia, 1978), jugador de futbol brasiler.
* José Fernando Viana de Santana (Rio de Janeiro, 1987), jugador de futbol brasiler.
* Fernando Maciel Gonçalves (São Paulo, 1980), jugador de futbol sala hispano-brasiler.
* Fernando Roscio de Ávila (Rio de Janeiro, 1955), jugador de voleibol brasiler.
# Kolivan

Kolivan - Колывань (rus) és un possiólok de l'óblast de Novossibirsk, a Rússia. Kolivan és al sud de Sibèria, a la riba del Txaus, de la conca hidrogràfica de l'Obi. És a 36 km al nord-oest de Novossibirsk i a 2.796 km a l'est de Moscou. Al sud de Kolivan hi ha monestir de monges, el monestir de Sant Alexandre Nevski, amb una església del 1887.

## Història

La història de la vila es remunta al 1713, quan fou construït a la vora del riu l'ostrog de Txausk, és a dir, una petita fortalesa per protegir les vies meridionals de l'Imperi Rus de les incursions kirguises. Una slobodà, o colònia lliure, fou construïda aleshores, habitada en part per camperols vinguts de l'Ixim i també s'edificà el 1719 una església de fusta. El 1721 ja hi havia 30 cosacs i 151 vilatans. Per això es data el naixement oficial de la vila del 1796 al 1797.
A partir del 1840 el poble actual, a causa de l'arribada de nous colons per la Ruta de Sibèria, fou construït a 8 km de l'ostrog i el 1859 tenia 2.760 habitants. El 1867 l'església de la Trinitat, únic edifici construït en pedra, fou consagrat. El 1881 la vila tenia 12.091 habitants. El juny del 1891 el tsarévitx Nicolau II visità el poble.
A finals del segle xix, Kolivan era un centre de comerç important del territori que forma avui dia l'óblast de Novossibirsk. Es decidí que la vila s'unís a Tomsk amb el Transsiberià, però l'enginyer Mikhaïl Garin-Mikhàilovski feu aprovar el 1892 per Alexandre III un altre traçat, malgrat les protestes dels mercaders. Així doncs, la línia fou construïda 40 km més al nord, travessant el poble de Krivoixtxekovo. L'emplaçament d'aquest poble era de fet més favorable per a la construcció del pont que calia per a la línia ferroviària. Al voltant d'aquell pont aparegué un nou poblet anomenat Novonikolàievsk, que esdevingué més tard Novossibirsk, avui dia la ciutat més gran de Sibèria.
Després de la Revolució d'Octubre, la col·lectivització de les fàbriques i de les explotacions agrícoles provocà un cert descontentament que desembocà el juliol del 1920 en una revolta que fou de seguida reprimida. La joventut començà a marxar per trobar feina a Novossibirsk i Kolivan entrà en un declivi important, i no aconseguí l'estatus de possiólok fins al 1964.
# Polypedates mutus

Polypedates mutus és una espècie d'amfibi que viu a la Xina, Myanmar, Vietnam i, possiblement també, a Laos i Tailàndia.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* van Dijk, P.P., Ohler, A., Lau, M.W.N., Haitao, S. & Datong, Y. 2004. Polypedates mutus. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 8 d'abril del 2008.
# Cromschieffelinita

La cromschieffelinita és un mineral de la classe dels cromats. Rep el nom per ser l'anàleg de crom de la schieffelinita.

## Característiques

La cromschieffelinita és un cromat de fórmula química Pb$_{10}$Te$^{6+}$₆O$_{20}$(OH)$_{14}$(CrO₄)(H₂O)₅. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2011. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2. És l'anàleg de crom de la schieffelinita, de la qual n'és isostructural.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat al Museu d'Història Natural del Comtat de Los Angeles, amb el número de catàleg 63511.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al "Bird Nest drift" de la muntanya Otto, a la localitat de Baker, al Comtat de San Bernardino, Califòrnia, Estats Units. Es tracta de l'únic indret on ha estat descrita aquesta espècie mineral en tot el planeta.

## Referències

* ↑ «Chromschieffelinite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 22 agost 2018].
# Bandera de Pardines

La bandera oficial de Pardines té la següent descripció:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, groga, amb quatre faixes vermelles, i el primer terç vertical verd fosc acabat en mitja, una i mitja ones i carregat amb el llunell i l'estrella blancs de l'escut, al centre, de proporcions 1/4 de la llargària del drap.
Va ser aprovada el 25 de maig de 2006 i publicada en el DOGC el 7 de juny del mateix any dins el número 5895.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Ripollès

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/1388/2011, de 25 de maig, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Pardines.» (pdf). DOGC num. 5895, 07-06-2011. [Consulta: 7 juny 2011].
# Edward Donnall Thomas

Edward Donnall Thomas (Mart, EUA 1920 - Seattle EUA 2012) fou un metge nord-americà guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia l'any 1990.

## Biografia

Va néixer el 15 de març de 1920 a la ciutat de Mart, població situada a l'estat nord-americà de Texas. Va estudiar medicina a la Universitat d'Austin, on es graduà el 1941, i realitzà el doctorat a la Universitat Harvard el 1946. Aquell mateix any entrà a treballar a l'Hospital Peter Bent Brigham de Boston, depdendent de la mateixa universitat, esdevenint posteriorment membre de la Universitat de Colúmbia i Washington, de la qual n'és professor emèrit.
Va morir a Seattle, Whashington, el 20 d'octubre de 2012.

## Recerca científica

S'interessà de ben jove en els problemes dels trasplantaments, especialment en el trasplantament, en els casos de leucèmia, de la medul·la òssia, un òrgan vital per la seva font de cèl·lules de defensa immunitària. Les seves observacions li permeteren veure que al problema del seu rebuig se suma l'agressió del teixit empeltat contra el propi hoste. El 1956 aconseguí reemplaçar la medul·la d'un pacient per la del seu propi germà bessó. Posteriorment va investigar les condicions del rebuig i, assajant amb fàrmacs immunosupressors, va descobrir l'eficàcia del metotrexat, i el 1970 aconseguí l'èxit del trasplantament entre dos pacients no relacionats entre si.
L'any 1990 fou guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia pels seus descobriments referents al trasplantament d'òrgans i de la cèl·lula en el tractament de les malalties humanes, premi que compartí amb Joseph Edward Murray pels seus treballs independents sobre la mateixa matèria.

## Enllaços externs

* «Edward Donnall Thomas» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
# Comares

Comares és un municipi que es troba a la comarca de l'Axarquía, a la província de Màlaga, Andalusia. Té una població de 1.419 habitants (2004) i es troba a 703 metres d'altitud. Limita: al N amb Riogordo al N, NE i E amb Cútar, al S amb El Borge, al SO i O amb Màlaga i al NO amb Colmenar.

## Festivitats

* 13 de gener: Sant Hilari de Poitiers
* 23 - 25 d'agost: Festa major

## Enllaços externs

* Página web de Comares Arxivat 2014-01-05 a Wayback Machine.
# Ferndale (Pennsilvània)

Ferndale és una població dels Estats Units a l'estat de Pennsilvània. Segons el cens del 2000 tenia 1.834 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Ferndale tenia 1.834 habitants, 792 habitatges, i 521 famílies. La densitat de població era de 2.023,2 habitants per quilòmetre quadrat.
Dels 792 habitatges en un 28,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 52,7% hi vivien parelles casades, en un 10% dones solteres, i en un 34,2% no eren unitats familiars. En el 30,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,32 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,88.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,6% tenia menys de 18 anys, un 7,5% entre 18 i 24, un 28,5% entre 25 i 44, un 23,8% de 45 a 60 i un 18,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 83,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 32.617 $ i la renda mediana per família de 41.438 $. Els homes tenien una renda mediana de 28.750 $ mentre que les dones 20.000 $. La renda per capita de la població era de 25.750 $. Entorn del 4,1% de les famílies i el 8,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Ferndale». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Ferndale». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Kolkwitz

Kolkwitz (baix sòrab: Gołkojce) és un municipi alemany que pertany a l'estat de Brandenburg. Es troba a 5 kilòmetres de Cottbus. Fou creat el 1993 de la unió dels nuclis:
| Babow/Spreewald Dahlitz Brodtkowitz Eichow Gulben Glinzig Hänchen Kackrow Kolkwitz | Klein Gaglow Zahsow Krieschow Kunersdorf bei Cottbus Limberg Milkersdorf Papitz Wiesendorf |

## Enllaços externs

* Web de Kolkwitz
* Portal de Kolkwitz Arxivat 2009-05-15 a Wayback Machine.
# Polypedates omeimontis

Polypedates omeimontis és una espècie d'amfibi que viu a la Xina.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Guanfu, W. & Wenge, Z. 2004. Polypedates omeimontis. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 8 d'abril del 2008.
# Cromviskontita

La cromviskontita és un mineral de la classe dels sulfats.

## Característiques

La cromviskontita és un selenat de fórmula química Pb₅Cu₂(CrO₄)₃(SeO₃)(OH)₆. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional en el mes de juliol de l'any 2024, i encara resta pendent de publicació. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu Mineralògic Fersmann, de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, a Moscou (Rússia), amb el número de registre: 6122/1.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al camp de paleofumaroles occidental de la muntanya 1004, situada al volcà Tolbàtxik, dins el Districte Federal de l'Extrem Orient (Rússia), sent aquest indret l'únic de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Chromviskontite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 22 agost 2024].
* 1 2 3 Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 80». European Journal of Mineralogy, 36, 4, 15-08-2024, pàg. 599–604. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-36-599-2024 [Consulta: 22 agost 2024].