OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El Niño (MC)

Iván Díaz, més conegut com El Niño o El Niño Snake és un mestre de cerimònies malagueny, membre de Tríada juntament amb Jefe de la M i Ijah.

## Biografia

L'any 2003 es va donar a conèixer amb col·laboracions amb Keyo i Jefe de la M. El 2004 va treure el seu primer maxi, Puedo Jugar? amb tres temes i les instrumentals, produït per Jefe de la M i Big Hozone. Des de llavors va començar a acompanyar a Triple XXX als seus directes.
El 2005 va treure juntament amb el seu grup Tríada un altre maxi, produït per Jefe de la M i Big Hozone.
No va ser fins al 2007 quan va editar el seu primer LP "En Blanco y Negro", amb col·laboracions de Tote King, Shotta, Jefe de la M, Ijah i Jokerfeller.
Recentment ha col·laborat a l'LP de Shotta, "Sangre" i el de Rapsoda, les dues cançons amb Gordo Master. L'any 2007 s'uneix al grup Reserved for Dogs, traient una maqueta.

## Discografia
### En solitari

* "Puedo jugar?" (Maxi) (Bobby Lo Records, 2004)
* "En Blanco y Negro" (LP) (Soul Clap, 2007)

### Amb Tríada

* "Tres" (Maxi) (Bobby Lo Records, 2005)

## Col·laboracions

* Jefe de la M "Entra el Dragón" (2003)
* Keyo "Fuego Abierto" (2003)
* Triple XXX "Primera Clase" (2004)
* VA "Ill Music Vol.1" (2005)
* Puto Largo "Inspiración" (2007)
* Shotta "Sangre" (2008)
* Rapsoda (Mc) "El Jugador" (2008)
* DJ Pera "Periplo" (2008)
* DJ Pera "MálagaRoyalz VOl.1" (2008)

## Enllaços externs

* Pàgina de El Niño a Myspace
# Tina

* Per a altres significats, vegeu «Tina (desambiguació)».
Una tina és qualsevol recipient o dipòsit, generalment de grans dimensions, destinat a follar-hi els raïms, el cup per a fer vi, el lloc on hom assaona les pells, etc.
Molt sovint el terme tina es refereix tan solament al dipòsit utilitzat ja sia durant el procés de vinificació o durant l'emmagatzematge de vi, que també es pot anomenar cup o trull.
Les formes de les tines antigues acostumaven a ser cilíndriques i els materials més habituals eren la fusta resistent a la humitat, la rajola ceràmica o la pedra de construcció impermeabilitzada amb materials terrosos. Tenien l'entrada del raïm per dalt i la sortida del líquid per sota. Podien restar obertes i si es tapaven no eren hermètiques.
Eren construccions permanents que no es podien traslladar excepte en els casos de tines de dimensions reduïdes (normalment fetes de fusta però més grans que un barril) que podien ser transportades amb carros i aleshores es feia el vi en el lloc on estava la vinya per tal d'evitar el desplaçament del gran volum que representava el raïm. Segons l'enòleg Miquel Palau «Pels terrenys abruptes, per la dificultat de portar el raïm fins als masos, i per un tema d'eficiència de costos, era molt més eficient fermentar el vi a peu de vinya i vendre'l a peu de tina que no portar-lo fins al mas.»
Encara que la imatge habitual fa pensar que en temps antics es feia la premsada del raïm trepitjant amb els peus, dalt la tina, en realitat s'utilitzaven premses mecàniques (a vegades molt senzilles a base de pedres) ja des dels temps dels egipcis, perquè el rendiment o grau d'extracció de líquid obtingut amb els peus és molt minso comparat amb la premsada.
En tines antigues el control de la fermentació és molt difícil per la dificultat de fer els trafegaments i remuntatges de la massa en fermentació i la qualitat del vi era a vegades molt deficient per aquesta causa.
Actualment per tal de mantenir durant la vinificació la fermentació amb una temperatura controlada les tines es fan d'acer inoxidable o de resina sintètica, fibra de vidre i altres materials artificials. Incorporen generalment un sistema per saber en tot moment el nivell del líquid i tota mena de sensors de temperatura, pressió, etc. que permeten el control de les operacions de vinificació. El 2014 un celler del Bages va recuperar una de les rares tines de pedra seca encara intactes al mig d'una vinya per fer un experiment de fer el vi com abans. Els resultat va fascinar el enòlegs que hi van participar.

## Referències

* ↑ «Tina». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Escolà, Estefania «Neix al Bages el primer vi elaborat en una tina de pedra seca entre vinyes». Nació Digital Manresa, 20-10-2014.
* ↑ «Torna el vi de tina enmig de la vinya». Associació Catalana d'Enòlegs, 2014. Arxivat de l'original el 2018-01-22. [Consulta: 21 gener 2018].

## Vegeu també

* Tines enmig de les vinyes de les valls del Montcau
# Graciela Bianchi

Graciela Bianchi (Uruguai, 14 de novembre de 1953) és una advocada, escriptora, professora d'història i política uruguaiana.
Va estudiar magisteri d'història a l'Institut de Professors Artigas. Es va jubilar després de 35 anys en la docència. Va ser en educació secundària directora per 18 anys del Liceu Bauzá, secretària de Germán Araújo al Senat i secretària del Consell Directiu Central (CODICEN). Va treballar a l'equip del programa «Esta boca es mía» del Canal 12 de l'Uruguai fins al 2014.
En 2013 es suma a Partit Nacional, donant suport a la candidatura presidencial de Luis Lacalle Pou, treballant amb la llista 404.
Va ser elegida senadora i diputada per Montevideo en les eleccions presidencials de l'Uruguai de 2014. No obstant això, el gener de 2015, va anunciar que no assumiria el seu escó al senat, optant per a assumir-lo com a diputada.
En les eleccions d'octubre de 2019 va ser novament elegida senadora per la llista 404 de Luis Lacalle, preparada per assumir l'escó el primer de març de l'any 2020.
Va contreure matrimoni i és mare de dos fills, el major escriptor i el menor arquitecte.

## Referències

* ↑ «La Directora se jubila» (en castellà). LR21 [Uruguai], 16-09-2012. Arxivat de l'original el 2015-01-27 [Consulta: 11 març 2020].
* ↑ «Esta Boca es Mía se renovó en la Tele» (en castellà). La República [Uruguai], 28-03-2014.
* ↑ «El Frente da vergüenza y no quiero ser cómplice» (en castellà). El País [Uruguai], 11-06-2013. Arxivat de l'original el 2016-03-04 [Consulta: 11 març 2020].
* ↑ «Bianchi no va al Senado, asume Delgado» (en castellà). 180, 27-01-2015. Arxivat de l'original el 2015-01-27. [Consulta: 14 abril 2022].
* ↑ «Graciela Bianchi» (en castellà). Parlamento del Uruguay. Arxivat de l'original el 2015-01-27. [Consulta: 14 abril 2022].
* ↑ «¿Quién es Graciela Bianchi?» (en castellà). Tiempo, 15-09-2012.
# Jachnun

El jachnun (en hebreu ג'חנון; una denominació alternativa és jihnun) és un plat tradicional de la cuina israeliana. Es prepara generalment com a esmorzar amb una massa enrotllada que es cuina a foc molt lent durant prop de deu hores. Se sol servir generalment amb una salsa de tomàquet i uns ous durs i una mica de skhug (una mena de salsa picant jueva). Era l'esmorzar tradicional del sàbat dels jueus iemenites.

## Característiques

La massa emprada per a la seva elaboració es fa de farina de blat que es posa en un forn a 90 °C durant tota una nit, quan està elaborada adquireix una consistència suau i un color marró.

## Vegeu també

* Gastronomia jueva

## Referències

* 1 2 «Jachnun» (en castellà). Shalom Haverim - Judaismo Ortodoxo Moderno. [Consulta: 16 desembre 2019].
* ↑ «Jachnun Bar» (en anglès). [Consulta: 16 desembre 2019].
# Men in White

Men in White és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Richard Boleslawski, estrenada el 1934 i protagonitzada per Clark Gable i Myrna Loy. A causa del suggerit il·lícit idil·li i el suggerit avortament a la pel·lícula, va ser tallada freqüentment. La Legió de Decència va marcar-la com inadequada per a exhibició pública.

## Argument

Les aventures d'un metge popular i amb talent, George Ferguson, que, en paral·lel, té dificultats amb la seva promesa, Laura Hudson, molesta de veure'l passar més temps en una sala d'operació que al seu costat. Coneix una jove infermera amb qui té una relació.

## Repartiment

* Clark Gable: Dr. George Ferguson
* Myrna Loy: Laura Hudson
* Jean Hersholt: Dr. 'Hockie' Hochberg
* Elizabeth Allan: Barbara Denham
* Otto Kruger: Dr. Levine
* C. Henry Gordon: Dr. Cunningham
* Russell Hardie: Dr. 'Mike' Michaelson
* Wallace Ford: Shorty
* Henry B. Walthall: Dr. McCabe
* Russell Hopton: Dr. Pete Bradley
* Samuel S. Hinds: Dr. Gordon
* Frank Puglia: Dr. Vitale
* Leo Chalzel: Dr. Wren
* Donald Douglas: Mac
* Eulalie Jensen: infermera

## Al voltant de la pel·lícula

* La pel·lícula evoca subtilment l'avortament, que era un assumpte prohibit en aquella època.
* Franchot Tone va estar preseleccionat pel paper de George Fergusson. Lionel Barrymore igualment
* Clark Gable desitjava Myrna Loy. Un vespre, al marge del rodatge, Ell i la seva dona, Ria, van acompanyar l'actriu a casa seva, amb cotxe, després d'una vesprada. Aprofitant un moment en què es trobava sol amb ella, va intentar abraçar-la mentre que Ria era a prop. Myrna Loy el va empènyer instintivament sobre un matoll. Des d'aquell moment, els dos actors faran d'amistat però Clark Gable va quedar frustrat per aquest fracàs.

## Referències

* ↑ http://www.tcm.com/tcmdb/title/1364/Men-in-White/notes.html
* ↑ Clark Gable - Autor: Warren G. Harris, edicions Harmony Books 2002, pag.115
# Cel·la

«Cel·la» té aquests significats:
* Cel·la, cadascuna de les unitats que es fan en els ruscos; vegeu bresca#Cel·les
* Arquitectura
** Cel·la, sala dels temples de la Grècia Antiga destinada a contenir la imatge de la divinitat; vegeu naos
** Cel·la, habitació petita especialment en presons i col·legis
** Cel·la eclesiàstica, habitacle de religiosos
** Cel·la de Santa Bàrbara de Pruneres, esglesiola romànica enclavada al bell mig de l'Alta Garrotxa
* Electricitat:
** Cel·la electrolítica, dispositiu utilitzat per a la descomposició mitjançant un corrent elèctric de substàncies ionitzades
** Cel·la electroquímica, dispositiu capaç d'obtenir energia elèctrica a partir de reaccions químiques
** Cel·la fotovoltaica
** Cel·la de concentració, cel·la electroquímica que té dues semicel·les equivalents del mateix material d'elèctrode
** Cel·la primària, tipus de cel·la electroquímica en la qual la reacció electroquímica es dona en un sol sentit i no pot ser revertida
** Cel·la galvànica, dispositiu que consisteix en dos metall s diferents connectats per mitjà d'un pont salí o un disc porós
** Cel·la unitària, cadascuna de les unitats formades en un cristall
# Vanceboro

* Per a altres significats, vegeu «Vanceboro (Maine)».
Vanceboro és una població del Comtat de Craven (Carolina del Nord) als Estats Units d'Amèrica. Segons el cens del 2008 tenia 849 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Vanceboro tenia 898 habitants, 385 habitatges i 262 famílies. La densitat de població era de 201,6 habitants per km².
Dels 385 habitatges en un 38,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 44,9% hi vivien parelles casades, en un 21% dones solteres, i en un 31,7% no eren unitats familiars. En el 29,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 15,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,32 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,87.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,4% tenia menys de 18 anys, un 10,2% entre 18 i 24, un 27,4% entre 25 i 44, un 19,4% de 45 a 60 i un 14,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 62,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 30.655 $ i la renda mediana per família de 41.458 $. Els homes tenien una renda mediana de 29.306 $ mentre que les dones 22.308 $. La renda per capita de la població era de 14.327 $. Entorn del 16,5% de les famílies i el 18,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Vanceboro». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Vanceboro». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Tina Alasia

Tina Alasia (Torí, 4 de juliol de 1876 - 10 de maig de 1948) fou una mezzosoprano italiana. Va ser un veritable especialista wagneriana, triomfa en els papers de Brangäne, Ortrud, Fricka, Erda. Fou la Mare a Madama Butterfly de Puccini en la seva estrena i va tenir un dels papers protagonistes en l'estrena mundial de Mosè de Giacomo Orefice. La temporada 1912-1913 va actuar al Gran Teatre del Liceu de Barcelona.

## Al Liceu

La temporada 191a-1913 cantà al Liceu de Barcelona Un ballo in maschera, Fricka a Die Walküre i Erda a Siegfried.

## Referències

* ↑ «Musicians' Dates - A (Music Library)», 12-10-2009. Arxivat de l'original el 2009-10-12. [Consulta: 30 octubre 2022].
* ↑ «Alasia Tina». lavoceantica.it. [Consulta: 30 octubre 2022].
* ↑ «Diccionaris de l'associació. Cantants - Associació Wagneriana de Barcelona», 03-01-2012. Arxivat de l'original el 2012-01-03. [Consulta: 30 octubre 2022].
* ↑ «Puccini Role Creators». opera.stanford.edu. [Consulta: 30 octubre 2022].
# Gai Apuleu Decià (negociador)

Gai Apuleu Decià (llatí: Gaius Appuleius Decianus) era el fill de Gai Apuleu Decià i va viure com a negociant a Pèrgam i Apol·lònia, al Regne de Lídia.
Va ser acusat d'haver comès actes de violència i injustícia contra els habitants d'aquesta darrera ciutat i finalment va ser condemnat pel pretor Flac, fill de Luci Valeri Flac, al que Decià havia acusat l'any 90 aC. El 59 aC Decià es va venjar de Flac donant suport a l'acusació que Dècim Leli havia llançat contra ell.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0001.001/962?rgn=full+text;view=image;q1=Decia+nus%2C+AppuleiusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+I.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 947. ]
# Jacek Ziober

Jacek Ziober és un futbolista polonés retirat. Va néixer a Łódź, el 18 de novembre de 1965.

## Trajectòria

Ziober va donar les seues primeres passes a l'equip de la seua ciutat natal, l'LKS Lodz, on hi va estar vuit anys, del 1982 fins al 1990. Les seues bones actuacions van fer que el Montpellier HSC, de la Lliga francesa es fixara en ell. A l'equip occità va militar quatre campanyes.
La temporada 93/94 canvia de banda dels Pirineus i s'incorpora a l'CA Osasuna, de la primera divisió. Tot i fer un bon paper, amb 31 partits i 10 gols, no pot evitar que el seu equip siga el darrer de la taula i baixe a Segona. En la categoria d'argent, Ziober acompanya als navarresos dos anys més.
El 1997 torna al seu país, a l'Amica Wronki, on està un any abans de fitxar pel Tampa Bay Mutiny de l'MLS estat-unidenca. En aquest equip es retira del futbol professional.

## Internacional

Ziober va jugar 46 partits internacionals amb la selecció polonesa de futbol, entre 1988 i 1993. Va marcar vuit gols.
# Oclusiva velar sonora

La consonant oclusiva velar sonora és un so que es representa amb el signe [g] en l'AFI. Dintre de les oclusives és una de les que falten en un 10% dels idiomes. Pot presentar nombroses variacions en forma d'al·lòfons (a l'hindi l'alternança entre el fonema estàndard i l'aspirat té caràcter fonemàtic).

## Característiques

* És una consonant sonora, perquè es produeix amb vibració de les cordes vocals.
* És una oclusiva velar perquè la llengua es desplaça cap endarrere per interrompre el flux d'aire expulsat pels pulmons.
* És un so oral central.

## En català

El català té aquest fonema, present en paraules com gat. Se sol representar amb la lletra G davant a, o, u o consonant; amb el dígraf GU davant e, i; o amb la lletra C sonoritzada davant de consonant sorda (per exemple, anècdota).
Alfabet fonètic internacional :
Vocals :
Anterior
Quasi- anterior
Central
Quasi- posterior
Posterior
Tancada
•iy
•ɨʉ
•ɯu
•ɪʏ
•ɪ̈ʊ̈
ʊ
•eø
•ɘɵ
•ɤo
•e̞ø̞
•əɵ̞
•ɤ̞o̞
•ɛœ
•ɜɞ
•ʌɔ
•æ
ɐ
•aɶ
•äɒ̈
•ɑɒ
Quasitancada
Semitancada
Mitjana
Semioberta
Quasioberta
Oberta :
Consonants :
Les taules contenen símbols fonètics que potser no es mostrin correctament en alguns navegadors. :
# John Nelson

John Wilton Nelson (San José (Costa Rica), 6 de desembre de 1941 és un director d'orquestra estatunidenc.

## Biografia

Fill de pares nord-americans, va néixer a San José (Costa Rica). Va romandre la seva infància en aquest país fins als onze anys, edat en la qual va partir al costat dels seus pares, que exercien com a missioners de la Missió Llatinoamericana (Església protestant).
Va estudiar al Wheaton College d'Illinois i posteriorment a la Juilliard School of Music amb Jean Morel. Va ser Director Musical de l'Orquestra Simfònica d'Indianapolis entre 1976 i 1987, amb la qual va realitzar dos enregistraments d'algunes composicions d'Ellen Taaffe Zwilich i Charles Martin Loeffler per al segell New World Records. A l'Opera Theatre of Saint Louis va ser Director Musical entre 1985 i 1988 i Director Principal entre 1988 i 1991. També va ser director del Caramoor Festival de 1983 a 1990. El setembre del 1998, va ser nomenat Director Musical de l'Ensemble Orchestral de Paris fins al 2008.
És àmpliament reconegut com a gran intèrpret d'obres monumentals del període romàntic, per les seves interpretacions operístiques (en particular les del compositor Hector Berlioz), així com les de composicions del període Barroc.
Regularment dirigeix orquestres en la majoria de les ciutats més importants del món. Als Estats Units ha dirigit l'Orquestra Filharmònica de Nova York, l'Orquestra Filharmònica de Los Angeles, l'Orquestra de Filadèlfia i les orquestres simfòniques de Boston, Chicago, Pittsburgh, Sant Francisco i Cleveland. A Amèrica Llatina ha dirigit l'Orquestra Simfònica Nacional i el Cor Simfònic Nacional (Costa Rica) en diverses oportunitats. A Europa ha dirigit totes les orquestres de Londres, l'Orquestra Estatal Saxona de Dresden, l'Orquestra de la Gewandhaus de Leipzig, l'Orquestra de París i les orquestres de Colònia, Stuttgart, Róterdam, Oslo i Estocolm.
John Nelson també és reconegut pel seu interès en el música coral i actualment és director musical de l'organització artística Soli Deo Gloria, la qual té la finalitat de promoure la música coral sacra en escenaris en els quals ens és habitualment escoltada.
En 1994 va obtenir el Premi Grammy al Millor enregistrament d'òpera per la producció de 1993 de l'òpera Sèmele de Georg Friedrich Händel.

## Referències

* ↑ "John Nelson ‘Si tengo un hogar, ese es Costa Rica’" La Nación, 19 de mayo de 2011
* ↑ "John Nelson Resigns As Caramoor Director".
* ↑ "US Conductor John Nelson to quit Paris ensemble after 10 years".
* ↑ «"Hito memorable.». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 28 desembre 2016].
* ↑ "Reverencia agnóstica" Arxivat 2016-12-28 a Wayback Machine..
* ↑ https://web.archive.org/web/20130503021636/http://sdgmusic.org/vision/ourvision
* ↑ http://www.grammy.com/nominees/search?artist=John+Nelson&title=&year=1993&genre=5

## Enllaços externs

* Orquestra Simfònica de Indianapolis discografia del seu lloc web fins a 1997
* "On-line interview article with John Nelson". Culture Kiosque, per Joel Kasow, 21 de juliol de 1997.
* Bolg de John Nelson
* Entrevista amb John Nelson per Bruce Duffie, 4 d'octubre de 1993.
# Cel·la (arquitectura)

Una cel·la (del llatí cella 'dormitori', 'rebost'), és la cambra interior d'un temple en arquitectura clàssica,.

## Temples grecs i romans

En els temples grecs i romans la cel·la és una habitació al centre de l'edifici, que usualment conté la imatge del culte o estàtua (execrada pels primers cristians com un "ídol") i que representa la deïtat particular venerada al temple. A més, la cel·la podia contenir una taula o plint per rebre ofrenes com les estàtues votives, pedres precioses i semiprecioses, cascs, llances, caps de fletxes i espases. Les ofrenes acumulades feren dels temples grecs i romans tresors autèntics, i molts se n'usaren com a tresor públic durant l'antiguitat clàssica.
La cel·la és una estança simple, rectangular i sense finestres, amb una porta o entrada oberta al front de la columnata de la façana del pòrtic. En temples més grans, la cel·la fou dividida per dues columnates en una nau central, flanquejada per dos corredors. La cel·la també podia contenir un adyton, una àrea interior d'accés restringit als sacerdots -en religions que tenien un clergat consagrat- o als guàrdies del temple.
Amb poques excepcions els edificis grecs eren de disseny perípter, cosa que situava la cel·la al centre de la planta, com el Partenó i el temple d'Apol·lo a Paestum.
Els romans preferiren edificis pseudoperípters amb un pòrtic que relega la cel·la a la part posterior.
El temple de Venus i Roma construït per Hadrià a Roma tenia dues cel·les tancades per un senzill peristil exterior.

## Antics temples egipcis

En el període ptolemaic de l'antic Egipte, la cel·la està oculta dins del sancta sanctorum del temple, en completa foscor, que simbolitza l'estat de l'univers abans de l'acte de la creació.

## Temples etruscs

Segons Vitruvi (Llibre IV.7), els temples etruscs (com ara a Portonaccio) tenien tres cellae, una al costat de l'altra, amb una filera doble de columnes a la façana. Això és una configuració completament nova, respecte a altres classes de construccions trobades a Etrúria i a la part tirrena d'Itàlia, que tenen una cel·la amb o sense columnes, semblant a Grècia i l'Orient.

## Esglésies cristianes

Al principi del cristianisme i en l'arquitectura romana d'Orient, la cel·la és una zona al centre de l'església reservada per realitzar la litúrgia.
En períodes posteriors una petita cambra monacal també s'anomenava "cel·la".

## Referències

* Diversos autors (1910-1911). «Cela». Chisholm, Hugh, ed. Encyclopædia Britannica. A Dictionary of Arts, Sciences, Literature, and General information (. edició)., Inc.; .«Cel·la (arquitectura)» (en anglès). Encyclopædia Britannica, 2003.
* (en anglès) Vitruvius Arxivat 2006-01-13 a Wayback Machine., De architectura Arxivat 2006-01-13 a Wayback Machine., Book IV. ch 7: translació, plànols i reconstruccions de les cellae etrusques.
* ↑ «cel·la». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 18 novembre 2022].
* ↑ «cel·la ». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.