OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Elionor de Toledo

Elionor de Toledo (en castellà: Leonor Álvarez de Toledo y Pimentel-Osorio (Alba de Tormes, Corona de Castella 1522 - Pisa, Gran Ducat de Toscana 1562) fou una aristòcrata castellana que va esdevenir Duquessa consort de Florència.

## Orígens familiars

Va néixer vers el 1522 a la ciutat d'Alba de Tormes, població que en aquell moment formava part de la Corona de Castella i que avui en dia forma part de la província de Salamanca sent filla de Pedro Álvarez de Toledo y Zúñiga i de la marquesa de Villafranca Juana Osorio y Pimentel.

## Núpcies i descendents

Es casà el 29 de març de 1539 a la catedral de Florència amb el duc Cosme I de Mèdici, fill de Giovanni dalle Bande Nere i Maria Salviati. D'aquesta unió nasqueren:
* Maria de Mèdici (1540-1557)
* Francesc I de Mèdici (1541-1587), Gran Duc de Toscana
* Isabella de Mèdici (1542-1576), casada el 1565 amb Paolo Giordano I Orsini
* Joan de Mèdici (1543-1562), bisbe de Pisa i cardenal
* Lucrècia de Mèdici (1544-1561), casada el 1558 amb Alfons II d'Este
* Pere de Mèdici (1546-1547)
* Garcia de Mèdici (1547-1562)
* Antoni de Mèdici (1548)
* Ferran I de Mèdici (1549-1609), Gran Duc de Toscana
* Anna de Mèdici (1553)
* Pere de Mèdici (1554-1604)
El matrimoni amb Cosme I Mèdici es va organitzar, sense cap mena de dubte, no només pel seu gran dot sinó també per raons polítiques i dinàstiques. Elionor descendia d'una de les famílies ben possicionades en el seu moment a la Corona de Castella i tenia grans vincles amb els Habsburg, especialment amb Carles V del Sacre Imperi Romanogermànic, del qual el seu pare n'estava al seu servei i posteriorment serví com a virrei de Nàpols. Amb aquesta aliança Carles V va poder mantenir les tropes espanyoles i imperials dins de la Toscana i fer front a qualsevol possible invasió francesa de la península italiana.
La parella va residir al principi a l'actual Palau Mèdici-Riccardi, traslladant-se posteriorment al Palazzo Vecchio, millorat i engrandit per a l'ocasió. Deu anys després de les noces, la parella es va traslladar a la seva nova residència del Palau Pitti, palau que fou comprat per iniciativa d'Elionor. Va ser una gran mecenes, protegint a artistes com Bronzino i Pontormo, augmentant enormement la col·lecció de pintura dels Mèdici, instal·lada actualment a la Galeria dels Uffizi.
Va morir a la ciutat de Pisa el 18 de desembre de 1562, població on s'havia traslladat a la recerca de l'ambient costaner, tractant així d'alleujar la malaltia pulmonar que sofria, i que finalment va posar fi a la seva vida.

## Referències

* ↑ Cesati, Franco (1999). Medici. Firenze: La Mandragora, pag. 75
# El Bac de Roda

El Bac de Roda és una masia del municipi de les Masies de Roda (Osona) protegida com a bé cultural d'interès local. La masia va donar nom al cap dels Miquelets, Francesc Macià i Ambert àlies Bac de Roda.

## Descripció

És una antiga masia reformada. Està orientada a migdia. Presenta una planta rectangular coberta a dues aigües amb el carener perpendicular a la façana. A la part esquerra presenta un cos annexionat que forma porxos d'arcs rebaixats als pisos superiors. A la part dreta hi ha un altre cos que sobresurt molt més que l'antiga façana, que forma al primer pis un porxo amb baranes de fusta.
La construcció a la part de la façana és arrebossada amb els escaires, arcs i obertures de pedra picada i fusta. A la part posterior són visibles encara els còdols que feren servir per a construir les parets i les pedres unides amb calç. És la típica masia ampliada al segle xviii, actualment molt restaurada.

## Història

El principal interès històric rau en el famós Francesc Macià i Ambert que es casà amb la pubilla del mas i se'l conegué més tard amb el sobrenom de "Bac de Roda". Fou un dels signataris del Pacte dels Vigatans i participà en l'aixecament a favor de Carles d'Àustria. Va lluitar en la Guerra de Successió com a cap dels Miquelets entre els anys 1703 i 1713. Va ser pres per una traïció al mas Colom de Roda de Ter i fou penjat a Vic al novembre de 1713. Actualment hi ha una placa commemorativa, recentment recuperada, ja que es va treure el 1939.

## Referències

* 1 2 3 «El Bac de Roda». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 novembre 2012].

## Enllaços externs

* «El Bac de Roda». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
# El Atazar

El Atazar és un municipi de la Comunitat de Madrid.

## Història

Abans el nom del poble era "Latazar", és possible que El Atazar s'hagi format en un campament d'origen àrab, en el segle xii. En el terme va ser trobada una de les torres de guaita de la xarxa de talaies de la marca mitjana antemural. En l'any 1083 va ser reconquistat Buitrago del Lozoya, i 13 anys després Alfons VI de Castella també El Atazar, que segurament fossin tan sols cabanyes. En 1368 va passar a formar part del senyoriu de Buitrago, i en 1490 es va alçar amb el títol de vila, gràcies a Íñigo López de Mendoza, pel que sembla va aconseguir el títol de vila perquè es trobava lluny i aïllada.
En el segle xvii El Atazar va prosperar molt, va arribar els 212 habitants, la seva major xifra. Es vivia de l'agricultura i ramaderia bàsicament, i desgraciadament a mitjan segle xx, la major part de la població va abandonar El Atazar, després de la guerra civil, encara que en els últims anys el turisme de naturalesa ha atret milers de turistes, els caps de setmana o vacances, i ha recuperat nous veïns, entre ells alguns joves que eren originaris d'aquest municipi. Ja en l'any 1833, igual que moltíssims altres pobles, va passar a formar part de la província de Madrid, ja que abans formava part de la província de Guadalajara. Es diu que fa segles havia 2 assentaments avui desapareguts, La Venta de la Paradilla i Santa María de la Encina.

## Enllaços externs

* Web Oficial de l'ajuntament
# El Bac (el Figueró)

El Bac és una masia del terme municipal del Figueró, pertanyent a la comarca del Vallès Oriental.
Està situada a la dreta del Congost, al nord del terme, molt a prop del límit amb Sant Martí de Centelles. És a ponent, més enlairada, a ponent de l'extrem nord del nucli urbà del Figueró.
# Quocient de reacció

En química, el quocient de reacció $Q_{r}$ és una funció del grau de reacció ξ, la proporció relativa de productes i reactius presents a la mescla de reacció en un moment donat. L'expressió del Quocient de Reacció ($Q$) d'una reacció té la mateixa equació que l'expressió de la constant d'equilibri. Tot i això, el quocient de reacció es calcula utilitzant les concentracions o pressions en un instant donat, i no les concentracions a l'equilibri.
Per a una mescla química amb una determinada concentració inicial de reactius i productes, és útil conèixer si la reacció evolucionarà "cap a la dreta" (augmentant les concentracions dels productes) o si evolucionarà "cap a l'esquerra/en sentit invers" (augmentant les concentracions dels reactius). Considerant un l'equilibri químic següent:
    $mA+nB...\rightleftharpoons lC+pD...$
on $A$ ,$B$, C i $D$ són les espècies químiques involucrades en aquesta reacció i $m$, $n$, $l$, i $p$ són els coeficients estequiomètrics de la reacció, el quocient de reacció, $Q_{r}$, es defineix com:
    $Q_{r}={\frac {\left\{C_{t}\right\}^{l}\left\{D_{t}\right\}^{p}...}{\left\{A_{t}\right\}^{m}\left\{B_{t}\right\}^{n}...}}$
on {$A$$_{t{\displaystylet}}$} indica l'activitat instantània de l'espècie $A$ en un cert instant de temps ($t$) i així per les altres espècies. El quocient de reacció es dona en un instant particular de temps, no necessàriament al moment en què s'aconsegueix l'equilibri. El quocient de reacció està directament relacionat amb el principi de Le Châtelier. Per a una reacció en equilibri químic, la constant d'equilibri, $K$, pot definir-se com:
    $K={\frac {\left\{C_{eq}\right\}^{l}\left\{D_{eq}\right\}^{p}...}{\left\{A_{eq}\right\}^{m}\left\{B_{eq}\right\}^{n}...}}$
on {$A_{eq}$} és l'activitat de l'espècie $A$ quan la mescla està en l'equilibri. Comparant els valors de $K$ i $Q_{r}$, es pot determinar si la reacció es desplaçarà a la dreta, a l'esquerra, o si la concentració es mantindrà invariant (equilibri).
La següent equació, que relaciona el quocient de reacció $Q_{r}$ amb $\Delta G$ i $\Delta G^{0}$ és útil per definir si una reacció és exergònica o endergònica.
    $\Delta G=\Delta G^{0}+RT\ln {Q_{r}}$

## Vegeu també

* Equilibri químic
* Principi de Le Châtelier
* Constant d'equilibri
* Activitat
* Coeficient d'activitat

## Referències

* ↑ Zumdahl, Steven; Zumdahl, Susan. Chemistry 6th Edition. Houghton Mifflin Company, 2003. ISBN 0-618-22158-1.
* ↑ Bajo ciertas circunstancias (ver equilibrio químico) cada término de actividad, tal como {A} puede ser reemplazado por un término de concentración, [A]. Tanto el cociente de reacción como la constante de equilibrio son entonces cocientes de concentración.
# Bufo gundlachi

Bufo gundlachi és una espècie d'amfibi que viu a Cuba.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Hedges, B. & Díaz, L. 2004. Bufo gundlachi. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 14 d'abril del 2008.
# Ellerman (cràter)

Ellerman és un cràter d'impacte situat a la cara oculta de la Lluna, dins del mantell exterior de material expulsat que envolta la conca d'impacte del Mare Orientale, i a l'oest de la serralada Montes Cordillera. Al nord-oest d'Ellerman apareix el cràter Gerasimovich, de major grandària.
Probablement a causa de la seva ubicació entre zones escarpades, la vora circular d'aquest cràter és una mica irregular i de forma poligonal. El material solt al llarg de les parets interiors ha lliscat cap al centre per formar un anell de talussos al voltant de la base, deixant parets que s'inclinen cap avall sense terrasses. Presenta un petit cràter a la part superior del bord nord.

## Referències

* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.
# En-Tarah-Ana

En-Tarah-Ana o En-tarah-ana fou el quart rei de la primera dinastia de Kish a Sumer, segons esmenta la llista de reis sumeris. Aquesta llista li assigna al seu regnat una durada mítica de 420 anys.

## Referències

* ↑ William W. Hallo, «Beginning and End of the Sumerian King List in the Nippur Recension», Journal of Cuneiform Studies, 17 (1963), pàg. 53
# Embassament de Núria

L'embassament de Núria és un embassament que pertany al riu de Núria (conca del riu Freser, afluent del Ter), creat per una presa situada a la Vall de Núria, al terme municipal de Queralbs, a la comarca del Ripollès.

## Vegeu també

* Embassaments de Catalunya
# El Bosquet

«El Bosquet» té aquests significats:
* El Bosquet (Mont-ral), entitat de població al municipi de Mont-ral, Alt Camp
* El Bosquet (País de Salt), comú a la comarca del País de Salt (departament de l'Aude, regió d'Occitània, França)
* El Bosquet (Senan), muntanya al municipi de Senan, a la comarca de la Conca de Barberà
* Cap del Bosquet de Lluçà, muntanya al municipi de les Valls de Valira, a la comarca de l'Alt Urgell
* Presa del Bosquet o Bassa del Bosquet, embassament a la Serra Grossa, al terme municipal de Moixent (la Costera, País Valencià)
* Puig del Bosquet, muntanya a cavalls dels termes comunals dels Banys d'Arles i Palaldà i de Reiners (Vallespir, Catalunya del Nord)
# El Bosquetó

L'abric del Bosquetó és una estructura de travertí al marge dret del torrent de la Garriga. Va ser descobert l'abril del 1986, en realitzar-se sondeigs a la cornisa travertínica del torrent de la Garriga. Aquest sondeigs foren efectuats per C.R.P.E.S. Aquest abric s'utilitzà com a habitació a l'epipaleolític i s'hi recolliren algunes eines de sílex, quars i quarsita.
Corresponents a l'època del bronze antic-mitjà i romana, s'hi trobaren dues sitges d'emmagatzematge, excavades dins d'un abric de la cornisa travertínica de Sant Julià, amb un empedrat paleolític construït amb lloses de calcària i sorrenca, juntament amb material lític (en sílex, quars i quarsita) i ossi (herbívors de petites dimensions). Aparegueren disposades de forma alineada i geminades, de forma circular.
La primera sitja, amb inclusió antròpica, està reomplerta amb material ossi, carbons, ceràmica i blocs de gran mida de pissarra i calcària. La tapa de la sitja és un petit túmul compacte de terra oxidada i pedres. La segona sitja, també amb inclusió antròpica, també està excavada en el sediment. En el seu interior es pot distingir un primer estrat de 40 cm de potència, d'argiles fines i pràcticament estèril, i un segon estrat d'argiles i blocs que sobresurten per sobre el nivell, formant un túmul troncocònic amb dos fragments de ceràmica. El material a mà podria ser del bronze (cordons aplicats, peça carenada) i els materials a torn podrien ser tardo-romans o alt-medievals. Datació de les sitges per C-14: 1370 +/- 140 BP. Pel que fa a l'estratigrafia, els estudis geològics han proposat que no es tracti d'un abric format per l'erosió dels sediments fluvials sota una placa travertínica, sinó una ocupació a l'aire lliure, com passa a Can Garriga, en una zona d'influència fluvial colmatada per sediments al·luvials (sorres fines grises) i posteriorment amb creixement a la placa travertínica. La placa està datada entorn de 180.000 anys. Aquest fet dataria l'ocupació paleolítica en el paleolític inferior evolucionat o mitjà arcaic.

## Referències

* Inventari del Patrimoni Cultural Immoble Català. Direcció General d'Arxius, Biblioteques, Museus i Patrimoni de la Generalitat de Catalunya
* "Les comarques Gironines: Del Paleolític als Visigots" de Pere Cantón Playà
* https://egipci.cultura.gencat.cat
# Qozoqdaryo

Qozoqdaryo és un possiólok al nord-oest de l'Uzbekistan, a la República Autònoma de Karakalpakistan. Antic port i balneari al mar d'Aral.
El 1975, la població era de 14.000 habitants.
A causa de la dessecació del mar d'Aral i la crisi socioeconòmica que ha envoltat a la regió del mar d'Aral en la dècada de 1980, per a l'any 2005 la població s'havia reduït a Qozoqdaryo a 4.000 habitants. La desocupació ha arribat al 75%  Oficialment la ciutat s'ha inclòs en la zona del desastre ecològic.

## Referències

* ↑ Una regió en perill Arxivat 2008-02-15 a Wayback Machine. (rus)
# Qonce

Qonce, també coneguda com a Ciutat del Rei Guillem (King William's Town en anglès), és una ciutat de la província del Cap Oriental, a Sud-àfrica. Situada als peus de les muntanyes Amathole, i a la riba del riu Buffalo, forma part del Municipi Metropolità de Buffalo City, juntament amb East London, Bhisho i altres municipis. Té una població de 34.000 habitants (2011).

## Història

Va ser fundada pel missioner escocès John Brownlee com a 'Estació missionera de Buffalo' el gener de 1826. Va ser cremada en dues ocasions per atacs dels xoses, el 1835, i el 1846 en la 'Guerra de la destral', però Brownlee la va reconstruir cada cop. Va servir com a quarter general militar de la Kaffraria britànica i com a centre per a l'assentament alemany abans de convertir-se oficialment en una ciutat el 1861. Va rebre el nom del rei britànic Guillem IV.
La Ciutat del Rei Guillem es va associar amb els disturbis polítics durant l'època de l'apartheid i està estretament relacionada amb el líder del moviment de la consciència negra, Steve Biko, que va néixer -i està enterrat- al municipi de Ginsberg, als afores de la ciutat. Nelson Mandela i Thabo Mbeki també provenen de la zona, que es troba a poca distància de Mthatha.
El febrer de 2021 es va canviar el nom de Ciutat del Rei Guillem per Qonce. Qonce significa búfal en xosa, en referència al riu Buffalo.

## Economia

L'economia de la zona es centra en la ramaderia de bestiar i oví, mentre que la ciutat té una indústria pròspera que produeix tèxtils, sabó, espelmes, dolços, cartrons i roba. És coneguda a nivell nacional per les seves excel·lents escoles. Es considera que el seu Museu Kaffrarian té la millor col·lecció d'exemplars de mamífers africans del món.

## Referències

* ↑ «Census 2022» (en anglès). Republic of South Africa, 2011.
* 1 2 3 «Ciutat del Rei Guillem - Impregnada d'història» (en anglès). Private Property South Africa, 06-01-2012.
* 1 2 «King William’s Town» (en anglès). Encyclopædia Britannica.
* ↑ «Modificació del canvi de nom per al Cap Oriental» (en anglès). República de Sud-àfrica, 25-02-2021.
* ↑ «KingWilliam's Town / Qonce» (en anglès). Oocities, 01-10-2009.
# El Llamp (editorial)

El Llamp és una editorial que va ser fundada el 23 de febrer de 1982 a Barcelona per l'editor Enric Borràs i Cubells (Gandesa, 1920-Barcelona, 1985) i el seu fill Enric. Va prendre el nom de la revista homònima El Llamp.
L'editorial es va especialitzar en l'edició d'obres sobre el pensament polític independentista (col·lecció La Rella, d'assaig polític), de literatura (Originals, de conte i novel·la curta; La Cuca al Cau, eròtica) i d'assaig referit a altres temes (Antropologia, de monografies d'antropologia i etnologia, o La Franja, sobre diversos aspectes de la Franja de Ponent). El Llamp va promoure la recuperació de la capçalera de la revista El Llamp. El 23 de febrer de 1984 es publica, en aquesta segona època, a Barcelona. Fou dirigida, en una primera etapa, per Joan Crexell i Playà i, posteriorment, pels germans Xavier i Enric Borràs. De periodicitat quinzenal, es proposava d'ésser una plataforma d'opinió i debat catalanista on es reflectís el present i el futur de Catalunya i dels Països Catalans. El 7 de maig de 1987 deixà de publicar-se per problemes econòmics, tot assolint setanta-quatre números. Abastà un tiratge de més de 2.000 exemplars, 1.000 dels quals per subscripció.
Enric Borràs manté el web El Llamp, d'opinió i actualitat sota les mateixes premisses.

## Referències

* ↑ «El Llamp (editorial)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* «El Llamp: doble aniversari. Trenta anys de l'editorial, dos menys de la revista». VilaWeb, 22-02-2012.
* Dalmau, Ferran. «30 anys de la fundació d'El Llamp». llibertat.cat, 26-01-2012.
* El Llamp - Lloc web oficial
# Rabassa

* No s'ha de confondre amb Rabasa.
«Rabassa o la Rabassa» té aquests significats:
* Rabassa morta, contracte per al conreu emfitèutic semblant a un arrendament per a conrear-hi vinya
* Rabassa de Perellós, nissaga valenciana
* Toponímia:
** Rabassa (Alacant), barri de la ciutat d¡Alacant
** Rabassa (Montagut i Oix), nucli disseminat de població de Montagut i Oix (La Garrotxa).
** Naturlandia - la Rabassa, estació d'esquí de fons del comú de Sant Julià de Lòria, a Andorra
** La Rabassa (Andorra), indret del comú de Sant Julià de Lòria, a Andorra
** La Rabassa (Clariana de Cardener), masia del municipi de Clariana de Cardener, a la comarca del Solsonès
** La Rabassa (Sant Guim de Freixenet), poble del municipi de Sant Guim de Freixenet, a la comarca de la Segarra
** Es Carnatge des Coll d'en Rabassa, àrea natural d'interès geològic i paleontològic
** Can Rabassa (Blanes), masia de Blanes a la comarca de la Selva
** Turó de Can Rabassa, muntanya entre els municipis de Vallromanes i de Vilanova del Vallès (Vallès Oriental)
* Botànica: Rabassa (botànica), part de la tija (soca) d'un arbre o d'un arbust coberta per la terra, de la qual arrenquen les arrels
* Biografies:
** Gener Rabassa (València ~1342 - després de 1412), jurisconsult
** Gregory Rabassa (1922), traductor literari del castellà i el portuguès a l'anglès
** Pere Rabassa (Barcelona, 1683 - Sevilla, 1767), músic, compositor i musicòleg
** Artur Rabassa Barbenys, (Reus 1881 - 1940), impressor
** Estanislau Reynals i Rabassa (Barcelona, 1822 - 1876), advocat i escriptor català
** Josep Comabella i Rabassa (Ponts, Noguera, 1908 - Barcelona, 1981), periodista, escriptor i polític marxista català
** Miquel Gaietà Soler i Rabassa (Palma, 1746 - Malagón, 1808), advocat i polític il·lustrat mallorquí
** Ramon Blasi i Rabassa (La Selva del Camp, 1901 - Barcelona, 1980), escriptor català
Viccionari
# Rabanera del Pinar

Rabanera del Pinar és un municipi i vila de la província de Burgos (comunitat autònoma de Castella i Lleó). Limita amb els municipis de Palacios de la Sierra, Moncalvillo, Cabezón de la Sierra, La Gallega, La Aldea del Pinar, Espejón i Hontoria del Pinar.

## Geografia i població

Situada a 75 km al sud-est de la ciutat de Burgos, capital provincial, a la comarca de la Sierra de la Demanda, amb centre comarcal a Salas de los Infantes.
* Veïns (focs): 20 (finals del segle xiii), 40 (1305), 102 (1753).
* Habitants: 546 (1787), 662 (1857), 250 (1981), 172 (1991), 145 (2007).
El terme té un dels enclavaments més meridionals d'Europa de la Myrica gale.
Evolució demogràfica :
| 1787 | 1877 | 1940 | 1950 | 1981 | 1991 | 2001 | 2006 | 2007 |
| 546 | 577 | 400 | 343 | 250 | 172 | 131 | 142 | 145 |

## Economia

Ramaderia, agricultura, hostaleria i apicultura.

## Festes i cultura tradicional

* Martiri de Sant Joan, festa major, 29 d'agost
* Candelas, 2 de febrer
* Marzas, 28 de febrer
* Levantamiento o pingada del mayo, 1 de maig
* Romería de la Mata, al maig, sense data fixa
* Verano cultural, a l'agost, sense data fixa
* Sant Roc, 16 d'agost
* Santa Rosa de Lima, 23 d'agost
Els joves de la localitat i descendents del poble ballen la danza de paloteo, ball de bastons molt possiblement d'origen celtiber. Paral·lelament, les noies ballen la cintilla, d'origen antiquíssim.
El carnestoltes compta amb la participació de la quivaca, personatge amb forma de brau que persegueix els veïns.

## Història

La primera notícia històrica de la localitat és de l'1 de maig de l'any 1075. El rei Alfons VI de Lleó donà a la seu d'Auca (Oca) el monestir, possiblement familiar, de Santa María de Ravenaria (o Ravaneira).
L'any 1305 el rei Ferran IV va reduir l'encapçalament fiscal de la localitat a la meitat, de 40 veïns pecheros a únicament 20, perquè els conflictes civils, les pestes i les emigracions al sud de la Península havien reduït la població i existia perill de despoblació.
Segons el Becerro de las Behetrías de Castilla, a mitjans del segle xiv el poble era del domini del monestir cistercenc de Santa María del Valle, situat a Fuencaliente del Burgo.
El 1134 la localitat passà a pertànyer a efectes eclesiàstics al bisbat d'Osma, en el qual estigué integrada fins al 1956.