OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Xiuladora de Bower

La xiuladora de Bower (Colluricincla boweri) és un ocell de la família dels paquicefàlids (Pachycephalidae).

## Hàbitat i distribució

Viu a la selva pluvial de les terres altes, normalment per sobre dels 300 m, al nord-est de Queensland.

## Referències

* ↑ «Xiuladora de Bower». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/04/2023(català)
# Iújnoie (Ingúixia)

* Per a altres significats, vegeu «Iújnoie».
Iújnoie (en rus: Южное) és un poble del nord de la República d'Ingúixia que el 2019 tenia 1.301 habitants.
Segons el cens rus de 2010, la composició ètnica de la seva població era:
| Ordre | Nacionalitat | Població | Percentatge |
| 1 | Ingúixos | 784 | 86,06 % |
| 2 | Txetxens | 94 | 10,32 % |
| 3 | Turcs | 20 | 2,20 % |
| 4 | Russos | 11 | 1,21 % |
| 5 | Altres | 2 | 0,22 % |

## Referències

* ↑ «Численность населения Российской Федерации по муниципальным образованиям на 1 января 2019 года.» ( arxiu comprimit) (en rus) p. Tabl-26-19.xlsx, 31-01-2019. Arxivat de l'original el 02-05-2021. [Consulta: 16 maig 2021].
* ↑ «Том 4. Таблица 04-04. Население Ингушетии по национальности и владению русским языком» ( arxiu comprimit) (en rus) pub-04-04_Терр=26000000.xlsx, 26-04-2019. Arxivat de l'original el 06-03-2016. [Consulta: 16 maig 2021].
# Iósser

Iósser (en rus: Иоссер) és un poble (un possiólok) de la República de Komi, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 217 habitants.

## Referències

* ↑ «Всероссийская перепись населения 2010. Итоги переписи по Республике Коми. Том 1 Численность, размещение, возрастно-половой состав населения». Комистат, 2018. Arxivat de l'original el 2021-07-11. [Consulta: 6 juliol 2021].
* ↑ Коряков Ю.Б.. «База данных "Этно-языковой состав населённых пунктов России"». Arxivat de l'original el 2017-11-16. [Consulta: 6 juliol 2021].
# Zhan Guo Ce

El Zhan Guo Ce (xinès tradicional: 戰國策, xinès simplificat: 战国策, pinyin: Zhàn Guó Cè; wade-giles: Chan-kuo Ts'e; literalment: Estratègies dels Regnes Combatents) és un famós text històric xinès i una compilació de materials esporàdics dels Regnes Combatents compilat entre els segles iii i I aEC. És un text important dels Regnes Combatents, ja que relata les estratègies i punts de vista polítics de l'Escola de Diplomàcia i revela les característiques històriques i socials de l'època.

## Referències

* ↑ Liu 2004, p. 297-301
* ↑ He 2001, p. 59-82

## Enllaços externs

* Complete text of ZGC (xinès simplificat) Arxivat 2009-03-10 a Wayback Machine. (xinès tradicional) (xinès)
* Traducció a l'anglès del ZGC per B. S. Bonsall Arxivat 2014-09-08 a Wayback Machine. (anglès)
* Una instantània del llibre de He Jin (xinès)
# Filipe Mukenga

Filipe Mukenga és el nom artístic de Francisco Filipe da Conceição Gumbe (Luanda, 7 de setembre de 1949) és un cantant i compositor angolès.

## Biografia

Va començar a tocar en 1964 per influència dels Beatles. Va col·laborar en els grups Os Brucutus, os Indómitos, The Five Kings, The Black Stars, Os Rocks, os Electrónicos, os Jovens i Apollo XI.
Considerat representatiu de l'estil Nova Música de Angola, va gravar el seu primer disc en solitari, Novo Som, en 1990 per a la discogràfica EMI-Valentim de Carvalho. Va col·laborar amb dos temes del disc "Mingos & Os Samurais" de Rui Velosoi el 31 de maig de 1991 va actuar amb Os Tubarões, al Coliseu dos Recreios de Lisboa. En 1994 va gravar a París Kianda Kianda per a Lusáfrica. En 1996 va gravar O Canto da Sereia: o Encanto amb Filipe Zau i on hi col·laboraren Carlos Burity, Katila Mingas, Paulo Flores, Dino, Eduardo Paím i Fernando Tordo. El 1998 fou un dels noms escollits per la compilació África em Lisboa de la discogràfica EMI, i col·laborà en el treball Sons da Lusofonia promogut per Carlos Martins.
En els següents anys va gravar discs a Portugal i a Brasil. En maig de 2008 va rebre junt amb Filipe Zau el premi Common Ground Music Award 2008, concedit per l'associació Search for Common Ground. Ambdós també foren autors de la cançó himne de la Copa d'Àfrica de Nacions 2010, Angola, país de futuro, acompanyats de la banda Maravilha.

## Discografia

* Novo Som (CD, Emi-VC, 1991)
* Kianda Kianda (CD, Lusáfrica, 1994)
* Mimbu Iami (CD, 2003)
* Nós Somos Nós (CD, Ginga, 2009)
* O meu lado Gumbe (CD, 2013)

## Referències

* ↑ "Há um certo distanciamento entre a velha e as novas gerações de músicos" - Filipe Mukenga Arxivat 2017-12-01 a Wayback Machine., ANGOP, 22 de desembre de 2013
* ↑ Filipe Mukenga regresa a los palcos con mayores sucesos Arxivat 2017-12-01 a Wayback Machine., ANGOP, 14 de febrer de 2014
* ↑ Filipe Mukenga na III Trienal de Luanda Arxivat 2017-12-01 a Wayback Machine., 15 de febrer de 2017
* ↑ CAN2010 será jogado ao som da música de Filipe Mukenga Arxivat 2017-12-01 a Wayback Machine., març de 2009

## Enllaços externs

* Filipe Mukenga a Discogs
* Filipe Mukenga a Allmusic
# Ça ira, il fiume della rivolta

Ça ira, il fiume della rivolta és una pel·lícula italiana documental de collage de 1964 dirigida per Tinto Brass. Prenent el seu nom de la popular cançó revolucionària Ah ! ça ira, la pel·lícula és una crítica narrativa de les revolucions del segle XX entre 1900 i 1962. Va ser exhibida a la 25a Mostra Internacional de Cinema de Venècia el 1964.

## Argument

Brass reuneix una sèrie de seqüències macabres i molt directes que expliquen la revolució d'octubre, la revolució mexicana, la gran guerra, la invasió de la Xina pels japonesos, la guerra espanyola, la segona guerra mundial, el nazisme, el feixisme, els camps d'extermini, les bombes atòmiques a Hiroshima i Nagasaki.
Paul Éluard també apareix a la pel·lícula llegint un dels seus poemes i hi ha dues cançons interpretades per Édith Piaf i Edmonda Aldini. El tema del sexe com a desviador ideològic també es presenta en embrió.

## Narracions

* Enrico Maria Salerno
* Sandra Milo
* Tino Buazzelli

## Referències

* ↑ Ça ira, il fiume della rivolta Arxivat 2013-11-09 a Wayback Machine. Consultado el 31 de julio de 2018.
* ↑ Ça ira, il fiume della rivolta a Il Cinematografo

## Enllaços externs

* Ça ira, il fiume della rivolta a Internet Movie Database (anglès)
* Ca ira, banda sonora a Youtube
# Joan Burrull i Soteras

Joan Burrull i Soteras (Igualada, segle XIX - valor desconegut) fou un director i clarinetista.
Exercí com a professor de música i també a la vegada de director de bandes de poblacions com ara Calaf, Guissona, Vilanova i la Geltrú i Igualada, la seva ciutat d'origen.
Més endavant, durant la seva estada instal·lada a Lleida a causa de motius familiars va desenvolupar el càrrec de sotsdirector de la Banda Municipal de Lleida. A part d'exercir aquest ofici també duia a terme la pràctica del clarinet com el seu instrument durant l'etapa que Joan Roch era el que s'encarregava de la direcció fins a l'any 1860.
El 17 de maig de 1860, es presentà a la convocatòria per poder cobrir el càrrec de músic major de la municipalitat en competència amb Pau Ichart, finalment va ser l'últim el que va aconseguir la plaça.
No hi ha constància de fins quan va duu a terme el càrrec de sotsdirector de la Banda Municipal de Lleida. L'única informació contrastada en els documents conservats a l'Arxiu Històric de l'Ajuntament de Lleida anoten que l'any 1869 en la convocatòria de la plaça de director de banda no figura en cap dels càrrecs amb formació per desenvolupar com el de sotsdirector i el de clarinetista.

## Referències

* ↑ Herrera i Llop, Lluís Marc. «Joan Burrull i Soteras». A: Música en Silenci. Lleida: Institut d'Estudis Ilerdencs, 2012, p. 56. ISBN 978-8496908796.
# Joan Bulons

Joan Bulons (Barcelona, segle xv - ? segle xv), filòsof i escriptor català que escrvia en llengua llatina.

## Biografia

Fou professor de l'escola lul·liana del palau menor de Barcelona. El 1453 donà classes a la Universitat de Pàdua. Amic de Fantini Dandolo, bisbe de Pàdua, a casa seva hi escriví la seva explicació de l'Art lul·liana.
Després de la seva estada a Pàdua continuà la seva tasca docent a Venècia. Allí, Severí de Frísia en va seguir les lliçons i en va copiar la Lectura, el comentari de Bulons a l'Art general de Llull.

## Obres

* Lectura artis generalis.

## Referències

* ↑ «Joan Bulons». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Mariàngela Vilallonga,La literatura llatina a Catalunya al segle xv. Repertori bio-bibliogràfic (1993, ISBN 978-84-7256-930-0).
# Zamioculcas

Zamioculcas és un gènere de plantes amb flors dins la família Araceae, que conté una sola espècie Zamioculcas zamiifolia. És una planta perenne tropical originària de l'est d'Àfrica, des de Kenya a Sud-àfrica. Els vivers holandesos van començar a propagar a escala comercial aquesta planta a partir de 1996.

## Etimologia

El nom botànic deriva de la similitud superficial de les fulles d'aquesta planta amb el gènere de les plantes cicadàcies Zamia. També se la coneix amb el nom trivial de planta ZZ.

## Història

Va ser descrita primer sota el nom de Caladium zamiifolium per Loddiges l'any 1829 (Bot. Cab. 15: t. 1408. 1829), desplaçat després al gènere Zamioculcas per Heinrich Wilhelm Schott (Syn. Aroid. 71. 1856) i qui li va donar el nom correcte de Zamioculcas zamiifolia va ser Adolf Engler (Das Pflanzenreich 4, 23B: 305. 1905.)

## Descripció

És una planta herbàcia que fa de 45-60 cm d'alt, des d'un rizoma suculent. Normalment és una planta perennifòlia però esdevé caducifòlia durant una secada i sobreviu a aquesta gràcies al seu gran rizoma, que és similar a una patata, el qual emmagatzema aigua fins a la tornada de les pluges. Les fulles són pinnades de 40-60 cm de llargada, amb 6-8 parells de folíols de 7-15 cm de llarg els quals són llisos, brillants i de color verd fosc. Les flors es fan en un petit spadix, de 5-7 cm de llarg, brillant de color de groc a marró o de color bronze. La floració es fa de mitjan estiu a principi de tardor.

## Toxicitat

Totes les parts de la planta es creu que són verinoses si s'ingereixen.

## Cultiu

Zamioculcas és una planta ornamental sovint cultivada com planta d'interior especialment pel seu fullatge brillant. Es pot mantenir a l'exterior si la temperatura no baixa dels 15 °C. La temperatura òptima de creixement és de 18 °C a 26 °C. Si es rega massa es pot destruir aquesta planta. No s'han d'utilitzar abrillantadors de fulles. La llum intensa indirecta és la millor per aquesta planta però tolera una molt baixa lluminositat.
Z. zamiifolia es pot propagar per esqueix de fulla.

## Referències

* ↑ Catherine, Horwood. Potted History: The Story of Plants in the Home. Frances Lincoln Ltd, 2007, p. 173. ISBN 978-0-7112-2800-9.

## Enllaços externs

* Zamioculcas page
# Burr

Burr és una població dels Estats Units a l'estat de Nebraska. Segons el cens del 2000 tenia 66 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Burr tenia 66 habitants, 36 habitatges, i 16 famílies. La densitat de població era de 318,5 habitants per km².
Dels 36 habitatges en un 11,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 44,4% hi vivien parelles casades, en un 2,8% dones solteres, i en un 52,8% no eren unitats familiars. En el 47,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 25% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era d'1,83 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,65.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 16,7% tenia menys de 18 anys, un 7,6% entre 18 i 24, un 21,2% entre 25 i 44, un 31,8% de 45 a 60 i un 22,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 46 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 83,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 35.000 $ i la renda mediana per família de 38.125 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.786 $ mentre que les dones 23.750 $. La renda per capita de la població era de 20.113 $. Cap de les famílies i el 5,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Burr». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Burr». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Coll d'Ares (Pirineu)

El coll d'Ares és un coll de muntanya dels Pirineus que uneix les comarques del Ripollès i el Vallespir, entre els termes municipal de Molló i comunal de Prats de Molló i la Presta.
És al sud-oest de Prats de Molló, a 13 quilòmetres per una bona carretera, però amb molts revolts tancats (salva uns 750 metres de diferència d'altitud en aquests 13 quilòmetres) i al nord-est de Molló, a 11 quilòmetres per una carretera de les mateixes característiques anteriors (només uns 350 metres de diferència d'altitud, però). A través de Molló, en 7 quilòmetres més hom arriba a Camprodon i en 31, a Ripoll. Des del coll d'Ares hi ha una magnífica vista panoràmica sobre les dues valls que separa.
Serveix de pas transfronterer, alhora que separa les valls del Ter i del Tec. En aquest punt hi havia hagut una duana (ara és una ampla esplanada des d'on hi ha magnífiques vistes sobre les dues valls esmentades). S'hi troben les carreteres C38 i D115.
El coll d'Ares és objectiu de diverses rutes de senderisme per aquest sector dels Pirineus.

## L'exili republicà del 1939

El coll d'Ares va ser un dels diversos passos transpirinencs per on van passar, seguint el camí de la Retirada, els qui s'exiliaren el gener i febrer del 1939 fugint de l'avenç de les tropes feixistes del general Franco i de la imminent repressió, persecució i execució de persones compromeses amb la legalitat republicana que el cop d'estat del general esmentat estava duent a terme en els territoris que ja dominava. Per això, en el coll d'Ares hi ha un monument commemoratiu de l'exili dels republicans. Passa per aquest coll la branca principal del camí de la Retirada del coll d'Ares, promogut com a ruta de senderisme per l'Ajuntament de Molló.

## Fites frontereres

Al coll d'Ares hi ha la fita fronterera número 519 entre els estats francès i espanyol. És 8 metres al nord de l'esplanada esmentada, i es tracta d'una fita de mida mitjana, de base rectangular, a la cara est de la qual hi ha el número de la fita pintat de negre damunt d'un marc pintat de blanc. En aquest cas no hi ha la creu que sol haver-hi en moltes altres fites.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «125 - Prats de Molló i la Presta». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Prats de Molló». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ El Coll d'Ares en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Ruta de wikiloc
* ↑ Ruta de senderisme a partir del Coll d'Ares
* ↑ Museu Memorial de l'Exili, de la Jonquera
* ↑ http://www.mollo.cat/cami-de-la-retirada Arxivat 2017-10-15 a Wayback Machine. El Camí de la Retirada de Molló.
* ↑ Pàgina web dedicada a les fites frontereres de la demarcació de Girona
# Carquefou

Carquefou (en gal·ló Carqefou) és un municipi francès del departament de Loire-Atlantique, a la regió del País del Loira, que històricament ha format part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 17.898 habitants. Limita amb els municipis de Nantes, Sainte-Luce-sur-Loire, Thouaré-sur-Loire, Mauves-sur-Loire, Saint-Mars-du-Désert (Mayenne), Sucé-sur-Erdre i La Chapelle-sur-Erdre.

## Demografia

Evolució de la població Ehess i INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 2 273 | 1 259 | 2 156 | 2 379 | 2 626 | - | 2 690 | 2 912 | 2 899 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 2 891 | 2 810 | 2 897 | 2 799 | 2 782 | 2 932 | 2 909 | 2 902 | 2 751 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 2 670 | 2 843 | 2 609 | 2 586 | 2 538 | 2 472 | 2 635 | 3 026 | 3 169 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 3 287 | 3 744 | 6 239 | 9 664 | 12 877 | 15 377 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1977-1983 | Pierre Stalder | |
| 1983-1989 | Francis Sergent | |
| 1989-2003 | Gisèle Gautier | UDF-PPDF |
| 2003-2014 | Claude Guillet | |
| 2014- | Véronique Dubettier-Grenier | |

## Agermanaments

* Alella
* Eersel (Brabant del Nord)
* Racoviţa (Romania)
# Le 17e Parallèle

Le 17e Parallèle: La guerre du peuple és una pel·lícula documental francesa del 1968 dirigida per Marceline Loridan-Ivens i Joris Ivens. La pel·lícula pretén mostrar els efectes de la campanya estatunidenca de bombardeig sobre el poble vietnamita, que eren principalment pagesos.

## Sinopsi

El 1968, entre Vietnam del Sud sota el control de l'exèrcit estatunidenc i Vietnam del Nord en lluita per la independència, es va crear una zona desmilitaritzada al voltant del paral·lel 17. Joris Ivens i la seva dona, Marceline Loridan, van anar durant dos mesos a aquesta zona dels voltants del poble de Vinh Linh per viure entre els pagesos que s'havien refugiat als cellers per intentar sobreviure als bombardejos incessants de l'artilleria estatunidenca.

## Comentaris

| « | Le 17e Parallèle és un documental compromès, en què el cineasta filma el resistent poble vietnamita, disposat a fer qualsevol sacrifici per defensar el seu país. El soroll de les bombes contrasta amb la calma dels pagesos decidits a sobreviure contra l'ogre americà. La vida quotidiana s'organitza en grans galeries subterrànies on s'organitza la comunitat. Joris Ivens filma la inquebrantable convicció del poble vietnamita que la victòria arribarà. | » |

## Referències

* ↑ Thompson, Howard «The New York Times: 17th Parallel: Vietnam in War». NY Times.
* ↑ «NYTimes Review». NY Times.
* ↑ Joris Ivens. «Joris Ivens Coffret 3 DVD». Arte.

## Enllaços externs

* Le 17e Parallèle a YouTube
# Cahuelche

El Cahuelche (del mapudungun kawel: «dofí», i che: «persona»), també anomenat Cahuella, és una criatura màgica aquàtica present a la mitologia chilota.

## Referències

* ↑ Quintana Mansilla, 1987.

## Bibliografia

* Quintana Mansilla, Bernardo. Chiloé mitológico: mitos, pájaros agoreros, ceremonias mágicas de la provincia de Chiloé (en castellà), 1987.

## Vegeu també

* Bufeo Colorado
# Cincovillas

Cincovillas és un municipi de la província de Guadalajara, a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 40 | 38 | 37 | 39 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Guadalajara (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 2 maig 2021].
# Notropis spectrunculus

Notropis spectrunculus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 7,9 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: Virgínia, Carolina del Nord, Tennessee i Geòrgia (Estats Units).

## Referències

* 1 2 «Notropis spectrunculus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Etnier, D.A. i W.C. Starnes, 1993. The fishes of Tennessee. The University of Tennessee Press, Knoxville (Tennessee), Estats Units.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, Lawrence M. & Burr, Brooks M. (1991): Freshwater Fishes, p. 131, Houghton Mifflin, Nova York, Estats Units. ISBN 0-395-91091-9.
* Simons, Andrew M. & Mayden, Richard L. (1997): Phylogenetic Relationships of the Creek Chubs and the Spine-Fins: an Enigmatic Group of North American Cyprinid Fishes (Actinopterygii: Cyprinidae). Cladistics 13(3): 187-205.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Correcció lingüística

La correcció lingüística és la revisió dels errors d'ús de la llengua en un text per millorar la seva comprensibilitat i adequació al context. Aquesta revisió pot incloure aspectes gramaticals, ortogràfics, sintàctics, semàntics i de estil i es pot fer individualment o professionalment amb l'ajuda d'eines informàtiques o editors professionals. La correcció lingüística és important per garantir la qualitat dels textos i millorar la imatge de les empreses o organitzacions que els publiquen.
La correcció gramatical és una propietat inherent a qualsevol text en què s'utilitzi un registre formal. Les incorreccions poden ser de dos tipus:
* Els vulgarismes: són col·loquialismes no normatius, és a dir, elements lingüístics que, malgrat el seu origen genuïnament català i que alguns siguin admissibles en registres col·loquials, l'Institut d'Estudis Catalans ha considerat innecessaris o poc adients en la comunicació culta perquè són variants de les formes correctes.
* Els barbarismes són elements lingüístics no admesos resultat de la interferència d'una altra llengua (castellanismes, gal·licismes, anglicismes, etc)
Els vulgarismes i els barbarismes poden afectar els diferents nivells lingüístics. Així hi ha errors:
* Morfològics: si afecten aspectes com el gènere, el nombre o la conjugació verbal.
* Sintàctics: si estan relacionats amb qüestions com l'ordre en què es disposen les paraules a la frase, les construccions, les pronominalitzacions, etc.
* Lèxics: si es tracta de mots mal formats o d'estrangerismes no admesos.
* Semàntics: si impliquen donar a un mot un significat que no té per la interferència d'una altra llengua.
També es donen errors de prosòdia (pronunciació) i d'ortografia.
# Nèrites

Nèrites (en grec antic Νηρίτης), va ser, segons la mitologia grega, l'únic fill mascle de Nereu i de Doris. Era germà de les cinquanta nereides.
Els mariners grecs tenien diverses llegendes sobre ell. S'explicava que era un jove de gran bellesa que havia aconseguit que Afrodita se n'enamorés quan la deessa encara vivia al mar. Quan va volar cap a l'Olimp, Nèrites va renunciar a seguir-la, tot i que Afrodita li havia donat unes ales. Indignada i colèrica, Afrodita va maleir Nèrites i el va transformar en petxina, incapaç de moure's i aferrada sempre a la roca. Va donar les seves ales a Eros, que havia acceptat ser el seu company. Nerea, una de les seves germanes nereides, el va trobar i li va suplicar a Posidó que el retornés a la seva forma original. Mogut per la compassió, Posidó va acceptar i va tornar a Nerites a la seva veritable forma.
Una altra versió diu que Nèrites era estimat per Posidó i que ell el corresponia, i el seguia pel mar amb una gran rapidesa. Però Hèlios, el Sol, gelós de la velocitat amb què Nèrites es movia sobre les onades, el va transformar en petxina. Igual que en la primera versió, Nerea el va trobar i va persuadir amb èxit a Posidó perquè ho tornés a la normalitat.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 386. ISBN 9788496061972.
# Armand de Clarmont

Armand (Arimandus) apareix esmentat com a vescomte d'Alvèrnia o de Clarmont, sota l'autoritat dels comtes Bernat I (846-868), Gerard II i Guillem el Pietós (duc d'Aquitània i comte d'Alvèrnia el 886, mort el 916). Va fer donacions a l'església de Brioude el 895 i 898.
Fou el pare de Robert I, d'Astorgi, d'Armand II i de Matfred, tots esmentats com a vescomtes d'Alvèrnia en una carta de l'església de Brioude datada el 962.

## Bibliografia

* A.-G. Manry, Histoire d'Auvergne.
* Père Anselme, d'après du Bouchet, Tables de l'origine des comtes héréditaires d'Auvergne.