OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Neverwas

Neverwas és una pel·lícula canadenca dirigida per Joshua Michael Stern, i estrenada el 2005.

## Argument

Un psiquiatre deixa una carrera acadèmica per treballar a l'institut psiquiàtric on el seu pare, escriptor, va viure alguns anys abans de l'escriptura d'un famós llibre per a nens. Hi trobarà un psicòpata que li permetrà descobrir els secrets de la història i la seva posició en el relat.

## Repartiment

* Ian McKellen: Gabriel Finch
* Aaron Eckhart: Zach Riley
* Brittany Murphy: Maggie
* Nick Nolte: T.L. Pierson
* Alan Cumming: Jake
* Vera Farmiga: Eleana
* Bill Bellamy: Martin Sands
* Michael Moriarty: Dick
* Jessica Lange: Katherine Pierson
* William Hurt: Dr. Peter Reed

## Producció

La pel·lícula va ser escrita i dirigida per Joshua Michael Stern en el seu debut com a director. Va ser produïda per Sidney Kimmel i Greg Shapiro, i co-produïda per Aaron Eckhart que la va protagonitzar. La pel·lícula va ser distribuïda per Neverwas Produccions i premiada al Festival Internacional de Cinema de Toronto el 9 de setembre de 2005. Va ser distribuïda per Miramax Films per la seva difusió en home media. Per ser un conte de fades basat en esdeveniments reals, la pel·lícula sovint ha estat comparada amb Finding Neverland (2004).
El rodatge principal va tenir lloc el setembre 2004 a Vancouver, Colúmbia britànica, Canadà.

## Referències

* ↑ «Neverwas». The New York Times.
* ↑ «Neverwas (2005) – Company Credits». Internet Movie Database.
* ↑ «Neverwas (2005) -vs- Finding Neverland (2004), per Bryce Zabel». Movie Smackdown, 01-07-2007. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 25 desembre 2017].
* ↑ «Neverwas (2005) –Box Office / Business». Internet Movie Database.
* ↑ «Neverwas (2005) - localitzacions». Internet Movie Database.
# Plenamar

La plenamar en el moviment de la marea és l'augment màxim del nivell de l'aigua de la mar. La diferències entre dues plenamars és de 12 hores i 25 minuts. La diferència de nivell entre la plenamar i la baixamar amb un màxim de 30 centímetres és quasi imperceptible al mediterrani però pot atènyer fins fins a divuit metres a certes costes de l'oceà Atlàntic amb canvis del paisatge espectaculars i la creació de biòtops particulars. Les plenamars de més amplitud, causades per una constel·lació particular de la lluna, el sol i el vent són anomenades marees vives.

## En les arts

* Plenamar (2011), curtmetratge de Joan Carles Martorell, escrit per Laia Ordóñez, primer premi al Certamen Cortogenia 2012.

## Referències

* ↑ «Plenamar». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Björn, Van de Walle; Seys, Jan «Het mysterie van het getij» (en neerlandès). De Grote Rede, 2003, pàg. 1-6.
* ↑ Riba, Oriol (red.). «Plenamar». A: Diccionari de geologia. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1997.
* ↑ «Plenamar (2011) - un curt de Joan Carles Martorell». [Consulta: 5 febrer 2017].
# Gustave Courtois

Gustave-Claude-Étienne Courtois (18 de maig de 1852, a Pusey (Haute-Saône) – 1923, Neuilly-sur-Seine) va ser un pintor francès representant de l'estil acadèmic.

## Biografia

Courtois nasqué de mare soltera que l'estimava a ell amb devoció. Courtois primer assistí a l'Escola municipal de dibuix de Vesoul (Franche-Comté).
Els seus dibuixos van ser mostrats a Jean-Léon Gérôme, i el 1869, Gérôme encoratjà Courtais perquè entrés a l'École nationale supérieure des Beaux-Arts de Paríss. Courtois va ser amic íntim del seu company d'estudis Pascal Dagnan-Bouveret, junts van tenir un estudi de pintors a Neuilly-sur-Seine des de la dècada de 1880.
Va ensenyar pintura a l'Académie de la Grande Chaumière, Académie Colarossi, París, on eren estudiants Georges d'Espagnat, Eva Bonnier i Dora Hitz.
Va ser cavaller de la Legió d'Honor. Entre els seus alumnes hi havia Emma Sparre, Willard Dryden Paddock, Mary Rose Hill Burton, i Sara Page (1855–1943).

## Referències

* ↑ «Underpaintings: January 2009». Underpaintings.blogspot.com, 17-01-2009. [Consulta: 23 agost 2010].
* ↑ T. F. Simon. «Académie Colarossi in Paris». Tfsimon.com. [Consulta: 23 agost 2010].
* ↑ Catherine Renoir. «Georges d'Espagnat - Renoir Fine Art». Renoirinc.com. Arxivat de l'original el 2010-11-30. [Consulta: 23 agost 2010].

## Fonts

* Gabriel P. Weisberg. Against the Modern: Dagnan-Bouveret and the Transformation of the Academic Tradition. 2002.

## Enllaços externs

* "Gustave Claude Etienne Courtois", Artnet (anglès)
* "The New Bonnet", Christies (anglès)
# John O'Neill

John O'Neill (Drumgallon, comtat de Monaghan, 1834 - Omaha, Nebraska, 1878) fou un militar i revolucionari irlandès, oficial de l'exèrcit dels Estats Units i dirigent fenià.
El 1848 va emigrar a Nova Jersey i el 1857 va integrar-se en l'exèrcit dels EUA, d'on es retirà el 1866 com a coronel per a ingressar a la Germandat Republicana Irlandesa. Aquell any va comandar els anys 1866 i 1870 dues expedicions al Canadà amb 800 fenians. Fou cap de l'IRB del 1867 al 1870 fins que fou capturat i empresonat, acusat d'instigar l'assassinat de Thomas D'Arcy Mac Gee i pels atacs al Canadà. Quan fou alliberat va marxar a Nebraska, on hi va organitzar grups fenians fins a la seva mort.
# Àmfissa (mitologia)

Àmfissa (en llatí Amphissa, en grec antic Ἄμφισσα) era segons la mitologia grega, una filla de Macareu i neta d'Èol. Era l'epònima de la ciutat d'Amfissa, a la Lòcrida Ozòlia, segons diu Pausànias. Va ser una de les amants d'Apol·lo.
És possible que Àmfissa es pugui identificar amb la Macareide Ise, mencionada per Ovidi, que diu que era una amant d'Apol·lo, i que la va seduir disfressat de pastor.

## Referències

* ↑ Pausànias. Descripció de Grècia, X, 38,4
* ↑ Ovidi, Les Metamorfosis, VI, 124
# La campanya romana

La campanya romana és un oli creat cap a 1639 pel pintor Claude Lorrain. Les seves dimensions són 101,6 × 135,9cm i està situat en el Metropolitan Museum of Art de Nova York, Estats Units d'Amèrica.
La pintura ha estat identificada amb un dels dibuixos en el Liber Veritatis. La inscripció a la part posterior d'aquest dibuix indica que la pintura va ser realitzada a Roma per a un client a París. El contrast entre la llum al fons i l'ombra lírica en el primer pla és característic dels paisatges de Claude, com és l'edifici a l'esquerra, igual que molts encara visibles a la campanya romana.
L'obra va formar part de les exhibicions An Exhibition of Paintings and Drawings by Claude Lorrain de 1938 a Nova York, Masterpieces of Art: European & American Paintings, 1500–1900 de 1940 a Nova York i 5000 Years of Art from the Collection of The Metropolitan Museum of Art de 1981 en San Diego, entre d'altres.

## Referències

* 1 2 3 «The Collection Online» (en anglès). Museu Metropolità d'Art de Nova York. [Consulta: 21 desembre 2014].
# Sólo quiero caminar

Sólo quiero caminar és una producció cinematogràfica espanyola i mexicana de l'any 2008. Es tracta d'una continuació de la vida d'un personatge de Nadie hablará de nosotras cuando hayamos muerto, del mateix director Agustín Díaz Yanes i produïda per Boomerang TV, Antena 3 Films i Canana Films, i protagonitzada per Victoria Abril.

## Argument

Conta la història de Gloria Duque (Victoria Abril), protagonista de Nadie hablará de nosotras cuando hayamos muerto, una ex-prostituta que, amb un grup d'amiges (Ariadna Gil, Pilar López de Ayala i Elena Anaya), planeja el robatori a una banda criminal, però quan una d'elles és detinguda (Ariadna Gil), tot es complica. Després d'açò, no acaben els seus problemes, ja que una altra amiga es casa obligada amb un mafiós mexicà, el que tornarà a ficar a les quatre xiques en el món dels robatoris i les màfies.

## Repartiment

* Diego Luna: Gabriel
* Victoria Abril: Gloria Duque
* Ariadna Gil: Aurora
* Pilar López de Ayala: Paloma Molina
* Elena Anaya: Ana
* José María Yazpik: Félix
* Dagoberto Gama: Roberto
* Everardo Arzate: Leonardo
* Jorge Roldan: Vicente
* Tenoch Huerta: David
* Jorge Zárate: Federico
* Horacio Garcia Rojas: Pablo
* Antonio Zúñiga: Silverio
* Nacho Montes: Juan
* Ben Wang: Chino mayor

## Palmarès cinematogràfic

Sólo quiero caminar va rebre 11 nominacions als Premis Goya del 2008, i va obtenir el guardó a millor fotografia.
| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor pel·lícula | Millor pel·lícula | Nominació |
| Millor director | Agustín Díaz Yanes | Nominació |
| Millor actriu protagonista | Ariadna Gil | Nominació |
| Millor actor protagonista | Diego Luna | Nominació |
| Millor actor de repartiment | Jose María Yazpik | Nominació |
| Millor fotografia | Javier Limón | Guanyadora |
| Millor guió original | Agustín Díaz Yanes | Nominació |
| Millor muntatge | José Salcedo | Nominació |
| Millor direcció de producció | R. Cuervo i M. Pedraza | Nominació |
| Millor so | Pierre Gamet, Christophe Vingtrinier i Patrice Grisolet | Nominació |
| Millors efectes especials | Alejandro Vázquez, Reyes Abades i Rafa Solórzano | Nominació |

## Referències

* ↑ Nominacions i premis, a IMDb (anglès)

## Enllaços externs

* La pel·lícula al web de la Fox Arxivat 2010-07-19 a Wayback Machine. (castellà)
* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Benjamin Osgood Peirce

Benjamin Osgood Peirce (Beverly, 11 de febrer de 1854 - Cambridge, 14 de gener de 1914) va ser un matemàtic i físic estatunidenc, professor de la Universitat Harvard.

## Vida i Obra

Graduat a la Universitat Harvard el 1876, va obtenir una beca per estudiar a Europa i va anar a la universitat de Leipzig per estudiar física amb Gustav Wiedemann. El 1879 va obtenir el doctorat en aquesta universitat. El 1880 va retornar als Estats Units i durant un curs va ser professor de la Boston Latin School. El curs següent va ser nomenat professor de matemàtiques de Harvard. A partir de 1888 va ser catedràtic de matemàtiques i física de la universitat.
B.O. Peirce va ser un actiu investigador, sobre tot en electricitat i magnetisme, que va mantenir ben coordinades les àrees de matemàtiques i física de la universitat durant molts anys. També va publicar alguns llibres de text de matemàtiques y una taula de logaritmes que es va fer servir durant molts anys.

## Referències

* ↑ Webster, 1914, p. 275.
* ↑ Webster, 1914, p. 276.
* ↑ Birkhoff, 1977, p. 32.
* ↑ Birkhoff, 1977, p. 33.

## Bibliografia

* Birkhoff, Garrett. «Some Leaders in American Mathematics: 1891-1941». A: Dalton Tarwater (ed.). The Bicentennial Tribute to American Mathematics 1776-1976 (en anglès). The Mathematical Association of America, 1977, p. 25-78. ISBN 0-88385-424-4.
* Webster, Arthur Gordon «Benjamin Osgood Peirce» (en anglès). Science, Vol. 39, Num. 999, 1914, pàg. 274-277. ISSN: 0036-8075.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Benjamin Osgood Peirce» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* Eisele, Carolyn. «Peirce, Benjamin Osgood, II». Complete Dictionary of Scientific Biography, 2008. [Consulta: 1r maig 2018]. (anglès)
# Gustave Flourens

Gustave Flourens és un universitari i polític francès nascut el 1838 a París i mort pels soldats de Versalles a Rueil-Malmaison (no a Chatou) l'abril de 1871. Es tracta d'una personalitat de la Comuna de París.

## Orígens

Era el fill del fisiòleg Pierre Flourens, un professor al Collège de France i diputat el 1838-1839 i el germà gran d'Émile Flourens, futur ministre d'Afers Exteriors de la Tercera República. D'una banda, és besoncle de Bruno Gollnisch, un ex diputat del Roine.

## Carrera

Professor del Collège de France el 1863 a l'edat de 25 anys, va ser responsable de processar la l'Histoire des races humaines en què les seves opinions antireligioses i anti-bonapartistes al dugueren a la prohibició després d'un any d'exercici. Llavors, publicà les seves lliçons sota el títol d'Histoire de l'homme.

## Vida política

Republicà roig, assumí la causa dels insurgents cretencs contra l'Imperi Otomà i demanà en favor d'ells a les persones avançades a tot Europa, entre elles Victor Hugo, l'ex-competidor sense èxit del seu pare a l'Acadèmia Francesa. El 1866, va participar en la insurrecció de Creta amb el rang de capità. Va ser nomenat ambaixador de Creta amb el govern grec, sota la pressió del govern francès va ser expulsat a França.
A l'oposició política al Segon Imperi, va ser empresonat durant tres mesos el 1869. Es va convertir en columnista militar del diari La Marsellaise d'Henri Rochefort, i es va batre en duel contra Paul de Cassagnac, que el ferí a l'estómac. Després de la detenció de Rochefort el febrer de 1870, va fugir a Holanda i Anglaterra. L'agost de 1870, el Tribunal Superior amb seu a Blois el va condemnar a sis anys de presó in absentia.
Va tornar a França després de la proclamació de la República el 4 de setembre de 1870, va ser elegit cap d'un batalló de la Guàrdia Nacional de Belleville i fou un dels organitzadors de la revolta el 31 d'octubre de 1870 contra la política jutjada massa tèbia del Govern de Defensa Nacional. Empresonat, va ser alliberat pels homes de la Guàrdia Nacional comandats pel seu amic Amilcare Cipriani en la nit del 21 al 22 de gener de 1871. Va participar en la revolta dels parisencs el 18 de març de 1871 i va ser elegit membre de la Comuna pel 19$^è$ districte, i va nomenar general i a càrrec de la defensa del París revolucionari. Partidari de l'ofensiva desastrosa dels comunards contra Versalles, va ser assassinat el 3 d'abril de 1871 a Rueil, quan va ser desarmat pel capità de gendarmeria Desmarets futur jutge de pau a la Garnache a Vendée i protegit del comte de Baudry d'Asson.
Una unitat militar a la ciutat va ser nomenada en el seu honor: els "venjadors de Flourens". Està enterrat al costat del seu pare al cementiri del Père-Lachaise a París (66a divisió).
Membre de societats de Lliure Pensament, va participar en les activitats des del seu exili, escrivint a La Raison del 12 de març de 1870 L'enemi c'est Dieu. El principi de la saviesa és l'odi de Déu (...) aquesta terrible mentida que fa sis mil anys, enutja, embruteix, esclavitza la pobre humanitat.

## Enllaços externs

* Biografia de Gustave Flourens Arxivat 2014-08-14 a Wayback Machine.
# Exoesquelet

L'exoesquelet (compost d'un prefix llatí i d'un mot català) és l'esquelet extern que recobreix tota la superfície dels artròpodes (aràcnids, insectes, crustacis i altres grups relacionats), on compleix una doble funció protectora i mecànica, proporcionant el suport necessari per a l'eficàcia de l'aparell muscular. També es diu exoesquelet a la base, sovint mineralitzada, que secreten els coralls (Anthozoa).

## L'exoesquelet dels artròpodes

L'exoesquelet és una coberta externa produïda per l'activitat secretora de les cèl·lules epidèrmiques. L'exoesquelet està compost pel polisacàrid quitina, un polímer format per cadenes rectes i simples, no ramificades, de N-acetil-2-D-glucosamina, un monosacàrid que inclou nitrogen en la seva composició. En alguns casos l'exoesquelet apareix calcificat, reforçat per l'aposició de carbonat de calci; és el cas de molts crustacis, com els crancs o les llagostes. L'exoesquelet serveix també de dipòsit de productes d'excreció, com la guanina, els quals són la causa dels colors vius o de brillantors metàl·liques de molts artròpodes.
L'exoesquelet és realment continu, però apareix estructurat en zones o esclerites que s'articulen en franges on és menor el gruix. En els artròpodes terrestres, com els insectes o els aràcnids, l'exoesquelet té continuïtat en les cavitats respiratòries (pulmons en lliure o tràquees) allà on aquestes s'obren a l'exterior, recobrint-les.
L'exoesquelet afavoreix la fossilització, especialment la de formes marines, com els crustacis o els trilobits, que freqüentment el tenen mineralitzat.

## Ècdisi

El creixement dels artròpodes requereix que es desprenguin periòdicament del seu esquelet extern, fenomen anomenat muda o ècdisi. Quan arriba el moment l'animal passa a un estat de repòs, durant el qual s'afluixa la consistència de les parts internes de la cutícula, alhora que l'epidermis, que és a sota, es prepara per a la síntesi i secreció dels components de la nova cutícula. Per un augment de la pressió interna, o de vegades per un altre mecanisme, s'esquinça la vella cutícula i l'animal realitza els esforços necessaris per desprendre-se'n alhora que secreta la nova coberta. Quan surt es troba en un estat de debilitat i la seva consistència és tova. En un termini més o menys breu la nova coberta s'endureix.
L'ècdisi afecta, naturalment, els recobriments de les cavitats internes, d'origen ectodèrmic, com els dos extrems del tracte digestiu i, en els artròpodes aeris, les tràquees o pulmons.
El fenomen de l'ècdisi no incumbeix només als artròpodes, sinó als altres grups també dotats de cutícula amb què estan emparentats, i que hi conformen el clade dels ecdisozous.

## Nota

* ↑ Abans de l'Ortografia de l'IEC del 2017 s'escrivia exoesquelet.

## Referències

* ↑ «exoesquelet | enciclopèdia.cat». [Consulta: 24 octubre 2021].
Viccionari

## Enllaços externs

* Geometry and Pattern in Nature 3: The holes in radiolarian and diatom tests(anglès)
# Selecció de futbol de Palestina

La Selecció de futbol de Palestina (àrab: منتخب فِلَسطِيْن لِكُرَّةُ الْقَدَم, Muntaẖab Filasṭīn li-kurat al-qadam) és l'equip de futbol que representa a Palestina en les competicions internacionals. La seva organització està al càrrec de l'Associació Palestina de Futbol, que pertany a la AFC. Reben els sobrenoms de «els Lleons de Canaan» (àrab: أُسُودُ كَنعَان, Usūd Kanʿān), «els Fedaïns» o «els Lluitadors» (àrab: الْفَدَائِيُّون, al-Fadāʾiyyūn) i «els Cavallers» (àrab: الْفُرْسَان, al-Fursān).

## Història

Aquesta selecció no ha d'ésser confosa amb la Selecció de futbol d'Israel, durant l'època del Mandat Britànic de Palestina. Les dues federacions, l'israelita i la palestina compten com a propis els cinc partits que havia disputat aquella selecció. L'actual Federació Palestina de Futbol fou fundada el 1962 i no fou acceptada per la FIFA fins al 1998, després de la creació de l'Autoritat Nacional Palestina.
La seva millor posició a la classificació mundial de la FIFA fou a l'abril del 2006, quan van arribar a la 115$^a$ posició, després de 7 anys de progressió (el 1999 estava al lloc 191$^è$). Això és destacat perquè no disposa d'instal·lacions esportives en les quals es pugui entrenar i disputar els partits internacionals. Els partits de casa els ha disputat a Doha, capital de Qatar i s'entrenen a la ciutat egípcia d'Ismaïlia.
Molts jugadors que han conformat l'equip palestí a la història són d'origen palestí, però n'hi ha altres que han nascut a altres països, sobretot a Xile (alguns del Club Esportiu Palestí) i els Estats Units, països en els quals hi ha les colònies de palestins més importants del món. Fahed Attal és un dels millors golejadors de tots els temps en la història de la selecció.

### Primer partit a casa

10 anys després de ser acceptada per la FIFA, la selecció de Palestina va jugar el seu primer partit amistós com a local al seu territori. Va passar el 26 d'octubre del 2008, a l'estadi Faysal Hussein, a Al-Ram, suburbi de Jerusalem, Cisjordània. En aquest partit va empatar contra Jordània.
A l'esdeveniment esportiu hi van assistir el rei Abdallah II de Jordània i el president palestí, Mahmud Abbas, a més del president de la FIFA, Joseph Blatter.

## Resultats
### Copa Mundial de Futbol

* 1930 a 1998: No hi va participar.
* 2002 a 2018: No es va classificar.

### Copa Asiàtica de Futbol

* 1956-1996: No hi participà.
* 2000-2007: No classificat.
* 2011: No hi participà.
* 2015: Primera fase

### AFC Challenge Cup

* 2006: Quarts de final.
* 2008: Es van retirar.
* 2010: No es classificà.
* 2012: Semifinals.
* 2014: Campió

## Referències

* ↑ «Palestinos juegan primer partido de fútbol en casa - Reuters (26-10-08)». Arxivat de l'original el 2008-10-29. [Consulta: 6 abril 2011].
* ↑ Desgarrada políticamente, Palestina ve en el fútbol un elemento de unidad - AFP (26-10-08)
# Leuciscus bearnensis

Leuciscus bearnensis és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids, registrada en algunes localitats de la conca de l'Ador (d'aquí l'epítet bearnensis, del Bearn). Estudis recents de taxonomia molecular han posat en dubte si Leuciscus bearnensis i Leuciscus oxyrrhis, de la propera conca del Garona, són realment espècies diferents.

## Referències

* ↑ Freyhof, J. & Kottelat, M.. Leuciscus bearnensis. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 27 d'agost de 2014.
* ↑ Denys Gaël, Dettaï Agnès, Persat Henri «révision des Cyprinidae de France : morphologie versus taxonomie moléculaire». Ve Rencontres de l'Ichtyologie en France [París], 27-30 març 2012, pag. 59 [Consulta: 26 agost 2014].

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Lichtenberg (Berlín)

Lichtenberg és una antiga ciutat i actual barri (Ortsteil) de Berlín. Normalment anomenat Alt-Lichtenberg està situat al seu districte homònim.

## Història

El nucli històric de Lichtenberg va ser fundat al voltant de 1230, a partir de la colonització alemanya del territori de Barnim. L'assentament al voltant d'una l'església s'esmenta per primera vegada en una escriptura de 1288, les seves propietats van ser adquirides per la veïna Ciutat de Berlín el 1391.
Alt-Lichtenberg va patir greus danys durant la Guerra dels Trenta Anys i va romandre com un petit llogaret a les portes de Berlín fins que, al final del segle xviii, alguns els nobles prussians com el general Wichard Joachim Heinrich von Möllendorf van construir les seves residències aquí. Al 1815, la finca de Lichtenberg es va convertir en propietat del canceller prussià Karl August von Hardenberg.
El poble va arribar a ser una zona residencial i un suburbi de Berlín a partir de mitjan segle xix. Un nou ajuntament es va erigir el 1898 i el 1907, Lichtenberg va rebre privilegis de la ciutat. Era una de les set ciutats independents de la Província de Brandenburg, que va passar a formar part de Berlín l'any 1920 amb la Llei del Gran Berlín.

## Geografia

Lichtenberg està situat al centre del seu districte. Limita amb els barris del seu propi districte: Fennpfuhl, Alt-Hohenschönhausen, Rummelsburg i Friedrichsfelde. I també amb Friedrichshain (del districte de Friedrichshain-Kreuzberg), Prenzlauer Berg (del de Pankow), Marzahn (del de Marzahn-Hellersdorf). Té una superfície de 7,22 quilòmetres quadrats.

## Referències

* ↑ «Ortsteil Alt-Lichtenberg». Regionalmanagement Lichtenberg. Arxivat de l'original el 2007-09-23. [Consulta: 3 agost 2009].

## Bibliografia

* E. Unger: Geschichte Lichtenbergs bis zur Erlangung der Stadtrechte. Berlin 1910.
* Hans-Jürgen Rach: Die Dörfer in Berlin. Ein Handbuch der ehemaligen Landgemeinden von Berlin. VEB Verlag für Bauwesen, Berlin 1988, ISBN 3-345-00243-4.
* Die Bau- und Kunstdenkmale in der DDR, Hauptstadt Berlin, Band II. Institut für Denkmalpflege im Henschelverlag, Berlin 1987.
* Jan Feustel: Spaziergänge in Lichtenberg. Berlinische Reminiszenzen 75. Verlag Haude und Spener, 1996, ISBN 3-7759-0409-3.

## Enllaços externs

* Lloc web oficial del barri (alemany)