OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pingüí salta-roques meridional

El pingüí salta-roques meridional o pingüí emplomallat (Eudyptes chrysocome) és un ocell marí de la família dels esfeníscids (Spheniscidae). És un dels coneguts com pingüins crestats, degut a les contrastades plomes grogues que llueixen al cap. Aquests pingüins han patit alguns canvis quant a la seva classificació filogenètica, arran estudis genètics de principis del present segle.

## Taxonomia

El pingüí salta-roques era dividit en tres subespècies, però diferents estudis van propiciar que alguns autors consideraren justificat aquests grups com espècies de ple dret. així en la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 2.8, 2011) apareixen, a més d'Eudyptes chrysocome (sensu stricto), les altres dues espècies escindides: Eudyptes filholi i Eudyptes moseleyi. Avui es considera l'existència de dues subespècies, amb moseleyi com una espècie diferent:
* E. chrysocome chrysocome.
* E. chrysocome filholi.

## Morfologia

* Fa 45 – 58 cm de llargària, amb un pes de 2 – 3,4 kg, excepcionalment més.
* Cap de color pissarra negrós i resta de les parts superiors gris blavós. Parts inferiors blanques.
* Línia estreta de plomes de color groc daurat des de l'obertura nasal, per dalt de l'ull i per sota del capell, acabades en plomes molt allargades.
* Iris vermell, bec roig taronja, potes de color carn.
* Els joves són similars, amb el mentó blanquinós, les plomes grogues del cap més clares i no allargades.

## Distribució

Ocell d'hàbits pelàgics, que cria a les illes de l'extrem sud de l'Argentina i Xile, properes a Cap d'Hornos, i les illes Malvines. Més tard es dispersen pels mars propers.

## Reproducció

Formen colònies de cria des del nivell del mar fins a sobre de barrancs i encara terra endins. La temporada de reproducció va de setembre fins a novembre. Ponen dos ous, però únicament un és viable. Coven durant 35 dies.

## Referències

* ↑ Jouventin P., Cuthbert R.J., Ottvall R. (2006). Genetic isolation and divergence in sexual traits: evidence for the Northern Rockhopper Penguin Eudyptes moseleyi being a sibling species. Molecular Ecology 15:3413-3423.
* ↑ Banks J., Van Buren A., Cherel Y., Whitfield J.B. (2006). Genetic evidence for three species of Rockhopper Penguins, Eudyptes chrysocome. Polar Biology 30:61-67.
* ↑ E.chrysocome, E.moseleyi i E.filholi com espècies diferents a la Classificació de l'IOC Arxivat 2013-12-05 a Wayback Machine. Rev. 21-04-2011
* 1 2 Mary, Trewby (2002). Antarctica: an encyclopedia from Abbot Ice Shelf to Zooplankton. Auckland, New Zealand: Firefly Books. p. 152. ISBN 1-55297-590-8.
# Boira: fulla de pantarragonisme

Boira: fulla de pan-tarragonisme que Salvador Torrell i Eulàlia fa estampar a Reus ciutat del camp de Tarragona, va ser una revista de la qual se'n coneix només un número i que se suposa que va ser únic.
Aquest número 1 va aparèixer l'agost de 1922 a Reus, i formava part dels títols que Salvador Torrell va publicar amb la clara intenció d'apropar les avantguardes literàries i culturals a la ciutat. Es lliga amb la revista Llaç, apareguda el 1919 i 1920 i és un antecedent a la publicació satíric-política Reus 1973.
L'imprimia la Impremta Biblioteka, una empresa que havia fundat Marcial Badia, tipògraf socialista instal·lat a Reus, que havia adquirit les premses de la Gutenberg, impremta de Tarragona vinculada a l'editor anarcosindicalista Hermós Plaja. Boira va ser una revista literària de línies avantguardistes, que publicà sobretot poesies de Ramon Blasi i Rabassa, Joan Ferraté Gili i Josep Maria Prous i Vila, a part de textos de Torrell. En català i amb una mida de 31 cm., tenia 2 pàgines a dues columnes. Només es coneix l'exemplar de la Biblioteca Central Xavier Amorós de Reus.

## Referències

* ↑ Givanel, Joan. Bibliografia catalana: premsa: II. Barcelona: Institució Patxot, 1937, p. 348.
* ↑ «Boira: fulla de pan-tarragonisme». Catàleg Argus. [Consulta: 5-VI-2027].

## Vegeu també

* La Premsa a Reus 1813 - 1939
# Frutiger Capitalis

Frutiger Capitalis és una família tipogràfica concebuda pel tipògraf suís Adrian Frutiger (1928-2015). La primera versió, anomenada «Capitalis outline» i més tard «Symbolica» va sortir el 1991.
El 1989, empès pel mateix Frutiger, la companyia Linotype havia llençat el pojecte «Tipografia abans de Gutenberg». Amb aquest projecte Linotype volia estimular tipògafs a reinterpretar alfabets manuscrits des de l'antiguitat per tal de contribuir a establir una alternativa a les perpètues variacions de pòlisses clàssiques o de fantasia tant populars a les primeries de l'autoedició. L'emergent tipografia digital obria noves vies, tècnicament molt difícils a realitzar amb la tipografia «calent» amb metalls fosos.
Per a aquesta família tipogràfica, Frutiger es va inspirar en làpides romanes de la fi del segle i aC, de les quals va fer una interpretació llibre i no pas una còpia històrica. Després de dissenyar meticulosament tantes polisses serioses, el tipògraf hi va trobar una llibertat artística, lletres romanes «com si fossin escrites amb un retolador», és un tipus de lletra alegre que revela vitalitat. Es presenta en format positiu, perfilat i de símbols amb traces suaus, alguns poc llegibles per deixar marge per a la interpretació.
La versió definitiva, ara amb el nom «Frutiger Capitalis» va sortir el 2005, però va perdre un xic la solta alegria de l'original de 1991.
Famílies tipogràfiques:
    Frutiger Capitalis regular
    Frutiger Capitalis contorn
    Frutiger Capitalis signes i símbols

## Altres famílies tipogràfiques de Frutiger

* Frutiger
* Frutiger Serif
* Frutiger Stones i Frutiger Symbols
* Frutiger Arabic

## Referències

* ↑ Frutiger, Adrian. «Herculanum». A: Adrian Frutiger – Typefaces (en anglès). Berlín: De Gruyter - Birkhäuser, 2014, p. 370–377. DOI 10.1515/9783038212607.370. ISBN 978-3-03821-526-4.
* ↑ Nom en anglès: Type before Gutenberg
* ↑ Pott, Gottfried. Schrift, Klang, Bild = The music of lettering (en alemany). Magúncia: Schmidt, 1995, p. 91. ISBN 978-3-87439-364-5.
* 1 2 Frutiger, 2014, p. 370.
* 1 2 Osterer, Heidrun; Stamm, Philipp. Museum für Gestaltung Zürich. Adrian Frutiger - Typefaces : Complete Works. 3a ed.. Basel: Birkhäuser, 2021. ISBN 978-3-0356-2363-5.
* ↑ Osterer i Stamm, 2021, p. 380-385.
* ↑ Osterer i Stamm, 2021, p. 380.

## Enllaços externs

* «Frutiger». Linotype. Arxivat de l'original el 2022-02-25. [Consulta: 25 febrer 2022].
# Cantons de l'Alt Saona

Els Cantons de l'Alt Saona (Franc Comtat) són 32 i s'agrupen en dos districtes:
# Guillaume Farel

Guillaume Farel (1489, Gap, França - 1565, Neuchâtel, Suïssa) fou un reformador i predicador francès, gran impulsor de la introducció de la Reforma Protestant a Suïssa.

## Biografia

Nasqué en el si d'una família aristocràtica francesa. Mentre estudiava a la Universitat de París es feu alumne de l'erudit humanista i reformador moderat catòlic Jacques Lefèvre d'Étaples. L'any 1520 ja havia adoptat les idees protestants, i el 1523 fou expulsat de França per difondre-les. Es traslladà a Basilea, tot i que els seus enèrgics atacs al Catolicisme el portaren molt aviat al desterrament. Continuà difonent les idees de la Reforma, sobretot entre els francoparlants suïssos i es feu famós pel seu valor i eloqüència.
El 1532 es traslladà a Ginebra, on la seva predicació i debats públics ajudaren al triomf del protestantisme, que l'ajuntament de la vila adoptaria de manera formal el 1535. El 1536 Guillaume Farel persuadí el teòleg i reformador francès Joan Calví perquè l'ajudés en la difusió de la Reforma i en la normalització de les pràctiques eclesiàstiques. Hi hagué resistència contra les seves severes mesures inicials i els dos reformadors hagueren d'abandonar Ginebra el 1538. Farel s'instal·là a Neuchâtel, però convencé els ginebrins perquè permetessin la tornada de Calví el 1541, i es convertí en un dels seus més estrets consellers.

## Bibliografia

* Guillaume Farel, 1489-1565. Biographie nouvelle, Paris et Neuchâtel, Delachaux et Niestlé, 1930.
* Samuel Delattre, Guillaume Farel, réformateur de la Suisse romande, du pays de Montbéliard et de Gap, S. Delattre éditeur, Privas (Ardèche), 1931.
* Victor Carrière, Guillaume Farel propagandiste de la réformation, Revue d'histoire de l'Église de France, Année 1934, Volume 20, Numéro 86, pp. 37-78.
* E. Dönges, Vie de Guillaume Farel, Vevey, Bibles et littérature chrétiennes, 2002.
* Wyrill Hubert, Réforme et Contre-Réforme en Savoie 1536-1679. De Guillaume Farel à François de Sales, Lyon, Réveil publications, 2001.
* P.-O. Léchot, « L'impact de la prédication évangélique à Neuchâtel (1529-1530) », dans : Annoncer l'Évangile. Permanences et mutations de la prédication (XV-XVIIe siècle), éd. par M. Arnold, Paris, Editions du Cerf, 2006, p. 329-350.
* Georges de Manteyer, Les Farel, les Aloat et les Riquet. Milieu social où naquit la Réforme dans les Alpes, Gap, Louis Jean & Peyrot Imprimeurs-Éditeurs, 1912.
* Théodore Gorge, Farel à Metz et dans le pays messin en 1542 et 1543, thèse, 1942, Neufchâtel, 11-43 f.
* A.L. Herminjard, La Réforme à Metz. Six lettres inédites de Farel et de Pierre Toussain (1525-1526), Paris, Noblet, 1876, 30 p.
# Zou Jing

    En aquest nom xinès, el cognom és Zou.
Zou Jing va ser un coronel militar de la cort dels Han (校尉) durant el període de la tardana Dinastia Han Oriental de la història xinesa.

## En la ficció

En la novel·la històrica del Romanç dels Tres Regnes de Luo Guanzhong, Zou serveix sota les ordres del senyor de la guerra Liu Yan Quan aquest es va enfrontar amb el gran exèrcit rebel dels Mocadors Grocs, Zou Jing va aconsellar-hi a Liu Yan d'utilitzar les forces de voluntaris per ajudar a defensar al poble.

## Vegeu també

* Llista de persones dels Tres Regnes

## Referències

* ↑ ‘Zhou Jing’ en la traducció a l'anglès en línia del Romanç dels Tres Regnes de Brewitt-Taylor.
* ↑ Zou Jing per Sam Wrest a kongming.net Biografia basada en la novel·la, el Romanç dels Tres Regnes, atribuït a Luo Guanzhong (anglès)
# Meandre del Segre a l'Areny

El meandre del riu Segre a la partida agrícola de l'Areny, a l'oest de Ponts, és una zona humida producte de la dinàmica fluvial que ocupa unes 10 hectàrees de superfície. En aquesta zona el riu ha anat dipositant materials al·luvials que, juntament amb els braços del riu, es tradueixen en un ventall d'hàbitats que permeten l'establiment d'una variada fauna i flora.
La vegetació dels marges fluvials i de la zona d'inundació del meandre està formada per boscos de ribera.
Els hàbitats d'interès comunitari presents a la zona són, segons la cartografia dels hàbitats, els següents:
* 92A0 "Alberedes, salzedes i altres boscos de ribera", amb àlbers (Populus alba), freixes(Fraxinus excelsior), salzes blancs (Salix alba), saulics (Salix purpurea) i algun vern (Alnus glutinosa).
* 3260 "Rius de terra baixa i de la muntanya mitjana amb vegetació submersa o parcialment flotant (Ranunculion fluitantis i Callitricho-Batrachion)"
* 3270 "Rius amb vores llotoses colonitzades per herbassars nitròfils del Chenopodion rubri (p.p.) i del Bidention (p.p.)"
* 3280 "Rius mediterranis permanents, amb gespes nitròfiles del Paspalo-Agrostidion orlades d'àlbers i salzes".
* S'ha citat també d'altres hàbitats, com la vegetació de lleres pedregoses de rius mediterranis (hàbitat 3250).
Pel que fa a la fauna, la zona és important per a ocells com el corriol petit (Charadrius dubius), que potser hi nidifica, i per altres espècies (ànec collverd Anas platyrhynchos, bernat pescaire Ardea cinerea) que s'hi concentren durant els passos migradors i la hivernada.
Aquest espai no presenta problemes de conservació seriosos. Hi ha alguns zones afectades per antigues extraccions d'àrids, que s'estan regenerant de manera natural. Al sector nord-oest hi ha una zona on hi ha hagut moviments de terres recents (dipòsits de blocs de pedra i amuntegament de terres), que caldria restaurar.
Al límit NE de l'espai (a l'inici de la zona humida, aigües amunt) hi ha una petita resclosa, reparada l'any 1995 pel Ministeri d'Agricultura, Pesca i Alimentació (IRYDA), per arranjar els desperfectes causats pels aiguats del 94. Vora aquesta resclosa queden algunes infraestructures hidroelèctriques en desús, que convindria retirar. Al sector sud i oest, entre el riu i el canal d'Urgell, el bosc de ribera està sent substituït en alguns sector per conreus forestals (pollancres). Cal controlar possibles extensions de conreus forestals cap al bosc de ribera, en tot l'espai.
El Meandre del Segre a l'Areny forma part de l'espai de la Xarxa Natura 2000 ES5130014 "Aiguabarreig Segre-Noguera Pallaresa".

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Meandre del Segre a l'Areny». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya (CC-BY-SA). Arxivat de l'original el 28 de gener 2015. [Consulta: 24 gener 2015].
# Alts graus maçònics

Els alts graus maçònics, són els graus maçònics que comencen després dels tres graus simbòlics de les lògies blaves. A la francmaçoneria, els primers tres graus maçònics constitueixen els graus fonamentals. Els primers tres graus de la francmaçoneria són anomenats blue lodge masonry, als països de parla anglesa. A més d'aquests tres graus bàsics, s'han agregat diversos sistemes d'alts graus maçònics que es practiquen en els tallers avançats. També existeixen els cossos auxiliars maçònics.

## Història

En els primers dies de la francmaçoneria, solament hi havia dos graus: "aprenent" i "company". El tercer grau, "mestre maçó" (en anglès: master mason) va aparèixer més tard, prop de l'any 1725, a Londres, Anglaterra.
Des de la dècada de 1730, diversos autors, principalment a França i a Anglaterra, van escriure rituals per a molts graus addicionals que es suposava que continuarien, i que van enriquir la mitologia dels tres primers graus. Així, els germans van fundar els "tallers superiors", on els nous rituals s'ofereixen al mestre maçó, després de completar els primers tres graus, sent aquests la continuació del seu progrés espiritual i moral. Els historiadors van identificar més de cent graus addicionals a la dècada de 1760.
Tots aquests graus es poden agrupar en una menor quantitat de temes, seguint la llegenda de Hiram Abif, es van construir diferents sèries de rangs i graus de cavalleria, d'una manera progressiva i coherent, els ritus principals maçònics al final del segle xviii i a principis del segle xix.
Posteriorment, van continuar escrivint-se nous alts rangs maçònics, de vegades estructurats en ritus independents, de vegades integrats en els ritus ja existents, però a un ritme molt més lent.
Al principi del segle xxi, podem observar un total de graus que varien segons amb els diferents ritus:
Ritu francès: 7 graus maçònics, dels quals 3 són simbòlics i 4 filosòfics, més un nivell administratiu que està fora de l'escala de graus.
Ritu escocès antic i acceptat: 33 graus maçònics.
Ritu escocès rectificat: 6 graus maçònics.
Ritu de Memphis Mizraim: 99 graus maçònics.
Ritu de York: 13 graus maçònics.

## Practica

Les lògies que practiquen els alts graus maçònics, són diferents de les lògies blaves que practiquen els primers tres graus. Tenen noms diferents, variant els graus que confereixen, però també se'ls coneix sota el terme genèric de "tallers avançats" o "tallers de desenvolupament". En general, aquestes lògies s'agrupen en diversos conjunts diferents de denominacions (grans lògies o grans orients), que federen a les lògies dels primers tres graus maçònics.
# Boiodurum

Boiodurum (avui Innstadt) va ser una població del Nòric o província Nòrica, a l'altre costat de Batava Castra, al lloc on el riu Inn (Aenus) desaigua al Danubi. Pel seu nom se suposa que era una ciutat dels bois.

## Bibliografia

* Smith, William; S., L. Dictionary of Greek and Roman Geography (en anglès), 1854, p. Vol. 1, pàg. 417 [Consulta: 30 desembre 2012].
# Frutiger Serif

El nom Frutiger comprèn una sèrie de famílies tipogràfiques, ideades pel tipògraf suís Adrian Frutiger. Encara que la primera Frutiger de la sèrie (1968) és una lletra de pal sec, més tard es va anar ampliant i actualment consta també d'una Frutiger Serif i models ornamentals de Frutiger, com la Frutiger Stones i Frutiger Symbols. Frutiger, doncs, es podria considerar un clan tipogràfic que reuneix famílies corresponents a diferents classes tipogràfiques però que tenen unes característiques comuns pel que fa a disseny i proporcions.

## Frutiger Serif (2008)

(Linotype Originals)
Dissenyada per Adrian Frutiger i Akira Kobayashi (director tipogràfic de Linotype) en 2008. Va ser presentada el 24 de maig d'aquest any, coincidint amb l'aniversari de Frutiger.
És una versió actualitzada i ampliada de la lletra tipogràfica Meridien (creada per Adrian Frutiger en la dècada dels 50 i publicada el 1957 per Deberny & Beignot), però la Frutiger Serif és més condensada que la Meridien. La causa d'aquesta versió va ser la necessitat d'un tipus que funcionés amb cossos més petits que 10 o 12 punts. És perfecta amb grans quantitats de text i mides més petites que les habituals.
Combina molt bé amb els dissenys de pal sec d'Adrian Frutiger, com la Frutiger, Next Frutiger o la Univers.
Famílies tipogràfiques:
    Frutiger Serif: Frutiger Serif Light, Serif Light Italic, Serif Regular, Serif Italic, Serif Medium, Serif Medium Italic, Serif Bold, Serif Bold Italic, Serif Heavy, Serif Heavy Italic
    Frutiger Serif Condensed: Frutiger Serif Condensed Light, Serif Condensed Light Italic, Serif Condensed, Serif Condensed Italic, Serif Condensed Medium, Serif Condensed Medium Italic, Serif Condensed Bold, Serif Condensed Bold Italic, Serif Condensed Heavy, Serif Condensed Heay Italic

## Annexes

* Frutiger
* Frutiger Capitalis
* Frutiger Stones i Frutiger Symbols
* Frutiger Arabic
* Adrian Frutiger
* Llista de tipografies d'Adrian Frutiger

## Referències

* ↑ Linotype (pàgina oficial)

## Vegeu també

* Llista de tipògrafs
* Tipografia
* Font tipogràfica
* Família tipogràfica
* Tipus tipogràfic
* Altura de la x
* Lletra de pal sec
* Escriptura carolíngia
* Escriptura cuneïforme
* Pictograma
# Enric de Borbó-Parma

Enric de Borbó-Parma, comte de Bardi (Parma 1851 - Menton 1905). Príncep de Parma de la Casa de Borbó amb el tractament d'altesa reial. Ostentà, per concessió del seu pare, el títol de comte de Bardi.
Nascut el dia 12 de febrer de 1851 a la ciutat de Parma, capital del petit ducat sobirà homònim, sent fill del duc Carles III de Parma i de la princesa Lluïsa de França. Enric era net per via paterna del duc Carles II de Parma i de la princesa Maria Teresa de Savoia i per via materna ho era del príncep Carles Ferran de França, duc de Berry, i de la princesa Maria Carolina de Borbó-Dues Sicílies.
El dia 25 de novembre de 1873 es casà a Canes amb la princesa Lluïsa de Borbó-Dues Sicílies, filla del rei Ferran II de les Dues Sicílies i de l'arxiduquessa Maria Teresa d'Àustria. La parella no tingué fills i Immaculada morí l'any segünent d'haver contret matrimoni.
Encara no tres anys després del seu primer matrimoni, el comte de Bardi contragué matrimoni a Salzburg dia 15 d'octubre de 1856 amb la infanta Adelgundes de Portugal, filla del rei Miquel I de Portugal i de la princesa Adelaida de Löwenstein-Wertheim-Rosenberg. Enric tampoc tingué descedència del seu segon matrimoni.
El comte de Bardi morí el dia 14 d'abril de 1905 a Menton (Mònaco) a l'edat de 54 anys, la seva muller li sobreviuria 41 anys.
# La fecundació de les orquídies

La fecundació de les orquídies (en anglès:Fertilisation of orchids i amb el subtítol explicatiu: On the various contrivances by which British and foreign orchids are fertilised by insects, and on the good effects of intercrossing) és un llibre escrit per Charles Darwin (1809-1882), publicat ale 15 de maig de 1862. Malgrat que va ser un llibre molt apreciat pels botànics d'aquell temps només se n'editaren 6.000 ejemplars abans del segle xx.
En aquest llibre Darwin va descriure les seves observacions i experiments sobre les variades formes amb què les orquídies són pol·linitzades pels insectes i va avançar diverses hipòtesis sobre la manera com podrien haver evolucionat aquestes complexes interaccions. Va ser la primera demostració detallada de la força de la selecció natural per a modelar interaccions ecològiques complexes fent servir per això la coevolució entre les orquíddies i els seus insectes pol·linitzadors.

## Referències

* ↑ van Wyhe 2008b, pàg. 50–51

## Bibliografia

* Darwin, Charles (1862), On the various contrivances by which British and foreign orchids are fertilised by insects, and on the good effects of intercrossing, London: John Murray, <http://darwin-online.org.uk/content/frameset?viewtype=text&itemID=F800&pageseq=1>. Consulta: 1r abril 2009
* Darwin, Charles, "Journal", in van Wyhe, John, [Darwin's personal 'Journal' (1809-1881)], Darwin Online, CUL-DAR158.1-76, <http://darwin-online.org.uk/content/frameset?viewtype=side&itemID=CUL-DAR158.1-76&pageseq=1>. Consulta: 1r abril 2009
* van Wyhe, John (2008b), Darwin: The Story of the Man and His Theories of Evolution, London: Andre Deutsch Ltd (published 1 de setembre de 2008), ISBN 0-233-00251-0
* Darwin, Charles (1862a), "On the three remarkable sexual forms of Catasetum tridentatum, an orchid in the possession of the Linnean Society", Proceedings of the Linnean Society of London (no. Botany 6): 151–157, 3 abril 1862, <http://darwin-online.org.uk/content/frameset?viewtype=text&itemID=F1718&pageseq=1>. Consulta: 1r abril 2009
# Jocelyn

Jocelyn, op. 100, és una òpera en quatre actes de Benjamin Godard, sobre un llibret en francès de Paul Armand Silvestre i el tenor Victor Capoul. Basat en el poema d'Alphonse de Lamartine, l'acció té lloc a Grenoble i les muntanyes circumdants durant el Corpus Christi de finals del segle xviii. La partitura té una dedicació "A mon ami Daniel Barton".
Aquesta òpera és recordada per ser la composició més duradora de Godard, la tendra berceuse (cançó de bressol) per al tenor, Oh! ne t'éveille pas encore.
Jocelyn es va estrenar el 25 de febrer de 1888 al Théâtre de la Monnaie de Brussel·les amb Pierre-Émile Engel creant el paper del títol. Una producció amb un repartiment nou, incloent-hi Capoul en el rol del títol, es va representar a París al Théâtre-Lyrique-Nacional el 13 d'octubre 13 del mateix any.

## Personatges

| Paper | Tipus de veu | Repartiment estrena, 25 de febrer de 1888 (director: Joseph Dupont) |
| Laurence | soprano | Rose Caron |
| Julie | soprano | Storrelle |
| Noia de muntanya jove | mezzosoprano | Angèle Legault |
| La mare de Jocelyn | mezzosoprano | L. Van Besten |
| Jocelyn | tenor | Pierre-Émile Engel |
| El promès de Julie | baríton | Rouyer |
| El bisbe | baix-baríton | Arthur Henri Seguin |
| El pare de Laurence | baríton | Jacques Isnardon |
| Home vell | baix | Jules Vinche |
| Pastor vell | Jules Vinche | |
| Escarceller | baix | Frankin |

## Enregistraments

La popular Berceuse ha estat enregistrada per molts tenors, incloent-hi Victor Capoul, John McCormack, Beniamino Gigli, Edmond Clément, Richard Pocavergonyes, Nicolai Gedda, Jussi Björling i Plácido Domingo, així com pel violoncel·lista Pau Casals.

## Referències

* ↑ Possiblement, Sir Daniel Fitzgerald Pakenham Barton, el cònsol general a qui està dedicat el parc de Gènova.
* ↑ Upton and Borowski (1947) p. 182
* ↑ Segons els arxius digitals del Théâtre Royal de la Monnaie, Casaglia (2005), i Godard (1888, primera edició de la partitura) no són completament d'acord amb altres fonts.
* ↑ Godard, Benjamin (1888) Vocal score: Jocelyn Op.100. Casaglia (2005) names the singer as Franklyn.
* ↑ Godard, Benjamin (1888) Vocal score: Jocelyn Op.100. Casaglia (2005) names the singer as Rouyer
* ↑ Godard, Benjamin (1888) Vocal score: Jocelyn Op.100
* ↑ La Berceuse és omnipresent en àlbums de violoncel.

## Bibliografia

* Godard, Benjamin (1888) puntuació Vocal: Jocelyn Op.100. Paris: Choudens fils (nd.) A IMSLP
* Upton, George Putnam i Borowski, Felix (1947). La Guia de Concert Estàndard. Halcyon Casa.
# Achenkoil

Achenkoil és un poble, un pas i un temple de Kerala, a l'antiga taluka de Chenganur al principat de Travancore, que connectava el districte de Tinnevelli amb Travancore. El temple està consagrat a Shasta una de les manifestacions de Xiva.
Dona nom alternatiu al riu Kalladeva.

## Referències

Aquest article incorpora text de la Imperial Gazetteer of India, Oxford, Clarendon Press, 1908-1931