OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Torre de la Bauma

La Torre de la Bauma és un edifici modernista adossat a la fàbrica de la Bauma de Castellbell, obra d'Alexandre Soler i March, que constituí l'habitatge dels propietaris de la colònia de la Bauma.

## Arquitectura

La Torre de la Bauma és l'edifici més ben conservat i restaurat de tots els que formen el conjunt del patrimoni de les colònies tèxtils catalanes. Es troba unida a la fàbrica mitjançant una façana única al mur de migdia i destacant la façana de llevant amb una cos de planta rectangular obert amb porxos ovoides sostinguts per pilars. Com a element constructiu destaca el maó, col·locat amb molta regularitat, que li dona un color rogenc característic a l'edifici; i entre els elements decoratius hi ha la rajola de diferents colors, forjats, vidre, teules, tot plegat mantenint un equilibri de colors i formes. La teulada és de dues aigües amb teules policromades amb verd.
Quant a l'estructura, és formada per dos cossos diferenciats. A llevant, un cos quadrat, cobert a tres vessants i amb un important ràfec de teulada que separa bé els dos espais de les fàbriques. La planta baixa és un gran porxo obert en els seus laterals i format per un gran arc, que a la façana de llevant és tancat per un envidrat de fusta i dona a un balcó des del qual es domina el riu, el pont, l'església i tot el nucli de la carretera. Per aquest porxo obert els treballadors accedien al recinte de la fàbrica. El segon cos de la torre és més alt, perpendicular a la fàbrica, i format per quatre nivells. El primer i segon nivells eren espais de serveis, rebost i magatzem de l'habitatge. El tercer nivell és pròpiament l'habitatge del propietari i el quart nivell, sota teulada, era reservat al servei.

## Història

La Torre es va construir el 1908, en el període en què el propietari de la colònia era Joan Vial i Solsona, després d'haver passat per diverses mans, el qual va encarregar el projecte a l'arquitecte Alexandre Soler i March, igual com l'església de la Bauma. En aquest període, a més de construir els dos edificis emblemàtics (la torre i l'església) també es van construir altres edificis de serveis destacables com l'escola per a nenes o el Casino, que fou el centre cultural i d'esbarjo de la colònia.

## Referències

* 1 2 Serra, Rosa; Casals, Lluís (fotografies). Colònies Tèxtils de Catalunya. Barcelona: Angle Editorial i Caixa de Manresa, 2000. ISBN 8488811594.
# Titulització

La titulització (en anglès: Securitization) és una tècnica financera que consisteix clàssicament a transferir als inversors dels actius financers tals com els crèdits (per exemple factures emeses sense resultat o préstecs en curs), transformant aquests crèdits, passant per una societat ad hoc, en títols financers emesos sobre el mercat dels capitals. D'aquesta manera actius no líquids es converteixen en altres que poden generar liquiditat immediata.
Aquesta tècnica financera va néixer als Estats Units a la dècada de 1960 i des de l'any 2000 ha tingut una expansió important també a Europa. La crisi de les subprimes d'agost de 2007 va posar a la llum certes derivacions de la utilització de la titulització dels crèdits immobiliaris als Estats Units.

## Actius titulitzables

Hi ha molts tipus d'actius titulitzables, entre els quals destaquen:
* Crèdits hipotecaris
* Contracte d'arrendament amb promesa de compravenda
* Crèdits i drets sobre fluxos de pagaments emanats de l'ús en obres públiques
* Drets emanats de concessions d'infraestructures
* Crèdits i drets en general que constin per escrit i que tinguin el caràcter de transferibles

## Avantatges

* Atorga liquiditat.
* És una via de finançament per a l'emissor.
* Pot reduir l'exposició al risc per part de l'emissor.

## Procés de titulització

Durant el procés de titulització, el seu emissor endosa el bé no líquid a l'empresa administradora, encarregada de la seva gestió posteriorment. Aquesta empres crea un patrimoni separat amb respecte al qual emet bons, és a dir, valors negociables.
Aquests bons es venen a inversors que assumeixen part o la totalitat del risc inherent als actius titulitzats.
Els detalls en els aspectes legals depenen de la legislació de cada Estat.

## Notes i referències

* ↑ Dominique Doise, associat del gabinet d'advocatss Alérion, en Subprime : le prix des transgressions/ Subprime: Price of infringments, Revue de droit des Affaires internationales (RDAI) / International Business Law Journal (IBLJ), N° 4, 2008 http://www.alerionavocats.com/fr/expertise/publications/subprime-le-prix-des-transgressions-price-of-infringements/ Arxivat 2011-05-15 at Archive.is
# Titulus Crucis

Titulus Crucis ("Rètol de la Creu", en llatí) és un tros de fusta que hom afirma que és una relíquia de la Vera Creu i que es troba a la basílica de la Santa Creu de Jerusalem, a Roma. La tradició cristiana afirma que la relíquia és un tros del rètol escrit en arameu, grec i llatí que havia a la creu on Jesucrist fou crucificat i que deia "Jesús de Nazaret, rei dels jueus".
La fusta és de noguera, 25x14 cm de mida, 2,6 cm de gruix i té un pes de 687 grams. A la inscripció, es poden distingir tres línies. La primera línia té escrites sis lletres hebrees en força mal estat de conservació. La segona està escrita en grec, i la tercera en llatí, ambdues amb l'escriptura invertida. Les paraules que es poden llegir de dreta a esquerra són:
    ΝΑΖΑΡΕΝΥΣ Β
    US NAZARENUS RE
Hom creu que la relíquia fou portada a Roma per santa Helena junt amb altres relíquies. L'any 2002, la Universitat de Roma III va realitzar proves de datació per radiocarboni en l'artefacte, i es va demostrar que fou fet entre el 980 i el 1146 dC.

## Referències

* ↑ «TITULUS CRUCIS'..Evidence that the Actual Sign Posted Above The Lord on The Cross Has Been Located?». Arxivat de l'original el 2018-08-01. [Consulta: 1r març 2014].
* ↑ Francesco Bella; Carlo Azzi «14C Dating of the Titulus Crucis». Radiocarbon. University of Arizona, 44, 3, 2002, pàg. 685–689. ISSN: 0033-8222.

## Vegeu també

* Relíquies relacionades amb Jesús
* INRI
* Heretgia trilingüe
# Tom Bridger

Tom Bridger va ser un pilot de curses automobilístiques britànic que va arribar a disputar curses de Fórmula 1.
Tom Bridger va néixer el 24 de juny del 1934 a Woolmer Green, Hertfordshire, Anglaterra i va morir el 30 de juliol del 1991 a Logie Coldstone, Aberdeenshire, Escòcia.

## A la F1

Va debutar a l'onzena i última cursa de la temporada 1958 (la novena temporada de la història) del campionat del món de la Fórmula 1, disputant el 19 d'octubre del 1958 l'única edició de la història del GP del Marroc al Circuit d'Ain-Diab.
Tom Bridger va participar en una única cursa puntuable pel campionat de la F1, no aconseguint finalitzar la prova i no assolí cap punt per la classificació del campionat del món.

## Resultats a la Fórmula 1

| Any | Equip | Xassís | Motor | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | Posició | Punts |
| 1958 | British Racing Partnership | Cooper | Climax | ARG | MON | HOL | 500 | BEL | FRA | GBR | ALE | POR | ITA | MAR Ret | - | 0 |

### Resum

| Curses: | Victòries: | Pòdiums: | Poles: | Voltes ràpides: | Punts: |
| 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |
# Tossal de les Voltes

El Tossal de les Voltes és una muntanya de 526 metres que es troba al municipi de Cervià de les Garrigues, a la comarca catalana de les Garrigues.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Tossal de les Àligues

«Tossal de les Àligues» té aquests significats:
* Tossal de les Àligues (Cabó), a l'Alt Urgell
* Tossal de les Àligues (Veciana), a l'Anoia
# Thourie

Thourie (en bretó Tourig) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament d'Ille i Vilaine. L'any 2006 tenia 300 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 743 | 828 | 690 | 591 | 501 | 526 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Bernard Guérif | |
| 2008- | Daniel Bordier | |
# Tomás Emilio Díaz González

Tomás Emilio Díaz González (Ḷḷuarca, 1949) és un botànic, ecòleg, pteridòleg, fitosociòleg, fitogeògraf i catedràtic de botànica asturià, degà de la Facultat de Biologia i professor en el Departament de Botànica de la Universitat d'Oviedo. És també membre numerari permanent del Reial Institut d'Estudis Asturians i director científic del Jardí Botànic de Gijón.
Ha escrit nombroses publicacions científiques i llibres com Curso de botánica (2002), Guía de los bosques de Asturias (2004), El Avellano; Los Prados de Siega (1992), Flora, vegetación y fauna de los puertos del Rasón ; Flora, vegetación y fauna del Puerto de San Isidro (1992) o Los Picos de Europa en el nombre de las plantas (2008), entre d'altres.
És autor o coautor dels gèneres Aquilegia i Papaver, i l'abreviatura «T.E.Díaz» s'utilitza per indicar a Tomás Emilio Díaz com a autoritat en la descripció i classificació científica dels vegetals.

## Referències

* ↑ Científic que va nomenar de noves espècies per a la ciència
* ↑ «asturnatura, el equipo». Astornatura. [Consulta: 17 setembre 2015].
* ↑ «El decano de Biología de Oviedo alerta de la falta de control de las plantas invasoras». lne.es. Grupo Editorial Prensa Ibérica. [Consulta: 17 setembre 2015].
* ↑ «Díaz González, Tomás Emilio». Universidad de Oviedo. [Consulta: 17 setembre 2015].
* ↑ «Información del profesor». uniovi.es. Universidad de Oviedo. Arxivat de l'original el 2 d’abril 2015. [Consulta: 17 setembre 2015].
* ↑ «Miembros del Real Instituto». Real Instituto de Estudios Asturianos. Arxivat de l'original el 30 de juny 2012. [Consulta: 17 setembre 2015].
* ↑ «Plantilla propia». Jardín Botánico de Gijón. Ayuntamiento de Gijón. [Consulta: 17 setembre 2015].
* ↑ «Libros y catálogos de Tomás Emilio Díaz González». Arte10.com. [Consulta: 17 setembre 2015].
* ↑ «Tomás Emilio Díaz González». Flora iberica, plantas vasculares de la Península Ibérica e Islas Baleares. Consell Superior d'Investigacions Científiques, Real Jardín Botánico. [Consulta: 17 setembre 2015].
* ↑ «Díaz, Tomás Emilio (1949-)». International Plant Names Index. [Consulta: 17 setembre 2015].
# Tomás Elduayen

Tomás (de Elduayen) Echeverria Elósegui (Elduayen, Guipúscoa, 9 de setembre de 1882 - Sant Sebastià, 12 de setembre de 1953) fou un sacerdot, organista i compositor basc.
Estudià humanitats i teologia amb els jesuïtes del Colegio de Lecáros a Navarra, on també estudià harmonia i contrapunt amb Ismael Echezarra i fou condeixeble de Nicolás de Tolosa i José Antonio de Donostia. Aprengué a tocar l'harmònium i el violí. El 6 de gener de 1901 prengué l'hàbit dels caputxins i el 21 de desembre fou ordenat sacerdot. El 1903 fou destinat a Xile per ocupar el càrrec d'organista al convent de San Antonio de Santiago. El 1920 tornà a Lecáros i posterior fou enviat a Fuenterrabía, coincidint amb les primeres publicacions de les seves obres. Participà durant deu anys a l'Instituto Español de Musicologia.
La seva producció compta amb aproximadament 200 obres, moltes de les quals romanen inèdites. De 1910 a 1920 publicà a la Revista Musical Sacro-Hispana diverses obres per orgue, com els Preludios sobre temas vascos o les Siete palabras para voz i órgano. La majoria de la seva música d'orgue és de petit format, a causa de les necessitats litúrgiques. Cultivà amb especial interès obres basades en la música popular basca i andalusa.

## Bibliografia

* ONDARRA, Lorenzo. "Tomás de Elduayen" a Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana; SGAE (Madrid, 1999)
* ELIZONDO, Esteban (2007). La obra para órgano de Tomás María de Elduayen, OFM, CAP1 (1882-1953) Arxivat 2017-12-24 a Wayback Machine. (pdf)
* ZUDAIRE, Eulogio (1989). Lecaroz. Colegio "Nuestra Señora del Buen Consejo" (1888-1988). Burlada: Castuera

## Referències

* ↑ ONDARRA, Lorenzo. "Tomás de Elduayen" a Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999, vol. 4.
* Obres de Tomás de Elduayen a l'IFMuC
# Toquí dorsiverd

El toquí dorsiverd (Arremonops chloronotus) és una espècie d'ocell de la família dels passerèl·lids (Passerellidae) que habita el pis inferior de zones boscoses, arbustives i matolls de les terres baixes del Golf de Mèxic, Península del Yucatán, Chiapas, nord de Guatemala, Belize i nord d'Hondures.

## Taxonomia

Es reconeixen dues subespècies:
* A. c. chloronotus (Salvin, 1861) sud-est de Mèxic, Guatemala, Belize i nord-oest d'Hondures.
* A. c. twomeyi (Monroe, 1963) centre nord d'Hondures.

## Referències

* ↑ «Toquí dorsiverd». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/02/2023(català)
* ↑ Gill, Frank; Donsker, David. «Sparrows – IOC World Bird List v13.2g» (en anglès americà). IOC, 2023. [Consulta: 9 gener 2024].
# Torre Gran

«Torre Gran» té aquests significats:
* Torre Gran (urbanització), urbanització del municipi de Torroella de Montgrí (Baix Empordà)
* Torre Gran (l'Hospitalet de Llobregat), masia protegida a la ciutat de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès)
* Torre Gran (Montornès del Vallès)
* Mas de la Torre Gran, mas fortificat al municipi de Torroella de Montgrí (Baix Empordà)
# Théophile Ferré

Théophile Ferré (París, 6 de maig de 1846 - Versalles, 28 de novembre de 1871) fou un periodista i activista polític blanquista, afusellat a Satory per la seva participació en la Comuna de París.
Empleat d'un advocat, va ser condemnat quatre vegades durant el Segon Imperi per les seves opinions polítiques. Implicat en el judici dels blanquistes el juliol-agost del 1870, va ser absolt per falta de proves, però va ser expulsat de la cort de Blois per insultar el Tribunal Superior.
Després de la proclamació de la República el 4 de setembre del 1870, va col·laborar al diari La Patrie en danger d'Auguste Blanqui. Membre del 152 batalló de la Guàrdia Nacional (Montmartre), va ser delegat del Comitè Central Republicà dels vint districtes, així com a membre del comitè de vigilància de Montmartre, al costat de Louise Michel, Paule Minck, etc. Dirigeix la defensa dels canons de la Guàrdia Nacional, que serveix com a pretext per al sollevament del 18 de març del 1871 i proposa marxar immediatament a Versalles, on hi ha l'Assemblea Nacional i el govern d'Adolphe Thiers.
El 26 de març, va ser elegit al Consell de la Comuna pel districte VIII. Forma part del consell de Seguretat General, del qual va dimitir el 24 d'abril, però va ser immediatament reelegit. L'1 de maig va ser nomenat procurador de la Comuna i el 13 de maig delegat de la Seguretat General. Vota a favor de la creació del Comitè de Salvació Pública. El 24 de maig, va donar el seu consentiment per a l'execució d'ostatges, entre ells l'arquebisbe de París, Georges Darboy. En el seu judici per haver participat en la Comuna, també se li vol fer assumir la responsabilitat de l'ordre d'incendiar el Ministeri d'Hisenda, la qual cosa es prova inexacta. Durant el judici, Ferré es nega a defensar-se. No obstant això, aclaparat per calúmnies, va escriure una carta en què es defensa, però el tribunal no li permeté llegir-la. Va ser condemnat a mort el 2 de setembre del 1871 i executat, juntament amb Louis Rossel i el sergent Pierre Bourgeois al campament Satory a Versalles el 28 de novembre.
La seva tomba està al cementiri de Levallois-Perret, prop de la de Louise Michel.

## Fonts

* Bernard Noël, Dictionnaire de la Commune de Paris, Flammarion, collection Champs, 1978.

## Enllaços externs

* Retrat a la New York Public Library.
# Timàlia ala-roja

La timàlia ala-roja (Cyanoderma erythropterum) és un ocell de la família dels timàlids (Timaliidae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos i matolls de les terres baixes de la Península Malaia, illes Natuna, Sumatra i les properes illes Batu, Bangka, Belitung i Banyak.

## Referències

* ↑ «Timàlia ala-roja». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/12/2021(català)
# Toxodonts

Els toxodonts (Toxodonta, gr. "dent inclinada" o "dent en forma de fletxa") són un subordre extint de l'ordre dels notoungulats, dins del superordre dels meridiungulats. Visqueren a Sud-amèrica.
El nom del grup deriva del gènere Toxodon, el primer exemplar que se'n descobrí, un gran herbívor de la mida de l'actual rinoceront negre amb quatre dits a cada pota.
# Trencaclosques (camuflatge)

* Per a altres significats, vegeu «Trencaclosques (desambiguació)».
Un patró de trencaclosques, o patró trencaclosques, és un patró mimètic clapejat en què la forma de les clapes evoca peces de trencaclosques. El nom, merament descriptiu, prové de l'anglès (puzzle o jigsaw), i li fou atribuït per estudiosos de la uniformologia mimètica.
El grup de trencaclosques es compon, d'una banda, del patró belga ABL i, de l'altra, de certs patrons que, sense filiació amb l'ABL, tipològicament poden entrar en la definició.

## El trencaclosques prototípic: l'ABL belga

El patró de trencaclosques prototípic, i fundacional, és l'inconfusible ABL belga (ABL essent sigla de Armée belge/Belgisch leger, 'Exèrcit Belga').
El patró ABL ha tingut almenys tres versions successives (1956, 1989 i 1999), però en conjunt pot dir-se que consta de grans clapes (de la forma ansdita) en marró rogenc, verd jungla fort i ocre clar groguenc, més clapes menors en negre, amb petits espais blancs esparsos entre les clapes grosses. Les clapes connecten les unes amb les altres fins a ocupar tot l'espai, de manera que no hi ha fons pròpiament dit; alternativament podria dir-se que el fons és el verd, però a causa de la distribució aquest fons pot ben interpretar-se com un de tants conjunts de clapes.
El patró ABL va néixer el 1956 per a equipar les forces especials belgues. D'ençà el 1994 s'usa en l'uniforme de campanya de la totalitat de l'exèrcit (fins llavors uniformat de verd oliva). D'aquesta manera, l'exèrcit belga compta amb un patró mimètic característic i pràcticament privatiu.
D'ençà 2004 l'ABL té versió desèrtica, en tres tons de caqui.

## El grup trencaclosques

Com dèiem més amunt, el grup trencaclosques, merament tipològic, pot incloure també altres patrons clapejats en què les clapes evoquen peces de trencaclosques. Els especialistes (vegeu, per exemple, l'article de Camopedia, més avall) inclouen en el grup certs patrons de les Filipines, Polònia i Iugoslàvia; però aquests també podrien definir-se com a ameboides.

## Reputació

Trencaclosques per antonomàsia, internacionalment el patró ABL té fama d'ésser un dels més vistosos i xocants de la història (vora el telo mimetico, l'Alpenflage i el mlok, per exemple). D'ací que recurrentment els afeccionats a la militària s'interroguin sobre l'eficàcia del patró. Aquesta sembla corroborada per fonts belgues que l'han experimentat.

## Bibliografia

* Borsarello, J.F. Camouflage uniforms of European and NATO armies, 1945 to the present. Atglen: Schiffer Publishing, cop. 1999. (Schiffer military history) ISBN 0-7643-1018-6
* Brayley, Martin J. Camouflage uniforms: [international combat dress 1940-2010]. Ramsbury: The Crowood Press, 2009. ISBN 978-1-84797-137-1

## Notes

* ↑ Algun especialista, però, n'ha arribat a distingir fins a vuit, sense comptar la desèrtica. Vegeu: http://vonstuckcamouflage.free.fr/belgium.php Vonstuck camouflage. Belgium.
* ↑ Le camo ABL, efficace ou pas? (francès)

## Enllaços externs

* Camopedia: Puzzle (anglès)
* Kamouflage.net: Kingdom of Belgium (anglès)
Viccionari
# Tractats de la Barrera

Els Tractats de la Barrera van ser firmats entre el Regne Unit i la República de les Províncies Unides i entre l'Arxiducat d'Àustria en el context de la Guerra de Successió Espanyola. Com què l'exèrcit espanyol afeblit, ja no podia defensar prou bé els Països Baixos espanyols, els tractats permetien als neerlandesos de les Províncies Unides establir guarnicions als Països Baixos del sud per servir de barrera contra les invasions del rei de França. Les guarnicions s'establiren entre d'altres a Veurne, Fort Knokke, Ieper, Warneton, Menen, Tournai, Namur i Dendermonde.
Quan el 1715 el territori passà d'Espanya a Àustria, Carles VI, el nou sobirà va confirmar als neerlandesos el dret de romandre en aquests llocs.
Els tractats daten de 1709, 1713 i 1715.

## Referències

* ↑ «Barrier Treaties | European history | Britannica» (en anglès). [Consulta: 11 març 2023].
* ↑ «Tractats de la Barrera». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Tribuna coberta

La Tribuna coberta és un element arquitectònic eclèctic d'un edifici d'Olot (Garrotxa).

## Descripció

Al carrer Pere a. Soler es troba la tribuna d'esbarjo d'una de les cases de la plaça Palau. Entre els dos edificis hi ha un ampli jardí amb boniques figures de terracota pintades i vidriades contemporànies a la construcció de la casa. La tribuna disposa de planta baixa, amb la porta d'entrada i dos locals més, un d'ells convertir en bar. En el primer pis hi veiem l'ampla tribuna, sostinguda per pilars de base quadrada i capitells llisos. Les baranes són d'estuc amb motius de fullatges estilitzats. L'entaulament està decorat amb motius circulars d'estuc i franges llisses. El teulat és a una aigua sostinguda per bigues de formigó i llates de fusta. No fa gaires anys es va construir un pis damunt d'un dels locals comercials agafant part de l'espai de la tribuna desfigurant l'harmonia del conjunt.

## Història

Entre els anys 1860 i 1880 es realitza la urbanització del carrer Mulleres i de la sortida de l'Horta del Carme (avui P. A. Soler). A Olot treballaven els següents mestres d'obres: Pujol, Salvat i Codormí, etc. a més d'algun arquitecte gironí com Sureda. El creixement de la capital de la Garrotxa es fa igualment pels sectors de Sant Roc, el Firal i la plaça Palau. Això no obstant, els projectes de més envergadura d'aquest moment són la plaça Clarà i el passeig de Barcelona.

## Referències

* 1 2 «Tribuna coberta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2016].
# Trachelyopterus striatulus

Trachelyopterus striatulus és una espècie de peix de la família dels auqueniptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: rius costaners del sud-est del Brasil i a l'Argentina.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Cuvier G. & Valenciennes A. 1840. Histoire naturelle des poissons. Tome quinzième. Suite du livre dix-septième. Siluroïdes. Hist. Nat. Poiss. v. 15. i-xxxi + 1-540.
* 1 2 BioLib (anglès)
* ↑ López, H.L., R.C. Menni i A.M. Miguelarena 1987. Lista de los peces de agua dulce de la Argentina. Biología Acuática Núm. 12, 50 p. (Instituto de Limnología "Dr. Raul A. Ringuelet")
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916. ISBN 086622131X.
* Cheung, W.W.L., T.J. Pitcher i D. Pauly 2005. A fuzzy logic expert system to estimate intrinsic extinction vulnerabilities of marine fishes to fishing Biol. Conserv. 124:97-111.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Sands, David. 1988. A Fishkeeper's Guide to South American Catfishes. Ed. Salamander, Nova Jersey, Estats Units. 117pp. ISBN 0861013484.
* Steindachner, F. 1877. Die Süsswasserfische des südöstlichen Brasilien (III). Sitzungsber. Akad. Wiss. Wien v. 74 (1. Abth.): 559-694, Pls. 1-13.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.