OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Santa Llúcia de Mur

Santa Llúcia de Mur és un poble del terme municipal de Castell de Mur, abans del 1972 del de Mur, al Pallars Jussà.
El poble es troba al sud de l'antic terme de Mur, a prop i a ponent de la Guàrdia de Noguera. Hi passa la pista rural asfaltada que des del quilòmetre 4 de la carretera LV-9124 mena al castell de Mur. D'aquest trencall al poble hi ha a penes 1 quilòmetre i mig.
Santa Llúcia de Mur té església parroquial pròpia, també dedicada a santa Llúcia. De fet, aquest és l'origen del nom del poble i del poble mateix. Aquesta església, que tingué categoria de priorat depenent de la col·legiata de Santa Maria de Mur, era atès pel canonge cambrer de la canònica augustiniana, amb la finalitat de tenir cura de les ànimes de tota la parròquia que en depenia. Entre les cases subsistents del poble es troben Casa Gavarrell, un xic separada del poble, així com Cal Pinell i Cal Sebastià i Teresó. La Font de la Moixa és una de les que es troben en els entorns del poble i que hi subministraven, tradicionalment, l'aigua.
En el Diccionario geográfico... de Pascual Madoz, publicat el 1845, esmenta breument Santa Llúcia de Mur dient que té 15 cases. Vers el 1900 Santa Llúcia de Mur tenia 23 edificis, amb 61 habitants. El 2007 hi consten 4 habitants, de manera que ha deixat de ser un despoblat, com constava tan sols fa una dècada.
La Festa de Santa Llúcia, a la qual venien persones de tota la comarca, era una festa molt assenyalada, tant pel que significava per al poble, com per a totes les persones relacionades amb feines on es fes anar l'agulla: modistes, sastres, matalassers, etc.

## Etimologia

El nom d'aquest poble procedeix de la seva església, que fou sufragània de Santa Maria de Mur.

## Vegeu també

Vegeu la llista dels Topònims de Santa Llúcia de Mur presents a la Viquipèdia.

## Bibliografia

* Barbal, Maria. «Santa Llúcia de Mur». A: Camins de quietud. Barcelona: Edicions 62, 2002 (3a edició) (No ficció, 6). ISBN 84-297-4894-6.
* BELLMUNT I FIGUERAS, Joan. "Santa Llúcia de Mur". Dins Pallars Jussà, III. Lleida: Pagès Editors, 2000 (Fets, costums i llegendes, 33). ISBN 84-7935-740-1
* GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9
* ROCAFORT, Ceferí. "Provincia de Lleyda", a Geografia general de Catalunya dirigida per Francesch Carreras y Candi. Barcelona: Establiment Editorial d'Albert Martín, després del 1900.

## Referències

* ↑ MADOZ, Pascual. Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar. Madrid: Establecimiento Literario-Tipográfico, 1845. Edició facsímil Articles sobre El Principat de Catalunya, Andorra i zona de parla catalana del Regne d'Aragó al <<Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar>> de Pascual Madoz. V. 1. Barcelona: Curial, 1985. ISBN 84-7256-256-5

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Santa Maria de Querol (Montmajor)

Santa Maria del Querol és una església romànica de culte catòlic que hi ha a l'entorn de la masia del Querol, a Montmajor, el Berguedà. És una església sufragània de Sant Sadurní de Montmajor. El seu estat de conservació és dolent i no està protegida. És un temple considerat element patrimonial i té el número de patrimoni IPAC 3497. És considerat patrimoni immoble de tipus jaciment arqueològic.

## Ubicació

L'església de Santa Maria de Querol està situada a 3 km al sud de Montmajor, al costat de la masia del Querol i molt a prop del castell de Querol, en una fondalada de la vall de la rasa de Querol en una petita elevació al mig de camps de cultiu.

## Estil i característiques

Santa Maria del Querol és una església romànica que en l'actualitat està enrunada i en perill que desaparegui. Tenia una sola nau i un absis semicircular a la banda oriental. Aquest era molt més baix i estret que la nau. En l'actualitat hi falten gairebé tots els carreus tallats exteriors. A finals de la dècada de 1970 encara es conservava una finestra de doble esqueixada que estava coberta amb un arc de mig punt adovellat. El mur de la banda nord està ben conservat i el del migdia està molt enrunat. Es creu que la porta estava al costat de migjorn, encara que no se'n conserven vestigis. Dins el temple es veu l'arrancada de l'arc triomfal que accedia a l'absis. Hi ha dos arcs a les dues bandes del mur, un dels quals, el del nord, és de mig punt i el de migdia és apuntat. En aquests dos arcs hi havia dos nínxols que s'utilitzaven per a posar-hi sants. El temple és fet amb pedres grosses, ben treballades i polides, col·locades en files regulars.

## Història

Santa Maria del Querol era l'església del castell de Querol, que pertanyia al comtat de Berga. L'any 1309 el castell passà a mans reials quan Sibil·la de Berga la va donar juntament amb altres castells del Berguedà al rei Jaume II. La documentació del monestir de Santa Maria de Serrateix menciona moltes vegades el lloc de Querol com un dels seus límits (Cherol, Kastro Kerol) durant el segle xi.
El 1437 Santa Maria del Querol era una parròquia. El castell i església de Querol van ser propietat de la comunitat de preveres de la parròquia de Sant Miquel de Cardona fins a finals del segle xvii. El 1593 ja era sufragània de Sant Sadurní de Montmajor i va mantenir el seu culte fins a principis del segle XX quan el culte es va concentrar a la nova església de Montmajor.

## Referències

* ↑ Cortés Elía, María del Agua. Montmajor: Inventari del Patrimoni Cultural. Memòria tècnica, 2003, p. 71 [Consulta: 19 setembre 2014]. Arxivat 13 April 2014$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ «Santa Maria de Querol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 setembre 2014].
* 1 2 3 4 5 6 «Santa Maria de Querol al Mapa de Patrimoni cultural de la Diputació de Barcelona». Diputació de Barcelona. [Consulta: 19 setembre 2014].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Montmajor
# Santa Maria de Puigpelat

Santa Maria de Puigpelat és l'església parroquial de Puigpelat (Alt Camp), protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

L'església és un edifici entre mitgeres, de grans dimensions. És de planta rectangular, d'una sola nau de tres trams i amb capelles laterals. Els suports són pilars i pilastres, i la coberta recolza sobre arcs de mig punt. La nau central té volta de canó amb llunetes i el creuer cúpula sobre petxines. La façana és simètrica, amb afegits posterior. La porta d'accés és rectangular, amb carreus i motllures de pedra. El conjunt abraçada una fornícula amb carreus de pedra regulars, a l'interior de la qual hi ha la imatge de la Verge. La data de 1786 apareix inscrita a la clau de la llinda de la porta. L'acabament és en forma de frontó triangular. El campanar s'aixeca als peus de l'església, a la nau de l'Epístola. És de planta quadrada amb dos cossos vuitavats. Conserva una porta amb ferramentes del 1842.

## Història

L'església de Puigpelat, sufragània de Santa Maria de Vallmoll, passà a dependre de Sant Bartomeu d'Alió el 1579, per ordre d'Antoni Agustí, arquebisbe de Tarragona entre 1577 i 1586. Actualment està agrupada a la de Santa Maria de Vilabella, de l'arxiprestat de l'Alt Camp, arquebisbat de Tarragona.

## Referències

* 1 2 «Església parroquial de Santa Maria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 abril 2012].
* ↑ «Santa Maria». Cercador de parròquies. Arquebisbat de Tarragona. [Consulta: 24 maig 2012].

## Enllaços externs

* «Mapa de recursos culturals». Diputació de Tarragona.
# Santiago Saura Martínez de Toda

Santiago Saura Martínez de Toda (Oviedo, 1974) és un enginyer, catedràtic universitari i polític espanyol membre de Ciutadans. Regidor de l'Ajuntament de Madrid des de 2019, és regidor-president del districte de Retiro.
Nascut a Oviedo el 1974, es va doctorar per la Universitat Politècnica de Madrid (UPM), amb la lectura el 2001 de Influencia de la escala en la configuración del paisaje: mediante un nuevo método de simulación espacial, imágenes de satélite y cartografías temáticas dins 2001, una tesi dirigida per Francisco Javier Martínez Millán.
Es va afiliar a Ciutadans-Partit la Ciutadania (Cs) el 2006, quan treballava com a profesor a la Universitat de Lleida. Va obtenir una càtedra d'enginyeria de forests a l'UPM. Va treballar durant tres anys per la Comissió europea en l'àmbit de la sostenibilitat mediambiental i les àrees naturals protegides. Establert al Nord d'Itàlia mentre treballava per la Comissió europea, Saura va retornar a Espanya per concórrer dins de la llista de Cs per a les eleccions municipals de 2019 a Madrid. Inclòs al número 2 de la llista del partit encapçalada per Begoña Villacís, va ser elegit regidor de l'Ajuntament de Madrid.
Després de l'investidura de José Luis Martínez-Almeida como a alcalde amb els vots del regidors de PP, Cs i Vox,el 15 de juny de 2019, Saura va ser nomenat regidor-president dels districtes de Retiro i Hortaleza. Va ser ràpidament cessat d'aquest últim càrrec, i se li va a encomanar com a responsable de l'àrea delegada d'Internacionalització i Cooperació (un càrrec subordinat a la Vicealcaldia).

## Referències

* ↑ Esteban, Paloma. «Villacís ficha como dos a un ingeniero de la Comisión Europea para una lista de técnicos». El Confidencial, 16-04-2019.
* ↑ «El catedrático Santiago Saura, número 2 en la lista de Villacís a Cibeles, que incluye al escritor Martín Casariego». Europa Press, 18-04-2019.
* ↑ «El catedrático Santiago Saura, número 2 en la lista de Villacís a Cibeles, que incluye al escritor Martín Casariego». La Vanguardia, 17-04-2019.
* ↑ Barroso, F. Javier. «"Es posible que Ciudadanos haga el ‘sorpasso’ al PP en el Ayuntamiento"». El País, 19-05-2019.
* ↑ Feliú, Víctor M. «Santiago Saura Martínez de Toda, concejal de Ciudadanos, es el nuevo presidente de la Junta Municipal de Retiro». gacetaslocales.com, 17-06-2019. Arxivat de l'original el 17 de juliol 2019. [Consulta: 17 febrer 2020].
* ↑ «El nuevo concejal presidente, de Ciudadanos, ya ha tomado posesión de la Junta». gacetaslocales, 05-07-2019. Arxivat de l'original el 16 de febrer 2020. [Consulta: 17 febrer 2020].
* ↑ Domingo, Marta R. «Santiago Saura (Cs) deja la presidencia de Hortaleza para liderar la Acción Internacional de Madrid».
* ↑ Boletín Oficial del Ayuntamiento de Madrid, 8437, 11-07-2019.
# Sant Cristòfol d'Erill la Vall

Sant Cristòfol d'Erill la Vall és una capella romànica del poble d'Erill la Vall, en el terme de la Vall de Boí. Pertany al territori de l'antic terme municipal de Barruera.
Està situada a les Bordes d'Erill, un quilòmetre al nord-oest del poble d'Erill la Vall, i uns 400 metres més amunt.
Només se'n conserven unes filades de pedres, en part colgades, que dibuixen clarament l'absis i part de la nau. Podria tractar-se d'una església d'una sola nau amb absis únic, coberta amb embigat de fusta.
És una obra de tradició romànica popular, però molt tardana. Pot ser de darreries del segle xii o fins i tot posterior.

## Bibliografia

* ADELL I GISBERT, Joan-Albert et al. "Sant Cristòfol d'Erill la Vall", a Catalunya romànica. XVI. La Ribagorça. Barcelona: 1996, Enciclopèdia Catalana. ISBN 84-412-2511-7
* GAVÍN, Josep M. Inventari d'esglésies. 2. Baixa Ribagorça, Alta Ribagorça, Vall d'Aran. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978. ISBN 84-85180-09-7.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sant Cristòfol de Begues

* No s'ha de confondre amb Església antiga de Sant Cristòfol de Begues.
Sant Cristòfol de Begues és una església edificada a mitjans del segle XX al municipi de Begues (Baix Llobregat). És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La moderna parròquia dedicada, com l'antiga, a Sant Cristòfol, obra dels anys seixanta. És d'una sola nau, il·luminada per uns ulls de bou alts que hi ha sobre les capelles laterals obertes a la nau per arcades de mig punt.

## Referències

* ↑ «Sant Cristòfol de Begues». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 desembre 2015].
# Semenivka

Semenivka o Semiónovka (en ucraïnès Семенівка, en rus Семёновка) és una vila de la província de Txerníhiv, Ucraïna. El 2021 tenia 7.952 habitants.

## Referències

* ↑ Державний класифікатор об'єктів адміністративно-територіального устрою України (ucraïnès)
# Sedoreovirinae

Els Sedoreovirinae són una subfamília de virus que inclouen alguns que afecten el sistema gastrointestinal (com el rotavirus), i alguns que causen infeccions respiratòries. El material genètic dels virus d'aquesta família és la doble cadena d'ARN.

## Bibliografia

* Andrew M.Q. King. - Michael J.Adams - Eric B. Carstens - Elliot J. Lefkowitz Virus Taxonomy. International Union of Microbiological Societies Virology Division 2012. ISBN 978-0-12-384684-6.
# Sant Isidre de Castellví de Rosanes

Sant Isidre de Castellví de Rosanes és una església del municipi de Castellví de Rosanes (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

De planta rectangular, construïda en maó, sostre de teules a dues vessants, aquesta església té un estil proper a un "neoromànic" del segle xx. A la paret més llarga té tres finestres dobles d'arc una mica apuntat. A la part de la façana, un campanar tipus espadanya amb dos campanes en angle i una finestra simple. La porta d'entrada és rectangular i precedida per un petit porxo de teules amb inclinació, que la cobreix. Al costat de la porta hi ha tres finestres.

## Història

Inaugurada l'any 1964, la seva construcció va ser sufragada pel poble de Castellví. És una tinença de la parròquia de Sant Miquel, que des del 1974 està a la capella de la mare de Déu dels Àngels.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Isidre de Castellví de Rosanes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 novembre 2015].
# Sant Isidre

«Sant Isidre» té aquests significats:
* Biografies: Sant Isidre el Llaurador (Madrid, 1080-1130), pagès de Madrid, canonitzat al segle xvii i venerat com a sant
* Edificis:
** Sant Isidre de Presquiró, capella de la parròquia de Sant Salvador de Toló
** Ermita de Sant Isidre, diversos indrets
** Sant Isidre d'Erinyà, capella de Toralla (Conca de Dalt, Pallars Jussà)
* Entitats de població:
** Sant Isidre de Benaixeve, poble del municipi de Montcada (Horta Nord)
** Sant Isidre (Baix Segura), municipi del País Valencià de la comarca del Baix Segura
** Sant Isidre (barri de València), barri de València
* Orografia:
** Roca de Sant Isidre, cim de Senterada (Pallars Jussà)
** Turó de Sant Isidre, muntanya entre els municipis d'Olost i Sobremunt (Lluçanès)
** Puig de Sant Isidre (Sitges), muntanya al municipi de Sitges a la comarca del Garraf
** Serrat de Sant Isidre (la Quar), serrat de 1117 metres al municipi de la Quar a la comarca del Berguedà
* Miscel·lània:
** Institut Agrícola Català de Sant Isidre, institució que agrupava els propietaris agraris catalans que pretenia
** Fira de Sant Isidre, diversos esdeveniments
** Estació de València-Sant Isidre, estació de ferrocarril situada al sud-oest del barri de Sant Isidre de València
** Escut de Sant Isidre
** Sant Isidre de Falou
** Sant Isidre de Tivenys
** Sant Isidre (llaüt 1925)
# Selecció de futbol del Regne Unit

La selecció de futbol de Gran Bretanya és l'equip representatiu de l'arxipèlag del mateix nom, que no del país del Regne Unit encara que s'utilitzi la bandera d'aquest (ja que Gran Bretanya no té bandera pròpia). Ha disputat per l'illa en els Jocs Olímpics entre 1908 i 1972 (sota el nom oficial de Gran Bretanya i Irlanda del Nord) i en els de 2012, i en algunes trobades amistoses. Aquesta selecció no ha estat afiliada ni a la FIFA, ni a la UEFA, però sí al Comitè Olímpic Internacional.
A diferència del que passa en els tornejos internacionals regulats per la FIFA (com la Copa Mundial de Futbol i la Copa Confederacions) i en els tornejos regulats per la UEFA (l'Eurocopa), en què cada una de les nacions constitutives que componen el Regne Unit estan representats per les seves seleccions, per als Jocs Olímpics competeixen únicament combinats d'estats sobirans.
Els seleccionats del Regne Unit que competeixen tradicionalment són Escòcia, Gal·les, Anglaterra i Irlanda del Nord.
Aquesta selecció va jugar la Copa Pelé 1989.
La possibilitat de reviure aquest equip per als Jocs Olímpics de Londres 2012 va iniciar una forta discussió entre els diversos països constituents que conformen el Regne Unit. La idea d'un equip unificat va comptar amb el suport inicial de la Federació Anglesa de Futbol, la FIFA i l'Associació Olímpica Britànica, però es va oposar un fort rebuig de l'Associació Escocesa de Futbol, l'Associació Irlandesa de Futbol i la Federació de Futbol de Gal·les, per temor a perdre el seu estatus independent en competicions internacionals. Finalment es va conformar una selecció olímpica per a l'ocasió, composta majoritàriament per futbolistes anglesos i alguns gal·lesos, encara que sense escocesos ni nord-irlandesos. El 20 de juliol de 2012 la selecció britànica unificada va jugar el seu primer partit a 40 anys davant Brasil, perdent per 2 gols a 0.

## Història

El futbol es va començar a jugar a la ciutat de Sheffield, Anglaterra, on es disputaven partits representatius internacionals entre Anglaterra i Escòcia, des 1872, abans que aquest esport es popularitzés en altres parts del món.
Els equips professionals d'Escòcia, Anglaterra i Gal·les van començar a jugar entre ells. Anglaterra no va participar fora de l'Regne Unit fins a 1908 i Escòcia fins a 1929.
Cap d'aquestes nacions va participar en una Copa Mundial de Futbol fins a 1950, perquè s'havien retirat de FIFA a causa de disputes pel que fa al pagament als jugadors aficionats i no es van reunir amb aquesta fins a 1946.

## Referències

* ↑ La Ciutat Esportiva. «Equip GB: Quatre països en una selecció». Arxivat de l'original el 2 de maig 2014. [Consulta: 8 novembre 2012].
* ↑ Ràdio Cooperativa. «Selecció olímpica del Brasil va batre al Regne Unit en últim amistós de cara a Londres 2012», 20-07-2012.

## Enllaços externs

* BBC Sport: GB football team to enter Games (anglès)
* "The Case for a UK team" (anglès)
* Entrada inglesa per verificar que és Gran Bretanya i no Regne Unit (anglès)
| Precedit per: Galt F.C. Regne Unit | Campions Olímpics Londres 1908 Estocolm 1912 | Succeït per: Regne Unit Bèlgica |
# Selinunt (desambiguació)

«Selinunt (en grec antic Σελινοῦς)» té aquests significats:
* Selinunt, antiga ciutat grega de la costa sud de Sicília.
** Selinunt, nom del riu que passava per la ciutat.
* Selinunt, antiga ciutat grega de la costa de Cilícia.
** Selinunt, nom del riu que passava per la ciutat.
* Selinunt, antiga ciutat grega del nord de Lacònia.
* Selinunt, riu de l'antiga Grècia de la regió de Trifília (Èlida) de localització desconeguda.
* Selinunt, riu de Grècia de la regió d'Acaia que desemboca prop de la ciutat d'Egi.
** Selinunt o Selí, rei d'Acaia segons la mitologia grega, segurament epònim del riu.
# Sergio Castilla

Sergio Castilla (Santiago de Xile, 20 de juny 1942) és un director de cinema i documentalista xilè.

## Biografia

Era fill d'un exiliat espanyol que era propietari d'una sala de cinema. Va rebre la seva formació cinematogràfica a París. Des de 1968 va ser professor de muntatge cinematogràfic en una escola de periodisme a Xile. Va participar en la campanya presidencial de Salvador Allende, com altres cineastes que van formar part del Comitè d'Unitat Popular. El 1970 va dirigir el documental "'Migita'". A principis de 1971 va començar a dirigir la pel·lícula "Historia", que va acabar a Suècia a finals de 1973. Allà també va rodar la pel·lícula Quisiera tener un hijo sobre els dibuixos de nens xilens, Pinochet: fascista, asesino, traidor, agente del imperialismo, Roja como Camila (1975) i altres. Després, el 1979, va dirigir la pel·lícula De försvunna, que es basava en els testimonis de presos xilens.
El 1998 va dirigir Gringuito, que va guanyar una menció especial al Festival Internacional de Cinema de Cartagena de Indias i el Premi OCIC al Festival Internacional del Nou Cinema Llatinoamericà de l'Havana.

## Filmografia

* 1970— Migita
* 1979— De försvunna
* 1990— Gentille alouette
* 1994— The Girl in the Watermelon
* 1998—Gringuito
* 2001— Te amo (made in Chile)
* 2002— Bienvenida realidad: la película
* 2006— Take the Bridge
* 2008— 1 & 2
* 2015 — Perla, la película

## Referències

* ↑ Sergio Castilla a cinechile.cl
* ↑ Huele a cine en Cartagena, eltiempo.com, 19 de febrer de 1999
* ↑ uba: Papel Histórico De La Organización Católica De Cine (Ocic), Cubanet, 8 de gener de 1999
* ↑ Crítica de cine: “Perla”, un ladrido para espantar la tristeza y el abandono, elmostrador.cl
# Setmana de Cinema de Melilla

El Setmana de Cinema de Melilla és un certamen cinematogràfic anual iniciat el 6 de maig de 2008 a la ciutat de Melilla.
La primera edició el 2008 va ser impulsada per la Ciutat Autònoma de Melilla.

## Premis
### Premis oficials

Els premis oficials es concedeixen només a pel·lícules presentades en la Secció Oficial del festival. L'encarregat d'atorgar-los és el Jurat oficial del Festival, compost de destacades figures del món del cinema.
* José Sacristán
* Ciudad de Melilla

## Referències

* ↑ «Ciudad Autónoma de Melilla - 16 Semana de Cine de Melilla 2024». [Consulta: 3 agost 2024].
* ↑ Lozano, Pedro M. «El premio ‘Ciudad de Melilla’ de la Semana de Cine se llamará José Sacristán» (en castellà), 18-01-2017. [Consulta: 3 agost 2024].
* ↑ Jiménez, María Ángeles. «María Barranco y Fernando Méndez-Leite reciben el premio José Sacristán» (en castellà), 22-04-2023. [Consulta: 3 agost 2024].
# Calliano

«Calliano» té aquests significats:
* Calliano (Piemont), municipi italià de la província d'Asti, a la regió del Piemont
* Calliano (Trento), municipi italià de la província de Trento, a la regió de Trentino - Alto Adige
# Gabriel Salvà Mercadal

Gabriel Salvà Mercadal «es vicari Sineu» (Es Capdellà, Calvià, 1895-Santa Maria del Camí, 1964), sacerdot.
Era fill de Joan Salvà, des Capdellà, que feia carretons de batre, murters, moles per moldre, etc., i de la santamariera Catalina Mercadal, dita «Sineu». Ordenat prevere el 17 de juny de 1925, va ser custos de l'església del Convent de Nostra Senyora de la Soledat de Santa Maria entre 1925 i 1950, on dugué a terme una enorme labor social, cultural i sacerdotal. Fou obligat a abandonar el convent l'any 1950 i, després d'ajudar una temporada a la parròquia de Bunyola, fou nomenat rector de Sant Ferran de ses Roques i arxipreste de Formentera (1951-1963). Allà, conegut popularment com a «don Gabriel», promogué les obres de construcció del saló parroquial i de reforma de l'església. Per a les tasques de restauració del temple hi va fer anar el santamarier Joan Juan Pastor «Cabil·la» que va pintar els frescos de l'interior. Salvà també impulsà l'aparició de dues sales de cinema (d'estiu i d'hivern) que estigueren obertes fins al 1974. Morí a Santa Maria del Camí, on s'havia retirat des de feia dos anys degut a la seva mala salut, el 14 de juliol de 1964.

## Referències

* ↑ Capó Juan, Josep. El Convent de la Soledat de Santa Maria del Camí, 1933.
* ↑ Ferrer Mayans, Vicent. «Sant Ferran de ses Roques». A: Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera [Consulta: 29 juliol 2020].
# Pas d'Agustí

El Pas d'Agustí és una collada a 518,4 metres d'altitud del terme municipal de Castell de Mur, dins de l'antic terme de Guàrdia de Tremp, al Pallars Jussà, en l'àmbit del poble de Cellers. És damunt la riba esquerra del barranc del Bosc en el tram més engorjat d'aquest barranc, al sud-oest del Pas de Roca, al sud del Pas de l'Ós i al sud-oest del Corral d'Agustí. És també a ponent del Clot de les Arboceres.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya