OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Font Llopart

La casa Font Llopart és un edifici de Sitges (Garraf) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La casa Font Llopart és un edifici aïllat, de planta baixa, pis, i golfes, amb terrat i torratxa de planta quadrangular. Es troba envoltada per un jardí. S'accedeix a l'habitatge a través d'un porxo amb terrassa superior. La façana principal, de composició simètrica, presenta ala planta baixa tres obertures d'arc de mig punt, la central amb dovelles de pedra. Al primer pis hi ha tres obertures dobles d'arc lobulat amb arrabà d'inspiració àrab. Les golfes es ventilen mitjançant obertures circulars lobulades. L'edifici es corona amb barana de terrat de ceràmica calada. El conjunt es completa amb una tanca decorada amb elements de tipologia modernista.

## Història

A la fitxa dedicada a la casa Font Llopart que figura a l'inventariï de l'Arxiu Històric del Col·legi d'Arquitectes de Catalunya. L'autor Ramon Artigas, atribueix la possible autoria de l'obra a l'arquitecte Elies Rogent Amat, i situa la data de construcció aproximadament cap al 1865. Consultat l'Arxiu Municipal de Sitges no ha estat possible confirmar aquestes adjudicacions per manca de documentació.

## Referències

* 1 2 «Casa Font Llopart». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Casa al carrer Santa Anna, 25 (Igualada)

La Casa al carrer Santa Anna, 25 és una obra d'Igualada (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de planta baixa i dos pisos que fa cantonada. La façana està decorada amb policromia, però avui quasi ja no es reconeix. Destaca el ràfec de la teulada construir amb bigues de fusta sortides del plom de la façana. En el segon pis s'hi obren unes finestres sense una alineació determinada. És un dels millors exemples de les edificacions setcentistes de la ciutat.

## Referències

* ↑ «Casa al carrer Santa Anna, 25». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 octubre 2018].
# Castell de Meysembourg

El Castell de Meysembourg (en francès: Château de Meysembourg) es troba a uns 2 km al sud-oest de Larochette en el centre de Luxemburg. Mentre que el lloc té una història que data del segle xii, el castell actual va ser construït el 1880 en estil neorenaixentista i és de propietat privada.

## Història

La família Meysembourg s'esmenta per primera vegada al segle xii, quan la «dama de Meysembourg» estava al servei d'Ermesinde, comtessa de Luxemburg. Les referències històriques indiquen que Walter de Meysembourg va ser el propietari el 1176 i Eberhart de Maysembourg el 1296. El 1443, el castell va ser destruït per Felip III de Borgonya, però va ser reconstruït abans del 1500. Va ser novament destruït per les tropes del mariscal de Boufflers el 1683-1684. Tot el que queda de l'antic castell és la capella, el fossat i part del mur exterior. Custine de Wiltz, l'últim en la línia a heretar la propietat, va fugir durant la invasió francesa el 1794. Després d'una pública subhasta el 1798, el castell va caure en mans dels senyors de Fischbach, Cassal i finalment Jean-François Reuter d'Heddersdorf que va ocupar el lloc després de l'expulsió dels seus habitants.
Després de comprar la propietat el 1855, el príncep d'Arenberg el va demolir el 1880 i va construir un nou castell d'estil neorenaixentista. L'any 1971, l'arquitecte estatal Charles Arendt va realitzar treballs de restauració. La propietat pertany ara a la família Spiegelburg i no està obert al públic.

## Referències

* ↑ «Le Château de Meysembourg - Larochette» (en francès). Larochette: Syndicat d'initiative et de tourisme. [Consulta: 13 octubre 2015].
* 1 2 «Le château de Meysembourg». www.darkplaces.org1llengua=francès. [Consulta: 13 octubre 2015].

## Vegeu també

* Llista de castells de Luxemburg
# Cassope

Cassope (en llatí Cassope, en grec antic Κασσώπη) era una ciutat de l'Epir. Era la ciutat principal del territori de Cassòpia habitada pels cassopis, un poble de l'Epir. Estava situada vora el mar, entre Tespròcia i el golf d'Ambràcia. La ciutat era prop de la costa, a la via entre Pandòsia i Nicòpolis, segons Estrabó.
Escílax de Carianda diu que els cassopis vivien en pobles petits, però després van fer-se forts i van aconseguir poder suficient com per apoderar-se de Pandòsia, Elàtria i Buquètion, i potser també de Batis. La ciutat la menciona Diodor de Sicília durant la guerra que Cassandre rei de Macedònia va lliurar contra Alcetes II, rei de l'Epir l'any 312 aC.
Actualment en queden ruïnes importants, de les més grans de Grècia, prop de la ciutat de Kamarina.. Es conserven restes de les muralles, l'acròpoli, que al peu dels seus penya-segats té un teatre, arcs i tombes. A la vora hi ha un edifici subterrani anomenat "la Casa del Rei" (Vasilóspito).

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Cassope». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 14 abril 2021].
# Cassville (Pennsilvània)

Cassville és una població dels Estats Units a l'estat de Pennsilvània. Segons el cens del 2000 tenia 152 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Cassville tenia 152 habitants, 65 habitatges, i 46 famílies. La densitat de població era de 103 habitants per quilòmetre quadrat.
Dels 65 habitatges en un 24,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 60% hi vivien parelles casades, en un 7,7% dones solteres, i en un 29,2% no eren unitats familiars. En el 29,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 18,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,34 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,87.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 20,4% tenia menys de 18 anys, un 7,9% entre 18 i 24, un 27,6% entre 25 i 44, un 18,4% de 45 a 60 i un 25,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 42 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 86,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 30.625 $ i la renda mediana per família de 33.500 $. Els homes tenien una renda mediana de 29.375 $ mentre que les dones 18.333 $. La renda per capita de la població era de 13.628 $. Entorn de l'11,4% de les famílies i el 9,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Cassville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Cassville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Cassville (Wisconsin)

Cassville és una població dels Estats Units a l'estat de Wisconsin. Segons el cens del 2000 tenia 1.085 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Cassville tenia 1.085 habitants, 488 habitatges, i 302 famílies. La densitat de població era de 387,9 habitants per km².
Dels 488 habitatges en un 26,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 49,4% hi vivien parelles casades, en un 9,2% dones solteres, i en un 38,1% no eren unitats familiars. En el 35,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 20,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,22 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,82.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,1% tenia menys de 18 anys, un 5,3% entre 18 i 24, un 22,9% entre 25 i 44, un 23,8% de 45 a 60 i un 24% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 42 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87 homes.
La renda mediana per habitatge era de 28.179 $ i la renda mediana per família de 35.625 $. Els homes tenien una renda mediana de 29.271 $ mentre que les dones 17.014 $. La renda per capita de la població era de 16.010 $. Aproximadament el 10,3% de les famílies i el 14,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Cassville» (en anglès). American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 14 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Cassville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Castell de Santa Bárbara

El castell de Santa Bárbara, denominada oficialment castillo de Santa Bárbara i San Hermenegildo, és una fortalesa a la vora del cràter del volcà Guanapay, a un quilòmetre del nucli històric del poble de Teguise, a l'illa de Lanzarote. Està declarat com a patrimoni històric artístic i avui dia funciona com a "Museu de la Pirateria". Des de 1991 fins a 2011 va funcionar com a Museu Etnogràfic de l'Immigrant Canari. El Museu de la Pirateria és realment un centre d'interpretació de conqueridors, corsaris i pirates que han estat relacionats amb la història de les Canàries.
Es tractava inicialment d'una simple torre per vigilar la costa construïda al segle xv per Sancho de Herrera, amb el mandat de Lanzarotto Malocello. Leonardo Torriani escomet a mitjans segle xvi una sèrie de reformes convertint-lo en un veritable castell que servís de refugi per a la població de Teguise (en aquests moments capital de l'illa) en cas d'invasió enemiga. En 1576 es culmina l'obra envoltant el conjunt de la torre i les estances amb una muralla romboïdal amb torretes circulars en els seus extrems més apuntats. Després de l'atac de Morato Arráez de 1586, el castell és reconstruït.
Al segle xvii el castell perd la seva importància defensiva a causa de la construcció de noves fortificacions en el port d'Arrecife, i l'artilleria és desmantellada. Amb la desaparició dels atacs corsaris a inicis del segle xix, desapareix totalment tot valor estratègic del castell. Es rehabilita com a colomar militar el 1899, i el 1913 se cedeix a l'Ajuntament de Teguise.

## Referències

* ↑ OcioLanzarote.com. «Museo del Emigrante Canario (Teguise) – Actualmente denominado Museo de la Piratería».
* ↑ Teguise.es. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2014-08-10. [Consulta: 6 novembre 2016].

## Enllaços externs

* Informació del castell
* Imatges del castell en Blog
# Castell de la Grallera

El Castell de la Grallera era un castell, actualment derruït, del municipi de Vallcebre. Sembla que estava situat als voltants de Sant Julià de Fréixens, en el camí que porta a Maçaners. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

No es conserva cap resta d'aquest castell, que devia estar situat dins del terme de Sant Julià de Fréixens, molt a prop del camí que anava a Maçaners.

## Notícies històriques

El castell apareix documentat des de l'any 1255 amb Joan Bernat de Grallera com a senyor del castell, que adopta el títol de «miles de Baucebre». L'any 1255 arrenda una casa davant el Puig d'Avellanet. Fill de Joan fou Bernat de Grallera, casat amb Gaia. L'any 1293 els Grallera arrendaren el mas Solana de la parròquia de Sant Juliá de Vallcebre. La família Grallera residí sempre al castell però tenia escampats una part dels seus dominis i propietats per la baronia de Pinós. La família està documentada fins a finals del segle xiv. El castell no tenia terme i estaria inscrit dins d'un domini superior com el castell de Guardiola o el monestir de Sant Llorenç.

## Vegeu també

* Llista de monuments de Vallcebre

## Referències

* 1 2 3 Santandreu Soler, M. Dolors «Vallcebre a l'edat mitjana» (PDF). L'Erol, revista cultural del Berguedà, Vallcebre, un poble per descobrir, 56, 1997, pàg. 17-19 [Consulta: 5 febrer 2015].
* ↑ Serra i Vilaró, Joan. Les Baronies de Pinós i Mataplana. Vol I. pàg. 413 (reproducció en facsímil). Bagà: Centre d'Estudis Baganesos, 1989.
* 1 2 3 «Castell de la Grallera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 febrer 2015].
# Castell de Viu de Llevata

El Castell de Viu de Llevata és un castell medieval en el municipi del Pont de Suert (Alta Ribagorça). És al cim del turó que hi ha damunt del poble de Viu de Llevata.
Esmentat el 947, fou un feu dels barons d'Erill, a partir del segle xii, però donà nom a una família de la petita noblesa: la dels castlans o carlans de Viu, que mantingueren aquest cognom durant segles (de vegades transcrit Daviu).
Damunt de la roca que domina el poble hi ha algunes restes del castell, però poques: unes filades de carreus que corresponen al mur perimetral, i poca cosa més.

## Bibliografia

* BOIX I POCIELLO, Jordi [et al.]. "Castell de Viu de Llevata", a Catalunya romànica. XVI. La Ribagorça. Barcelona: 1996, Enciclopèdia Catalana. ISBN 84-412-2511-7.
# Catedral Metropolitana

    Categoria principal: catedrals
«Catedral Metropolitana» té aquests significats:
* Catedral Metropolitana de Cristo Rey
* Catedral Metropolitana de Buenos Aires
* Catedral Metropolitana de Brasilia
* Catedral Metropolitana de São Paulo
* Catedral Metropolitana de Santiago
* Catedral Metropolitana de Medellín
* Catedral Metropolitana María Reina de Barranquilla
* Catedral Metropolitana de Bogotá
* Catedral Metropolitana Basílica de Nuestra Señora de la Asunción de Popayán
* Catedral Metropolitana de La Habana
* Catedral Metropolitana de Guayaquil
* Catedral Metropolitana de San Salvador
* Catedral Metropolitana de Cebú
* Catedral Metropolitana de San Fernando
* Catedral Metropolitana de Atenas
* Catedral Metropolitana de Nuestra Señora de Lourdes
* Catedral Metropolitana de la Ciutat de Mèxic
* Catedral Metropolitana de Tlalnepantla
* Catedral Metropolitana de Xalapa
* Catedral Metropolitana de Managua
* Catedral Metropolitana de Asunción
* Catedral Metropolitana de Lima
* Catedral Metropolitana de San Juan
* Catedral Metropolitana de Santa María de la Encarnación de Santo Domingo
* Catedral Metropolitana Ortodoxa de Timişoara
* Catedral Metropolitana de Montevideo
* Catedral Metropolitana de Panamá
# Catedral Santa Maria d'Aush

La catedral Santa Maria està situada a la comuna francesa d'Aush, al departament del Gers (Llenguadoc-Rosselló Migdia-Pirineus). És la catedral de l'arquebisbat d'Aush. El 1906, va quedar catalogat com a monument històric. Va ser declarat Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO en 1998.

## Vegeu també

* Arquebisbat d'Aush
* Llista de monuments del districte d'Aush

## Enllaços externs

* Referència n. PA00094702, a la base de dades Mérimée, del Ministeri de Cultura francès.
* La catedral a la oficina de turisme d'Auch

## Referències

* ↑ Referència n. PA00094702, a la base de dades Mérimée, del Ministeri de Cultura francès.
# Cefalo e Procri

Cefalo e Procri (italià), op. 77, és una òpera en tres actes composta per Ernst Krenek sobre un llibret en italià de Rinaldo Küfferle. Es va estrenar el 15 de setembre del 1934 al Festival de Venècia de la Música Contemporània, i tracta sobre el mite clàssic de Cèfal i Procris.

## Referències

* ↑ «Dades de l'òpera» (en alemany). Operone. [Consulta: 25 maig 2018].
# Ceesepe

Carlos Sánchez Pérez (Madrid, 7 de maig de 1958 - Madrid, 7 de setembre de 2018) va ser un pintor i il·lustrador i dibuixant de còmics espanyol. El seu nom artístic Ceesepe és un acrònim derivat d'escriure les inicials del seu nom i cognoms (C=ce, S=esa, P=pe; Ceesepe). Autor prolífic, especialment en dibuixos i collages, va tenir influències del pop art britànic, d'autors com Peter Phillips. És considerat un dels protagonistes de la Movida madrileña.

## Biografia

Carlos Sánchez Pérez neix a Madrid el 1958. S'inicia al món del còmic underground a mitjan 70, entrant en contacte amb una sèrie de dibuixants barcelonins com Max, Nazario o Javier Mariscal, amb els quals treballa a la ciutat comtal fins a 1979. Publica la seva sèrie Slober en les revistes Star i Bésame mucho. Realitza també el cartell per Pepi, Luci, Bom y otras chicas del montón (1980), una pel·lícula de Pedro Almodóvar.
En 1982, la Universitat Internacional Menéndez Pelayo exhibeix una mostra de la seva obra. Dos anys després, es converteix en un dels autors més venuts d'ARCO 84. Per contra, una de les seves historietes, carregada d'al·lusions polítiques (Blas Piñar, Franco, Marx, Mao), dona peu a que Alianza Popular ataqui de forma ferotge la revista on s'ha publicat, Madriz, així com a l'Ajuntament de Madrid, que la subvenciona.
Després de l'abandó del còmic, es dedica fonamentalment a la pintura, exposant en llocs com Amsterdam, París, Ginebra, Bali, Nova York o Madrid. També ha realitzat més cartells, com el de la pel·lícula La ley del deseo (1987), d'Almodóvar. La seva obra ha estat recollida a llibres com Dibujos (1982), Barcelona By Night (1982), Paris-Madrid (1985), El difícil arte de mentir (1986), Libro blanco (1990) o Ars morundi (1990).
L'abril de 2011 el Consell de Ministres d'Espanya li va atorgar la Medalla d'Or al Mèrit en les Belles Arts.

## Referències

* ↑ Amelia Castilla, 'Madriz' seguirá publicándose, pese a la oposición del Grupo Popular, El País, Madrid, 23/04/1984.
* ↑ Acuerdo del Consejo de Ministros de 8 de abril de 2011 Arxivat 2011-04-10 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Web oficial del dibujante y pintor Ceesepe Arxivat 2007-03-13 a Wayback Machine.
* Obres i biografía a PicassoMio Gallery
# Cefalió

* No s'ha de confondre amb el també historiador Cefaló, natural de Gergis.
Cefalió (en grec antic: Κεφαλίων, llatí: Cephalion) fou un retòric de l'antiga Grècia que va viure en temps de l'emperador Hadrià i que va destacar per la seva obra historiogràfica, avui perduda i coneguda solament per fragments citats d'altres autors.
Segons la Suda, es va veure forçat a anar a viure a l'exili per enemistat amb els governants, i es va establir a Sicília. Era autor de discursos i altres obres, però particularment va ser conegut per la seva obra historiogràfica i d'una extensió de nou llibres.
L'extensió cronològica d'aquesta obra, que la Suda caracteritza com a miscel·lània (παντοδαπαὶ ἱστιρίαι) i Foci la descriu com a concisa, anava de Ninos, fundador de Nínive, i Semíramis, fins al temps d'Alexandre el Gran. Estava escrit en dialecte jònic, i Cefalió el va dividir en nou llibres, cadascun dels quals portava el nom d'una Musa, a imitació d'Heròdot.
L'obra va ser molt ben considerada pels antics, a jutjar pel fet que els autors medievals encara el llegien, i, de fet, el valoraven positivament (Malales, Sincel·le, Foci i Tzetzes). L'anàlisi moderna, en canvi, deixa l'autor en una mala posició: no sembla que la seva afirmació que, només pels cinc primers llibres, consultàs 140 autors i més de 2.000 volums, sigui gaire fiable. De fet, el que diu del període assiri sembla tot extret de Ctèsies, sense gaire criticisme.
És possible que el nom de Cefalió no sigui més que un pseudònim emprat pel vertader autor, imitació del que feu Hegesíanax amb el pseudònim de Cefaló, amb el qual s'hauria inspirat. Els autors que el fan natural de Gèrgita cauen en l'error que ja arrossega la Suda: qui era natural de Gèrgita o Gergis era Cefaló, no pas Cefalió.

## Referències

* ↑ Suda, s.v. «Cefalió».
* ↑ Cephalion a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 667
* 1 2 «Kephalion 4». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
# Casa a la plaça Petita, 5 (Sant Martí d'Empúries)

La Casa a la plaça Petita, 5 és una obra de Sant Martí d'Empúries, al municipi de l'Escala (Alt Empordà), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situada dins del nucli emmurallat de Sant Martí d'Empúries, ubicada entre l'accés occidental i l'accés sud al recinte emmurallat, a la plaça Petita.

## Descripció

Edifici de planta rectangular, format per una sola crugia, amb jardí a la part posterior. Presenta la coberta plana amb terrat, on sobresurt un petit cos rectangular, amb el coronament ornamentat. Probablement es tracti del badalot de l'edifici. Està distribuït en planta baixa i pis. A la façana encarada a la plaça hi ha quatre obertures rectangulars, ordenades simètricament. A la planta baixa hi ha el portal i una finestra amb l'ampit de rajola decorada. Als pis, dues finestres més. Totes les obertures presenten guardapols decorat a la part superior. La façana està coronada per la barana que delimita el terrat, bastida amb maons. Les altres façanes de l'edifici també presenten obertures rectangulars, rematades amb guardapols decorat. De la posterior, encarada al jardí, destaca un balcó corregut al pis, amb llosana ondulada sostinguda per revoltons. A l'extrem sud de la finca hi ha un petit cos aïllat rectangular.
Tot el parament de l'edifici està arrebossat.

## Referències

* 1 2 3 «Casa a la plaça Petita, 5». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 octubre 2017].
# Chapalichthys

Chapalichthys és un gènere de peixos pertanyent a la família dels goodèids.

## Distribució geogràfica

Es troba a Mèxic.

## Taxonomia

* Chapalichthys encaustus (Jordan & Snyder, 1899)
* Chapalichthys pardalis (Álvarez, 1963)
* Chapalichthys peraticus (Álvarez, 1963)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Jordan, D. S. & J. O. Snyder, 1899. Notes on a collection of fishes from the rivers of Mexico, with description of twenty new species. Bull. U. S. Fish Comm. v. 19 (1899): 115-147.
* ↑ Álvarez, J., 1963. Ictiología Michoacana. III.--Los peces des San Juanico y de Tocumbo, Mich. An. Esc. Nac. Cienc. Biol. Mex. v. 12 (núms. 1-4): 111-138.
* ↑ Álvarez, J., 1963.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
# Charles Lewis Tiffany

Charles Lewis Tiffany (Killingly, Connecticut, 1812 - Yonkers, Nova York, 1902), fou un empresari estatunidenc que va fundar la joieria Tiffany's & Co., que segueix sent, actualment, la joieria més prestigiosa, exclusiva i famosa del món.
Charles Lewis Tiffany va néixer en un poble de Connecticut (EUA) el 15 de febrer del 1812. L'any 1837 es va traslladar a Nova York.
Amb un amic seu, John Young i un capital de 1000 dòlars que li havien deixat, va obrir una petita tenda al sud de Broadway on venia articles de papereria, paraigües, vaixella... una mica de tot. El primer dia van tancar caixa amb uns guanys de 4,98 dòlars.
L'any 1858 Tiffany va obtenir un sobrant d'un tipus de cable. Va tallar aquest material en peces i va fer uns souvenirs que van tenir un èxit inesperat. Des d'aquell moment el negoci va començar a prosperar.
Durant la Guerra Civil va fabricar espases i medalles, i el capital va seguir augmentant. Quan es va acabar la guerra, Tiffany es va especialitzar en el comerç d'objectes d'or, plata i pedres precioses i va començar a tenir entre els seus clients els milionaris més famosos del país. Quan va morir el 18 de febrer del 1902 va deixar als seus hereus un llegat de 35 milions de dòlars i un negoci de renom mundial.
La joieria es va fer cada vegada més exclusiva, i l'any 1940 es va establir en una cantonada de la Cinquena Avinguda de Nova York. Hi ha una novel·la de l'escriptor nord-americà Truman Capote (1924-1984) que es titula: Breakfast at Tiffany's (1958), i es va fer una pel·lícula amb el mateix títol protagonitzada per l'actriu Audrey Hepburn.
Els tallers de Tiffany van crear joies per a la reina Victòria, el xa de Pèrsia i el tsar de Rússia. Van elaborar l'incomparable fermall que Richard Burton va regalar a Liz Taylor i també a Tiffany's va ser on Madonna es va comprar la seva luxosa vaixella. Actualment, Tiffany's té sucursals a Europa i al Japó.