OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gerard de Braga

* Per a altres significats, vegeu «Gerard».
Gerard de Braga o Guerau de Moissac (Caors, Òlt, França, s. XI - Bornes, Portugal, 5 de desembre de 1108) fou un monjo benedictí, bisbe de Braga. És venerat com a sant per l'Església catòlica.

## Biografia

Guerau era monjo benedictí a l'Abadia de Sant Pere de Moissac a Occitània (actualment departament de Tarn i Garona). L'arquebisbe Bernat de Toledo, que hi era de pas, quedà admirat per la bellesa dels cant del cor de l'abadia, i sabedor que el director n'era Guerau, li demanà que anés amb ell a Toledo per formar-hi els cantors.
Ja a Toledo, la reputació de Guerau en l'àmbit musical cresqué, a més de la seva fama com a home virtuós, de tal manera que el clergat de Braga l'escollí com a bisbe cap al 1096. Ja a Braga, reformà el capítol i la diòcesi i acabà amb les investidures eclesiàstiques que es feien als laics a canvi de diners. Va reordenar l'escola de la catedral i va continuar les obres de la seu, a més de reconstruir moltes de les esglésies que estaven en ruïnes, ja que la diòcesi ocupava terres reconquerides als musulmans feia poc temps. Va reformar la litúrgia, introduint-hi la reforma gregoriana. També va reorganitzar l'administració de la ciutat.
El 1100, viatjà a Roma per obtenir de Pasqual II la dignitat metropolitana per a Braga, independitzant-se així de Santiago de Compostela i donant un pas més cap a la independència política del Primer Comtat de Portugal. Va proposar, sense èxit, la continuació de la Primera Croada a la península ibèrica per conquerir l'emirat de Saraqusta i socòrrer Balànsiya, que encara no havien caigut en mans dels almoràvits. En 1103 anà un altre cop a Roma, obtenint la confirmació de la jurisdicció de Braga sobre algunes diòcesis de Galícia] (Astorga, Mondoñedo, Ourense i Tui i de Portugal (Porto, Coimbra, Lamego i Viseu).
Va morir a Bornes (Vila Pouca de Aguiar) el 5 de desembre de 1108, on havia anat a consagrar una església reconstruïda.
* Escultura gòtica a la façana de la catedral de Braga
* Capella de S. Geraldo de la catedral de Braga
* Capella de S. Geraldo, amb la seva tomba
* Catedral de Braga

## Veneració

És sant patró de la ciutat de Braga. El seu cos és a la Capela de São Geraldo de la Catedral de Braga.

## Referències

* ↑ Boletín de la Real Academia de la Historia, Volum 24 (en castellà), 1894, p. 233.
# Soanià

El soanià és una cultura arqueològica del paleolític inferior (ca. 500.000 als 125.000 b.p.) de l'Àsia meridional, contemporània a l'axeulià. Se li va donar aquest nom per la Vall del riu Sohan o Soan a Siwalik, Pakistan. Els portadors d'aquesta cultura eren Homo erectus, i es va estendre al nord-oest del subcontinent indi.
La seva tecnologia s'elaborava a base d'ascles molt arrodonides, una ampla distrinució dels bifaços i uns fonadors semblants als de l'Àfrica central.

## Enllaços externs

* The Acheulian/Soanian dichotomy
# Johann Michael Wächter

Johann Michael Wächter (2 de març de 1794 - 26 de maig de 1853) va ser un baríton baix austríac famós per haver aparegut a les òperes de Richard Wagner.
Nascut a Rappersdorf a Àustria, Wächter va cantar en diversos cors de l'església de Viena, fent el seu debut teatral el 1819 a Graz com a Don Giovanni a Don Giovanni de Mozart. També va aparèixer a Bratislava, Viena i Berlín. El 1827 es va unir a la Dresden Hofoper, on va romandre la resta de la seva carrera. Aquí els seus papers inclouen Les noces de Fígaro de Mozart, i va cantar en tres estrenes de Wagner, interpretant Orsini a Rienzi el 1842, el paper principal a Der fliegende Holländer el 1843 i Biterolf a Tannhäuser el 1845.
Hector Berlioz, que va escoltar L'holandès errant a Dresden, va considerar el baríton Wächter "...un dels millors que he sentit mai, i el fa servir com un cantant consumat. És d'aquell timbre ric i vibrant que té un poder d'expressió tan meravellós, sempre que l'artista canti amb ànima i sentiment, cosa que Wächter fa en gran manera”.
Wächter, un vell amic de Wagner, no era igual al paper exigent de l'holandès. Wagner va escriure més tard:
   "La seva completa incapacitat en el difícil paper del meu mariner espectral i patidor va fer-se evident per a Schröder-Devrient, desafortunadament, només després que els assajos estiguessin massa avançats com per fer cap canvi. La corpulència preocupant de Wächter, especialment el seu rostre ampli i rodó i la forma curiosa com movia els braços i les cames com a troncs arrugats, van fer que la meva Senta caigués en la desesperació.
La seva dona, la mezzosoprano Thérèse Wächter-Wittman (31 d'agost de 1802 a Viena - 3 d'octubre de 1879 a Dresden), també va cantar a Dresden, creant el paper de Mary a L'holandès errant. Wächter va morir a Dresden el 1853.

## Referències

* ↑ Hector Berlioz, 'Mémoires de Hector Berlioz comprenant ses voyages en Italie, en Allemagne, en Russie et en Angleterre, 1803–1865', Michel Levy Freres, Éditeurs, Paris (1870)
* ↑ Carnegy, Patrick. Wagner and the art of the theatre. Yale University Press, 2006. ISBN 0-300-10695-5. OCLC 59879659.
* ↑ «Therese Wächter – Biographische Informationen aus der WeGA» (en alemany). Carl-Maria-von-Weber-Gesamtausgabe, 15-07-2019. [Consulta: 18 agost 2021].
# Lœuilley

Lœuilley és un municipi francès situat al departament de l'Alt Saona i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia 119 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Lœuilley era de 119 persones. Hi havia 48 famílies, de les quals 12 eren unipersonals (8 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 20 parelles sense fills i 16 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 52 habitatges, 48 eren l'habitatge principal de la família i 4 estaven desocupats. 48 eren cases i 3 eren apartaments. Dels 48 habitatges principals, 40 estaven ocupats pels seus propietaris, 3 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 5 estaven cedits a títol gratuït; 2 tenien dues cambres, 11 en tenien tres, 13 en tenien quatre i 22 en tenien cinc o més. 29 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 17 habitatges hi havia un automòbil i a 27 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Lœuilley el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 4 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 8 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 4 |
| 4 | 65 a 69 | 0 |
| 8 | 60 a 64 | 0 |
| 4 | 55 a 59 | 12 |
| 8 | 50 a 54 | 4 |
| 8 | 45 a 49 | 4 |
| 0 | 40 a 44 | 4 |
| 4 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 4 |
| 4 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 8 |
| 4 | 15 a 19 | 0 |
| 4 | 10 a 14 | 0 |
| 8 | 5 a 9 | 4 |
| 0 | 0 a 4 | 4 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 72 persones, 47 eren actives i 25 eren inactives. De les 47 persones actives 43 estaven ocupades (25 homes i 18 dones) i 4 estaven aturades (1 home i 3 dones). De les 25 persones inactives 8 estaven jubilades, 6 estaven estudiant i 11 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'únic establiment que hi havia el 2007 era d'una empresa de fabricació d'altres productes industrials.
L'any 2000 a Lœuilley hi havia 5 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 545 hectàrees.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Lœuilley a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Lœuilley a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# MIL-STD-810

MIL-STD-810, estàndard del mètode de prova del Departament de Defensa dels Estats Units, consideracions d'enginyeria ambiental i proves de laboratori, és una norma militar dels Estats Units que posa l'accent en l'adaptació del disseny ambiental i els límits de prova d'un equip a les condicions que experimentarà al llarg de la seva vida útil, i establint mètodes de prova de cambra que reprodueixin els efectes dels entorns sobre l'equip en lloc d'imitar els propis entorns. Tot i que està preparat específicament per a aplicacions militars nord-americanes, l'estàndard també s'aplica sovint a productes comercials.
Les orientacions i els mètodes de prova de la norma tenen com a finalitat:
* definir seqüències d'estrès ambiental, durades i nivells dels cicles de vida dels equips;
* s'utilitzarà per desenvolupar criteris d'anàlisi i assaig adaptats a l'equip i al seu cicle de vida ambiental;
* avaluar el rendiment de l'equip quan s'exposa a un cicle de vida d'estrès ambientals
* identificar deficiències, mancances i defectes en el disseny d'equips, materials, processos de fabricació, tècniques d'embalatge i mètodes de manteniment; i
* demostrar el compliment dels requisits contractuals.
La revisió del document a partir del 2019 és la MIL-STD-810H dels EUA. Substitueix la MIL-STD-810G, avís de canvi 1 que es va emetre el 2014.
MIL-STD-810 aborda una àmplia gamma de condicions ambientals que inclouen: baixa pressió per a proves d'altitud; exposició a altes i baixes temperatures més xoc de temperatura (tant en funcionament com en emmagatzematge); pluja (incloent el vent bufat i la pluja gelada); humitat, fongs, boira de sal per a proves d'òxid; exposició a la sorra i la pols; atmosfera explosiva; fuites; acceleració; xoc i xoc de transport; vibració dels trets; i vibració aleatòria. L'estàndard descriu processos d'enginyeria i gestió ambiental que poden ser d'un gran valor per generar confiança en la dignitat ambiental i la durabilitat global d'un disseny de sistema. L'estàndard conté la planificació del programa d'adquisició militar i la direcció d'enginyeria per considerar les influències que les tensions ambientals tenen sobre l'equip durant totes les fases de la seva vida útil. El document no imposa especificacions de disseny ni de prova. Més aviat, descriu el procés d'adaptació ambiental que dona lloc a dissenys de materials i mètodes de prova realistes basats en els requisits de rendiment del sistema de materials.

## Referències

* ↑ «MIL-STD-810 H ENVIRONMENTAL ENGINEERING LABORATORY» (en anglès). http://everyspec.com.+[Consulta: 23 febrer 2023].
* ↑ «MIL-STD-810H» (en anglès). https://www.iest.org.+[Consulta: 23 febrer 2023].
* ↑ «Download MIL-STD-810H» (en anglès). Defense Logistics Agency, United States, 31-01-2019.
* ↑ «[https://docs.google.cat/viewer?a=v&pid=sites&srcid=ZGVmYXVsdGRvbWFpbnxiYWJ5c2NhbGUyMDExfGd4OjY2NmQwNWVhY2IyOWZjZmQ DEPARTMENT OF DEFENSE TEST METHOD STANDARD]» (en anglès). https://docs.google.com.+[Consulta: 23 febrer 2023].
# Gerard de Groesbeek

Gerard de Groesbeek (Kuringen, 1517 - Lieja, 1582) era el príncep-bisbe del principat de Lieja del 14 de març de 1564 fins a la seva mort.
El 1548 va esdevenir canonge al capítol de la Catedral de Sant Lambert de Lieja. El 1562 el capítol va designar-lo coadjutor del príncep-bisbe Robert II de Berghes. El 1564 va ser ungit bisbe a l'església de l'Abadia d'Herkenrode. El 1576, va esdevenir abat de l'abadia de Stavelot-Malmedy. En reconeixement de la seva acció contra el protestantisme, el papa Gregori XIII va promoure'l cardenal.
El 1568, Guillem I d'Orange-Nassau va acusar-lo de suportar Felip II de Castella i va enviar les seves tropes per a saquejar i pillardejar els pobles entorn de Lieja. Gerard va contraatacar amb unes milícies liegeses i foragitar l'exèrcit republicà.
Contra la voluntat dels estats de Lieja, el 1569 va renovar l'aliança amb el Sacre Imperi Romanogermànic que un dels seus predecessors Erard de la Mark va concloure amb l'emperador Carles V el 1518. Sota la pressió dels estats, va haver de dissoldre'l i tornar a proclamar la neutralitat del principat el 1577. Aquest fet va contribuir a mantenir la pau més bé que malament fins a la revolució liegesa a la fi de l'antic règim durant les guerres interminables de trenta i vuitanta anys que van sumir les Disset Províncies al mig de les quals Lieja era un enclavat independent.

## Vegeu també

Llista dels bisbes de Tongeren, Maastricht i Lieja

## Enllaços externs

* Imatge de Gerard de Groesbeek Arxivat 2008-05-21 a Wayback Machine.
* Biografia en anglès
# Ricard Robles

Ricard Robles (Esparraguera, 1965) és conegut per ser Fundador i codirector del festival Sónar. Periodista codirector d'Advanced Music, l'empresa organitzadora del festival Sónar i responsable de l'àrea de comunicació i del patrocini del festival. Ha estat també vinculat al món de la ràdio i de la premsa musical i ha treballat i col·laborat en diversos mitjans de comunicació. Juntament amb els seus socis Enric Palau i Sergio Caballero, crea l'any 1994 el Festival de Música Avançada i Art Multimèdia de Barcelona, actualment el Sónar, que s'ha convertit en un esdeveniment de referència mundial amb seus a Barcelona, Tòquio, Londres i São Paulo.

## Referències

* ↑ «Ricard Robles». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 17 febrer 2016].
# Todo es silencio

Todo es silencio s una pel·lícula dramàtica espanyola estrenada el 2012 i dirigida per José Luis Cuerda. Basada en la novel·la Todo é silencio de l'escriptor gallec Manuel Rivas. La seva estrena es va produir en la inauguració de la 57a edició de la Setmana Internacional de Cinema de Valladolid.
Va ser nominada en la categoria de millor guió adaptat en XXVII edició dels Premis Goya.

## Sinopsi

La trama té lloc a una ciutat costanera gallega el 1969. Fins, Brinco i Leda són tres nois de la ciutat de Noitía. Mariscal és un contrabandista que va començar a traficar amb productes procedents a terra des de vaixells enfonsats. Va passar al tabac ros, i després de contactar amb clans colombians, al tràfic de drogues. La vida al poble està marcada per l'economia submergida i Mariscal ha estat teixint una xarxa de control social, econòmic i institucional.
Fins, que pateix epilèpsia, va quedar orfe quan el seu pare va morir pescant amb dinamita i va anar a estudiar a Cadis, convertint-se en policia. Brinco i Leda es casen i tenen un fill i s'uneixen al clan del Mariscal. El 1989, després d'anys sense donar notícies, Fins torna al poble, i Brinco, que pilota un planador, li ofereix diners a canvi de la seva col·laboració.
Es descobreixen agents corruptes i diversos narcos traïdors. Un amic de Brinco, un home del clan del Mariscal que és addicte a l'heroïna, se suïcida després de no poder pagar un deute als colombians encarregats de subministrar la droga.
Leda està gelosa perquè Brinco va amb una altra dona i cita Fins a la vella escola. Allà apareix Brinco, i comença un tiroteig en què aquest acaba mort a mans de Fins.

## Repartiment

* Quim Gutiérrez - Fins.
* Celia Freijeiro - Leda.
* Miguel Ángel Silvestre - Brinco.
* Juan Diego - Mariscal.
* Luis Zahera - Malpica.
* Chete Lera - Rumbo.
* Xoque Carbajal - Chelín.
* Gabriel Delgado - Santi.
* Yago Mira - Chelín adolescent.
* Axel Fernández - Fins adolescent.
* Carolina Cao - Leda adolescent.
* Sergio González - Brinco adolescent.

## Rodatge

Els paisatges de les ries altes gallegues són els principals escenaris de la pel·lícula. Els exteriors es van rodar a Muros, i es poden apreciar espais de gran bellesa com el far del Monte Louro o la costa de la parròquia de Tal. Els interiors es van rodar als estudis Ciutat de la Llum.

## Referències

* ↑ «José Luis Cuerda inaugura la 57ª Seminci con Todo es Silencio», 20-10-2012. Arxivat de l'original el 29 d'abril de 2014. [Consulta: 13 març 2013].
* ↑ «Todo es silencio nominada a mejor guion adaptado en los Premios Goya». Arxivat de l'original el 27 de gener de 2013. [Consulta: 13 març 2013].
* ↑ «Muros, Carnota, Betanzos y A Coruña, escenarios de la película de Cuerda», 10-08-2011.
* ↑ «José Luis Cuerda rueda su última película 'Todo es silencio' en los estudios de Alicante», 17-10-2011.
# Līgatne

Līgatne (en alemany: Ligat) és un poble al nord de la regió de Vidzeme Letònia del municipi de Līgatne (antigament Raion de Cesu). Es troba a la vall del riu Gauja.

## Descripció

El poble va ser construït al voltant d'una fàbrica de paper, encara existent, al riu Līgatne durant el segle xix.
La reserva coneguda com «Les Viaranys de la Natura de Līgatne» també es troba aquí, al Parc Nacional de Gauja, al bosc, junt la riba esquerra del riu Gauja aigua avall de la fàbrica de paper. Hi ha viaranys amplis a través de la reserva natural, tant per caminar com per al ciclisme, i hi ha una ruta separada per als cotxes. També hi ha instal·lacions per muntar a cavall i acampar.
La reserva va ser creada el 1975 per a la protecció i exposició de la diversitat d'espècies, tant de flora com animals, que siguin característics de Letònia. Els animals han estat rescatats de tota Letònia, ja sigui perquè van ser ferits, o perquè havien estat domesticats i no podrien sobreviure per si mateixos a la natura. La reserva conté ossos, linxs, ants, bisons europeus, cabirols i cérvols vermells.
La vall del riu Gauja conté formacions geològiques distintives, boscos, prats i plantes. Llocs particularment significatius són la roca Jumpraviezis, la roca Katriniezis, els penya-segats Gudui un dels pocs congosts de pedra arenosa del país: Paparzu Glen, conegut per les seves falgueres. Ligatne té nombroses coves als bancs verticals de pedra arenosa, que van ser excavades com a bodegues pels treballadors de la fàbrica de paper en temps tsarista.

## Referències

* ↑ «Līgatnes papīrfabrikas ciemata vēsturiskais centrs» (en letó). [Consulta: 18 juny 2015].
* ↑ «Līgatnes dabas takas» (en letó). [Consulta: 18 juny 2015].
* ↑ «Klintis, alas un pagrabi Līgatnes pilsētā» (en letó). [Consulta: 18 juny 2015].

## Vegeu també

* Localitats de Letònia
# Supervivència del més apte

«Supervivència del més apte» és una expressió que resumeix el concepte relacionat amb la competència per sobreviure o predominar. Fou encunyada originalment per Herbert Spencer al seu llibre Principles of Biology («Principis de la biologia») del 1864, en el qual traçà paral·lels entre les seves idees econòmiques amb les idees de Charles Darwin sobre l'evolució mitjançant el procés que Darwin anomenava «selecció natural».
Més endavant, Darwin utilitzà l'expressió «supervivència del més apte» com a sinònim de «selecció natural». L'expressió no estava en la primera versió de l'origen de les espècies, però l'incorporà en posteriors edicions.
L'expressió és una metàfora i no pas una descripció científica.

## Vegeu també

* Aptitud
* Darwinisme social

## Referències

* ↑ "This preservation of favourable individual differences and variations, and the destruction of those which are injurious, I have called Natural Selection, or the Survival of the Fittest." (Charles Robert Darwin, citat a l'edició de L'origen de les espècies de Bartleby Online
* ↑ Browne, Janet. «Charles Darwin i la ideologia», 29-07-2016. [Consulta: 22 setembre 2019].
* ↑ "Evolutionary biologists customarily employ the metaphor 'survival of the fittest,' which has a precise meaning in the context of mathematical population genetics, as a shorthand expression when describing evolutionary processes." Chew, Matthew K.; Laubichler, Manfred D. «PERCEPTIONS OF SCIENCE: Natural -Enemies--Metaphor or Misconception?». Science, vol. 301, 5629, 04-07-2003, pàg. 52-53. DOI: 10.1126/science.1085274 [Consulta: 20 març 2008].
# Gilbert De Roover

Gilbert De Roover (Booischot, 24 de febrer de 1949) és un expilot de motocròs flamenc que destacà en competició internacional durant la dècada de 1970, especialment en la categoria dels 125cc, on pilotant les Husqvarna i Zündapp oficials fou un dels millors competidors al Campionat d'Europa i al subsegüent mundial durant uns anys. El 1975 fou subcampió del món de la categoria per darrere de Gaston Rahier. Més tard, fou un dels primers components de l'equip oficial de Beta, amb el qual va córrer una temporada a la categoria dels 500cc. Al llarg de la seva carrera, De Roover va guanyar tres Grans Premis.
El seu germà gran, Julien De Roover, fou també un pilot de motocròs de renom a finals de la dècada del 1960. Ben a prop de la família De Roover hi vivia un altre conegut pilot de motocròs, coetani de Gilbert: André Massant.

## Palmarès al Campionat del Món

Font:
| Any | Motocicleta | 500cc | 125cc |
| 1973 | Husqvarna | - | 7è |
| 1974 | Husqvarna | - | 3r |
| 1975 | Zündapp | - | 2n |
| 1976 | Beta | 30è | - |
| 1977 | Beta | - | 7è |
| 1980 | Aprilia | - | 42è |
* ↑ Fins al 1974 inclòs no existia el Campionat del Món de 125 cc, ans el Campionat d'Europa (conegut també com a Cup FIM)

## Referències

* 1 2 «Julien De Roover» (en neerlandès). seniorennet.be, 02-04-2009. [Consulta: 1r juliol 2021].
* ↑ «Gilbert De Roover» (PDF) (en francès). memotocross.fr. [Consulta: 1r juliol 2021].
* ↑ «De korte geschiedenis van Beta in de motorcross» (en neerlandès). mxvintage.be, 25-12-2020. [Consulta: 1r juliol 2021].
* ↑ Dirks, Marcel. «Jaak Van Velthoven: Ik denk dat de worstenfabrikanten het voor mij hadden. en andere gossip uit Kester.» (en neerlandès). mxworld.be, 08-06-2015. [Consulta: 1r juliol 2021].
* ↑ «12 Vragen aan André Massant!» (en neerlandès). mxvintage.be, 29-04-2020. [Consulta: 1r juliol 2021].
* ↑ «Palmares du Mondial Mx 2» (en francès). memotocross.fr. [Consulta: 6 gener 2021].
* ↑ «Palmares du Mondial Mx 3» (en francès). memotocross.fr. [Consulta: 6 gener 2021].

## Enllaços externs

* Imatge de Gilbert De Roover amb la Zündapp 125 el 1975
# Josep Moratalla

«Josep Moratalla» té aquests significats:
* Josep Moratalla i Claramunt, ex futbolista català del Futbol Club Barcelona i de la Unió Esportiva Figueres
* Josep Moratalla i Martínez, polític i activista social català
* Josep Moratalla (actor), actor.