OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Plaça Major (Castellar del Vallès)

La Plaça Major és una plaça pública del municipi de Castellar del Vallès (Vallès Occidental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La Plaça Major presenta tres accessos amb grans escalinates. La primera dona al carrer Major i la segona està formada per dues escalinates al mig de les quals es troba una font. La Plaça està vorejada per un mur amb grans carreus de pedra estrets de la pedrera local de cal Comes i treballada per picapedrers del poble. Ornamenten el mur grans gerros de terrissa. L'espai que conforma la font és de forma trapezoïdal. Un banc de pedra recorre el mur i al mig es troba la font. Aquesta està sustentada per una gran basa, amb un plint circular sobre el que es recolza la pica, sortint del seu centre s'aixeca un pilar format per un prisma octogonal. De quatre de les cares del pilar surten dos peixos i dos corns de l'abundància. El pilar està coronat per un fanal fet de ferro forjat.

## Història

La construcció de la Plaça Major es portà a terme entre els anys 1931-1934 fent servir material de la pedrera de cal Comas, situada al Puig de la Creu i prop del poble. Aquesta pedrera s'obrí l'any 1852 amb motiu de la construcció de la nova església parroquial. El cost total de la pedra ascendí a 13.334 ptes.

## Referències

* 1 2 «Plaça Major». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 desembre 2015].
# Plaça Major (Avinyó)

La Plaça Major és una plaça d'Avinyó inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El conjunt urbà de la plaça de l'església és format per un gran espai rectangular que segueix el desnivell del terreny i que és travessat per un carrer principal. A cada costat de la plaça hi foren construïts diferents edificis d'habitatges (cases plurifamiliars) de dos o tres pisos d'alçària.
La part o sector més antic del conjunt de la plaça és a tramuntana on les cases presenten encara unes voltes que probablement devien resseguir tot el conjunt però que s'han perdut a la resta dels sectors en edificar-s'hi els nous habitatges al segle xix i XX. La moderna construcció de la Casa de la Vila, a ponent, intenta salvar aquesta unitat reproduint també les voltes amb materials moderns. A migdia de la plaça hi ha l'església parroquial d'origen romànic però modificada al segle xvii i XVIII.

## Història

El poble d'Avinyó ha crescut a redós de l'església parroquial de Sant Joan i de la plaça de l'església. El seu origen urbà cal considerar-lo del segle xvii en bastir-se a l'indret que ocupa avui la parroquial una nova església romànica. L'espai de la plaça devia perfilar-se en època moderna i assolí el perímetre actual, molt probablement al segle xviii car les cases més antigues, malgrat que molt desfigurades són d'aquest segle.

## Referències

* 1 2 3 «Plaça Major». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 agost 2014].
# Piula pitgroga

La piula pitgroga (Anthus chloris) és un ocell de la família dels motacíl·lids (Motacillidae).

## Hàbitat i distribució

Habita zones amb herba a les terres altes de l'est de Sud-àfrica.

## Referències

* ↑ «Piula pitgroga». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/03/2022(català)
# Place des Victoires

La place des Victoires (plaça de les Victòries en català) és una plaça parisenca situada entre el 1r i 2n districte.

## Històric

Aquesta plaça circular, situada al cor de París, va ser creada per iniciativa del mariscal de La Feuillade vescomte d'Aubusson i de la Ciutat de París i consagrada a les victòries de Lluís XIV. Les seves característiques són consignades a un decret del Consell del Rei de 1685. Fou inaugurada el 1686 el 26 de març. El seu urbanisme ha estat confiat a Jules Hardouin-Mansart i els veïns tenien l'obligació de construir-hi immobles simètrics.

## El monument central

Tres estàtues s'han succeït d'ençà 1686 fins als nostres dies al centre de la plaça.
* L'estàtua original: Lluís XIV a peu, de Martin Desjardins. Al sòcol hi havia quatre personatges de bronze representant cadascun una nació vençuda per Lluís XIV i un sentiment diferent (com la resignació, l'abatiment i l'esperança), els baixos relleus i les inscripcions ditiràmbiques sobre la glòria militar del regnat. Quatre fanals hi lluïen permanentment. La inauguració va tenir lloc el març de 1686. El 1792, l'estàtua va ser abatuda pels revolucionaris per ser reemplaçada per una piràmide de fusta i la plaça reanomenada place des Victoires-Nationales el 1793. Els elements de decoració del sòcol han estat conservats i són visibles al Museu del Louvre, l'estàtua va ser fosa per produir canons el 1792.
* L'estàtua del general Desaix va ser erigida al lloc de la piràmide el 1810 (s'ha dit que Napoleó hauria donat la fusta de la piràmide a un cos de guàrdia que l'hauria utilitzat per a escalfar-se. Era representat completament nu i ràpidament es va haver de treure aquesta estàtua que ofenia la pudor de l'època. El seu bronze va ser fos per fer l'estàtua eqüestre d'Enric IV al Pont Nou.
* Finalment, l'estàtua actual és l'estàtua eqüestre de Lluís XIV de François Joseph Bosio, col·locada allà el 1828. Aquest monument, el terra de la plaça i un cert nombre d'edificis al voltant són classificats com a monuments històrics.

## Referències

* ↑ Le guide du promeneur de Paris isbn=978-2-84096-472-8
# Pintura mural amb l'escena del Sant Sopar (Tallers de la Seu d'Urgell)

La Pintura mural amb l'escena del Sant Sopar és un fragment de pintura mural amb l'escena del Sant Sopar realitzada pels Tallers de la Seu d'Urgell entre els anys 1242 - 1255 a la capella de Santa Caterina de la Catedral de la Seu d'Urgell (Seu d'Urgell, Alt Urgell). Actualment i des de l'any 1933 es troba al Museu Episcopal de Vic. Aquest fragment de pintura pertany a un conjunt pictòric constituït per: el martiri de Santa Caterina (conservat a la Fundació Abegg-Stiftung de Riggisberg, Suïssa) i per l'escena de la disputa i l'arrest de Santa Caterina (conservat al MNAC).

## Estil

L'estil en el qual està realitzada la pintura es caracteritza per a mesclar amb el tremp i la calç, colors amb tons terrosos que es reforcen amb colors vermellosos obtinguts a partir del cinabri.

## Referències

* ↑ Pintura mural amb l'escena del Sant Sopar Arxivat 2012-06-29 a Wayback Machine., Museu Episcopal de Vic

## Enllaços externs

* Imatges de les pintures
* Imatges de les pintures
# Pintura matèrica

La Pintura matèrica és un corrent pictòric dins de l'informalisme europeu posterior a la Segona Guerra Mundial. Es va desenvolupar des de finals dels anys 1940 i principis dels 1950. Es considera que sorgí a França, amb l'obra de Jean Fautrier i Jean Dubuffet. A més de l'Art brut de Dubuffet, pot considerar-se que és pintura matèrica l'espacialisme de Lucio Fontana. França, Itàlia i Espanya són els països on més s'ha conreat aquesta pintura matèrica.
La seva característica principal és ser una pintura abstracta que es realitza amb matèries diverses a les tradicionals, afegint al quadre sorra, arpillera, ferralla, parracs, fusta, serradures, vidrie o guix. A més d'afegir aquests materials no tradicionals, els pintors actuen sobre l'obra destruint-la en part amb talls, perforacions o esquinçades. El cromatisme és variat. La composició es diferencia entre zones amb matèria i zones de no matèria.
Ja havien existit altres artistes precedents que van introduir al llenç elements estranys a la pintura, com els dadaistes i els seus objets trouvés, o els cubistes i els seus collages, en els que introduïen capses de tabac o tires de diari. Els artistes posteriors a l'expressionisme abstracte recuperaren aquesta idea d'introduir en la tela objectes quotidians.
Artistes que tenen una tendència matèrica són:
* Giuseppe Bertini
* Joseph Beuys, introduí a la seva obra objectes trobats, creant treballs pictòrico-plàstics;
* Alberto Burri, usà arpillera cremada i destruïda, junt a zones colorejades;
* Jean Dubuffet
* Jean Fautrier
* Lucio Fontana
* Laurent Jiménez-Balaguer, amb els seus afegits de sorra, cordes i branques
* Manolo Millares
* Nam June Paik
* Daniel Spoerri
* Toti Scialoja
* Antoni Tàpies, amb els seus afegits de sorra i aglutinants a la pintura, fent clivelles i ratlles en el mateix quadre;
* Wolf Vostell, introduí 1958 a la seva obra els televisor i objectes trobats;
* Andy Warhol

## Referències

* Pintura matèrica Arxivat 2008-10-13 a Wayback Machine. en arteuniversal
* Lengerke, Ch. von, «La pintura contemporánea. Tendencias en la pintura desde 1945 hasta nuestros días», en Los maestros de la pintura occidental, Taschen, 2005, pág. 623 ISBN 3-8228-4744-5
* Museo Nacional Centro de Arte Reina Sofía, Primera generación - Arte e imagen en movimiento 1963-1986, Madrid, 2006 ISBN 84-8026-308-3
# Pomadasys macracanthus

Pomadasys macracanthus és una espècie de peix de la família dels hemúlids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 37 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des de Mèxic fins a l'Equador.

## Referències

* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Pomadasys commersonnii

Pomadasys commersonnii és una espècie de peix de la família dels hemúlids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 80 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des de la costa nord-oest de l'Índia fins al sud d'Oman, Sud-àfrica, les Seychelles i Madagascar.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Smith, M.M. i R.J. McKay, 1986. Haemulidae. p. 564-571. A M.M. Smith and P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Plichancourt

Plichancourt és un municipi francès, situat al departament del Marne i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 186 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Plichancourt era de 186 persones. Hi havia 62 famílies, de les quals 12 eren unipersonals (8 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 8 parelles sense fills, 34 parelles amb fills i 8 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

Tots els 64 habitatges que hi havia el 2007 eren l'habitatge principal de la família. Tots els 64 habitatges eren cases. Dels 64 habitatges principals, 62 estaven ocupats pels seus propietaris i 2 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 2 tenien dues cambres, 8 en tenien tres, 16 en tenien quatre i 37 en tenien cinc o més. 62 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 22 habitatges hi havia un automòbil i a 33 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Plichancourt el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 4 |
| 0 | 65 a 69 | 4 |
| 8 | 60 a 64 | 4 |
| 0 | 55 a 59 | 4 |
| 4 | 50 a 54 | 0 |
| 8 | 45 a 49 | 0 |
| 8 | 40 a 44 | 16 |
| 4 | 35 a 39 | 4 |
| 8 | 30 a 34 | 8 |
| 8 | 25 a 29 | 0 |
| 4 | 20 a 24 | 0 |
| 16 | 15 a 19 | 4 |
| 12 | 10 a 14 | 16 |
| 4 | 5 a 9 | 4 |
| 8 | 0 a 4 | 4 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 125 persones, 76 eren actives i 49 eren inactives. De les 76 persones actives 70 estaven ocupades (47 homes i 23 dones) i 6 estaven aturades (4 homes i 2 dones). De les 49 persones inactives 12 estaven jubilades, 17 estaven estudiant i 20 estaven classificades com a «altres inactius».

### Ingressos

El 2009 a Plichancourt hi havia 70 unitats fiscals que integraven 186 persones, la mediana anual d'ingressos fiscals per persona era de 15.560 €.

### Activitats econòmiques

L'únic establiment que hi havia el 2007 era d'una empresa de construcció.
L'any 2000 a Plichancourt hi havia 5 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Revenus fiscaux des ménages en 2008
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Plichancourt a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Plichancourt a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Pinòus

Pinòus (en francès Pinols) és un municipi francès del departament de l'Alt Loira, a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Po (desambiguació)

«Po» té aquests significats:
* Geografia:
** El Po és un riu d'Europa.
*** Po de Volano, una de les branques del riu Po.
* Química: Po és el símbol de l'element químic Poloni.
Viccionari
# Portada/efemèride juny 9

Matilde Hidalgo
« 8 de juny · 9 de juny · 10 de juny »
# Portada/efemèride maig 14

Monument a Mossèn Jacint Verdaguer
« 13 de maig · 14 de maig · 15 de maig »
# Platja d'Aiguadolç (Sitges)

La platja d'Aiguadolç és una platja urbana del municipi de Sitges (Garraf) situada a la urbanització d'Aiguadolç, al nord de la població. Limita al nord amb un petit penya-segat que la separa de la platja de La Caleta, i al sud amb una escullera de la punta de les Forques, que acaba definint el Port d'Aguadolç, que la separa de la platja dels Balmins. Té una longitud de 159 metres i una amplada mitjana de 43 metres, formada per sorra fina.
Disposa d'accessos adaptats per a persones amb mobilitat reduïda, dutxes i rentapeus, punt de socorrisme i primers auxilis, lavabos, zona esportiva i lloguer de gandules, para-sols, tendals, patins aquàtics i caiacs. A més, té un bar amb terrassa.
Està guardonada amb la Bandera Blava, que reconeix internacionalment la qualitat de l'aigua i serveis. L'Agència Catalana de l'Aigua efectua un control setmanal de la qualitat de l'aigua, durant la temporada de bany, amb el resultat d'excel·lent. La platja del Garraf està adherida a la destinació Costa de Barcelona, certificada per Biosphere des del 2017.
Deu el nom a la surgència d'aigua dolça, que brolla intermitentment per entre les pedres de la platja.

## Referències

* 1 2 3 «Aiguadolç». Agència Catalana de Turisme.
* 1 2 «Platja d´Aiguadolç». Agència Catalana de l'Aigua.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «96 platges i 24 ports, guardonats amb la Bandera Blava 2023». Generalitat de Catalunya, 04-05-2023.
* ↑ «Topònim: AIGUADOLÇ». Lèxic del parlar del Penedès. Institut d'Estudis Penedesencs.
# Possessió (pel·lícula de 2002)

Possessió (títol original: Possession) és una pel·lícula estatunidenco-britànica dirigida per Neil LaBute l'any 2002 segons la novel·la Possession: A Romance d'Antonia Susan Byatt (o A.S. Byatt) publicada l'any 1990.

## Argument

A través de velles cartes, Maud Baily i Roland Mitchell, brillants universitàries especialitzats en literatura i decebuts de l'amor, descobreixen la relació secreta i apassionada de dos famosos poetes victorians: Randolph Henry Ash, un il·lustre poeta casat i reputat molt fidel, i una de les seves col·legues, Christabel LaMotte, la vida virtuosa de les quals sembla no tenir misteris. Maud i Roland reviuran amb totes les seves emocions els sentiments del passat dels dos poetes, amb risc de trastocar la seva pròpia vida.

## Repartiment

* Gwyneth Paltrow: Maud Bailey
* Aaron Eckhart: Roland Michell
* Jeremy Northam: Randolph Henry Ash
* Jennifer Ehle: Christabel LaMotte
* Lena Headey: Blanche Glover
* Holly Aird: Ellen Ash
* Toby Stephens: Fergus Wolfe
* Trevor Eve: Cropper
* Tom Hickey: Blackadder
* Georgia Mackenzie: Paola
* Tom Hollander: Euan
* Graham Crowden: Sir George
* Anna Massey: Lady Bailey
* Craig Crosbie: Hildebrand
* Christopher Good: Crabb-Robinson
* Élodie Frenck: Sabine

## Acollida
### Box-office

El film s'ha trobat amb un fracàs comercial en la seva sortida a sales, informant 14.815.898 dòlars de recaptacions mundials, dels quals 10.113.733 als Estats Units, on ha conegut una distribució limitada disposició fins a 343 sales durant les dues setmanes següents a la seva estrena, abans de ser distribuïda fins a 619 sales durant la resta de la seva explotació.

## Referències

* ↑ S.A., (ASI) Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals,. «ésAdir > Filmoteca: pel·lícules > Possessió». [Consulta: 21 setembre 2018].
* ↑ Kehr, Dave «AT THE MOVIES» (en anglès). The New York Times.
* ↑ «Possession (2002)» (en anglès). Box Office Mojo.
# Potato

Potato és un grup basc de música reggae nascut a Vitòria el 1984 i inclòs dins de l'etiqueta de Rock radical basc. Van ser els pioners del reggae i altres ritmes jamaicans a l'Estat espanyol, sobretot ska però també rocksteady, dub, lovers rock, raggamuffin i roots. Més de cinquanta músics han passat per Potato durant la seva llarga història. De tots ells, solament Pako Pko ha romàs des del principi.

## Trajectòria

Potato va ser fundat el setembre de 1984 per dos amants del reggae: Juan Borikó, conegut amb el pseudònim de «Johnny Brusko» i Pedro Espinosa «Aianai». La nit de cap d'any d'aquell mateix any van fer el seu primer concert a Vitòria i durant l'any següent seguirien tocant al costat de grups com Kortatu. El 1986 van publicar el seu primer disc al costat de Tijuana in Blue i de la mà de la discogràfica Oihuka, amb la qual publicaran els seus següents treballs fins al 1997. A l'abril de 2006, Juan Borikó va morir a causa d'un càncer de pàncrees. El grup va anunciar el seu comiat el 2007 i va fer una darrera gira.
No obstant això, el 2009 Potato va tornar als escenaris amb Pako Pko com a veu principal en una gira que va finalitzar el març de 2010. Pedro «Aianai», que no va participar en aquesta gira, va denunciar la usurpació del nom de la banda per part de Pako Pko, argumentant que el grup havia acordat el 2007 dissoldre's i no fer més concerts.

## Discografia

* Potato & Tijuana in Blue (Oihuka, 1986)
* Punky, Reggae, Party (Oihuka, 1987)
* Erre que erre (Oihuka, 1990)
* Crónicas de puerto sin más (Oihuka, 1993)
* Plántala (Oihuka, 1995)
* PKO original (Gazteizko Langabetuen Asanblada, 1997)
* Directo, directo (Soviet Records, 1999)
* Como en sueños (Maldito Records, 2003)
* Potato en Fueros (Aianai Kultur Elkartea, 2007)
* Potato Todo El Rato (Maldito Records, 2014)

## Referències

* ↑ «Potato Punky Reggae Party. Historia». [Consulta: 10 agost 2019].
* ↑ «Historia y curiosidades de Potato, mítica banda de Gasteiz». EITB.eus, 06-02-2014. [Consulta: 10 agost 2019].
* ↑ «Los ritmos que nos convirtieron en una Euskadi Tropical». El Diario Vasco, 28-11-2016. [Consulta: 10 agost 2019].
* ↑ El fundador de Potato denuncia que "se ha usurpado" el nombre de la mítica banda, Deia, 13 de octubre de 2009.
* ↑ «Doble concert “skatalític” amb Soweto i Potato». betevé, 11-06-2011. [Consulta: 10 agost 2019].
* ↑ «"Juntos tenemos que espabilar", avisan Potato». El Correo, 13-03-2019. [Consulta: 10 agost 2019].
* ↑ «Potato». Discogs. [Consulta: 10 agost 2019].

## Bibliografia

* Potato reggae banda. La utopía de una Euskadi Tropikal. Elena López Aguirre & Pedro Espinosa. Ediciones Aianai. 1998
# Processó del Puro

La Processó del Puro fou una processó laica que se celebrava el 16 de febrer a Cervera fins a l'any 1936, amb un itinerari que anava de l'Ajuntament fins al cementiri en el qual alguns homes anaven amb el puro encès a diferència de les processons religioses. S'ha reprès modernament.
Aquesta processó era en record de la Tercera guerra carlina, quan els carlins van intentar conquerir Cervera, ocupada per les forces liberals. L'atac es va produir la matinada del 16 de febrer de l'any 1875 i l'aferrissada lluita va durar quasi tot el dia. La batalla acabà amb un balanç de 48 morts i 260 ferits entre banda i banda (16 morts i 60 ferits de bàndol liberal i 32 morts i 200 ferits del bàndol carlí). Els noms dels carrers Burgos, Sòria, Combat, Victòria i Rondes, que va decidir l'Ajuntament l'any següent a l'escaramussa, el 1876, encara avui recorden aquell fet. A l'acabar la guerra, al mig del cementiri s'alçà un monument en forma de monòlit en memòria de tots els que havien perdut la vida. La historiografia romàntica local ha volgut veure un signe de concòrdia en aquell monument i en la processó, que, no obstant, va ser objecte de polèmica política al començament del segle xx. Els campaners, cada any, el dia de la batalla realitzaven 48 repicons, recordant tots els homes que havien perdut la vida. El 1940, un grup de joves feixistes cerverins van enderrocar el monument.
El Centre Municipal de Cultura (CMC) organitza actualment la processó del Puro, ja recuperada per al calendari festiu cerverí, i que ha esdevingut un passeig i un espai de tertúlia per a tots els cerverins i entitats locals, que serveix per honrar les tradicions del passat i que el 2014 homenatja totes les persones que "han patit, pateixen i patiran".

## Referències

* 1 2 «Processó del Puro de Cervera». descobrir.cat. [Consulta: 19 març 2014].
# Poropuntius chondrorhynchus

Poropuntius chondrorhynchus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba a les conques dels rius Mekong, Salween, Maeklong i Chao Phraya.

## Referències

* ↑ Doi, A., 1997. A review of taxonomic studies of cypriniform fishes in Southeast Asia. Jap. J. Ichthyol. 44(1):1-33.
* ↑ Vidthayanon, C., J. Karnasuta i J. Nabhitabhata, 1997. Diversity of freshwater fishes in Thailand. Office of Environmental Policy and Planning, Bangkok, Tailàndia. 102 p.
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, Lawrence M. & Burr, Brooks M. (1991): Freshwater Fishes, p. 131, Houghton Mifflin, Nova York, Estats Units. ISBN 0-395-91091-9.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.