OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carrer de la Plebania (Montblanc)

Carrer de la Plebania és una obra de Montblanc (Conca de Barberà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El carrer de la Plebania conserva en part el seu aspecte original, amb dos arcs d'ogiva que uneixen les façanes. Aquest carrer, situat dins del que fou el primer nucli de la vila, rep el nom de l'edifici construït al costat de l'absis de Sta. Maria entre 1549 i 1552. Els arcs servien originàriament per sostenir una construcció que unia els edificis avui separats.

## Referències

* ↑ «Carrer de la Plebania». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 febrer 2019].

## Enllaços externs

* «Carrer de la Plebania». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà.
# Chamaedoreeae

Chamaedoreeae Drude és una tribu de palmeres (arecàcies) a la qual pertany el margalló (Chamaerops humilis).

## Característiques

Les espècies de la tribu Chamaedoreeae tenen hàbits vegetatius molt diferents: inclouen palmeres petites i grosses, fins i tot palmeres enfiladisses. Poden ser monoiques o dioiques. L'ovari conté tres òvuls disposats en tres compartiments. El fruit gairebé sempre és solitari.

## Distribució

Hi ha tres gèneres distribuïts àmpliament des de Mèxic a Perú. Gaussia es troba al nord de l'Amèrica central i el Carib; Hyophorbe és endèmic de les Illes Mascarenyes.

## Classificació

Els estudis de Dransfield et al. (2008) consideren que aquesta tribu és un grup monofilètic.
Se'n consideren cinc gèneres:
* Hyophorbe
* Wendlandiella
* Synechanthus
* Chamaedorea
* Gaussia

## Referències

* John Dransfield, Natalie W. Uhl, Conny B. Asmussen, William J. Baker, Madeline M. Harley, Carl E. Lewis: Genera Palmarum. The Evolution and Classification of Palms. Zweite Auflage, Royal Botanic Gardens, Kew 2008, ISBN 978-1-84246-182-2, S. 369f.
# Cholet-Pays de Loire Dames

La Mérignacaise era una cursa ciclista d'un dia, de categoria femenina francesa, que es disputava per les carreteres al voltant de Cholet (Maine i Loira). La cursa es creà el 2004 i es disputà fins al 2015. Formava part del calendari de la Copa de França.

## Palmarès

| Any | Vencedora | Segona | Tercera |
| 2004 | Élodie Touffet | Cathy Moncassin-Prime | Magali Finot-Laivier |
| 2005 | Alexandra Le Henaff | Élodie Touffet | Magali Le Floc'h |
| 2006 | Fanny Riberot | Aude Pollet | Pascale Jeuland |
| 2007 | Marina Jaunatre | Laurence Leboucher | Kata-Lina Normak |
| 2008 | Magali Mocquery | Magali Le Floc'h | Marina Jaunatre |
| 2009 | Florence Girardet | Megan Guarnier | Christine Majerus |
| 2010 | Christel Ferrier-Bruneau | Christine Majerus | Mélanie Bravard |
| 2011 | Emma Johansson | Christel Ferrier-Bruneau | Sara Mustonen |
| 2012 | Audrey Cordon | Pascale Jeuland | Emilie Moberg |
| 2013 | Emma Johansson | Audrey Cordon | Jolien D'Hoore |
| 2014 | Emma Johansson | Jolien D'Hoore | Elisa Longo Borghini |
| 2015 | Audrey Cordon | Amélie Rivat | Miriam Bjørnsrud |

## Vegeu també

* Gran Premi Cholet-País del Loira

## Enllaços externs

* Palmarès a cyclebase.nl
* Palmarès a sitiodeciclismo.net
# Casa Llucià Riubrogent

La Casa Llucià Riubrogent és una obra eclèctica de Vic (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici civil. Casa entre mitgera que consta de planta baixa, tres pisos, golfa i coberta amb teula aràbiga a dues vessants. La planta és destinada a establiment comercial. Té tres portals. El del mig és d'arc de mig punt i un dels laterals és dividit en dos, un dels quals dona pas a l'escala dels habitatges. La mida de les obertures disminueix amb l'alçada. al primer pis s'hi obren tres portals que donen a una gran balconada amb barana de fosa i damunt dels portals hi ha uns trencaaigües semicirculars. Els pisos segon i tercer tenen tres balcons per nivell i damunt hi ha uns frontons triangulars. A les golfes hi ha obertures d'arc semicircular. Els balcons tenen llosanes de pedra i són sostinguts per mènsules. La façana és rematada per una cornisa. L'estat de conservació és bo. Ha estat restaurada.

## Història

La construcció de l'edifici és del 1904. més tard s'hi feu una reforma afegint-hi l'últim pis. És un habitatge plurifamiliar d'estil eclèctic.
Situada a l'antic camí itinerant que arribava a la ciutat i que va començar a créixer al segle xii. Al segle xiii va creixent el raval del carrer de Manlleu i al segle xiv es comença a construir el convent de les clarisses entre aquest carrer i el de Santa Joaquima. Al segle xvi comença a construir-se Santa Clara la Nova i al segle xvii s'hi instal·len els carmelitans descalços (a l'actual Sant Miquel). A partir d'aquest segle es comencen a construir els eixamples de la ciutat i es refà el barri de Santa Eulàlia entre els carrer de Manlleu i els dels caputxins. Al segle xviii desapareix el portal d'aquest carrer. Al segle xix finalment acaba amb l'eixample de l'horta d'en Xandri entre aquest carrer i el Gurb.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Llucià Riubrogent». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2017].
# Centrolene grandisonae

Centrolene grandisonae és una espècie de granota que viu a Colòmbia i l'Equador.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Bolívar, W., Coloma, L.A., Ron, S., Cisneros-Heredia, D. & Wild, E. 2004. Centrolene grandisonae. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 25 d'abril del 2008.
# Centrolene huilense

Centrolene huilense és una espècie de granota que viu a Colòmbia.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Wild, E. & Lynch, J. 2004. Centrolene huilense. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 25 d'abril del 2008.
# Central tèrmica de La Catalana

La Central tèrmica de La Catalana a Sant Adrià de Besòs, actualment enderrocada, va ser construïda a partir del 1915 i que deixà de funcionar el 1966.

## Història

El 1913, la comapanyia Catalana de Gas i Electricitat, popularment coneguda com «la Catalana», va adquirir 300 000 m² de terreny a la riba dreta de la desembocadura del Besòs, entre el riu i el Camp de la Bota, al límit municipal de Sant Adrià de Besòs amb Barcelona, destinats a la construcció d'una central tèrmica de carbó, complementària a la que ja tenia operativa a l'avinguda Vilanova de la ciutat comtal. Un any abans, una de les seves principals competidores en el mercat elèctric, la societat Energia Elèctrica de Catalunya, ja havia inaugurat la seva pròpia central a la riba esquerra del riu Besòs.
Les obres de construcció no es van iniciar fins a l'octubre 1915. La central es va connectar a la xarxa el 25 d'abril de 1917. Comptava amb dos grups de generació Oerlikon i turbines Westinghouse-Leblanc, subministrant una potència inicial de 12 MW. Estava connectada a la central Vilanova amb un cable subterrani a 50.000 V, així com a la central hidroelèctrica del salt de Seira (Osca).
El 1921 es van incorporar dos turboalternadors Oerlikon i dos generadors de vapor Babcock & Wilcox, procedents de l'avinguda Vilanova, que van permetre augmentar la potència de la central a 14,6 MW. El 1928 la gestió de la planta va passar a la Cooperativa de Fluid Elèctric (CFE), després d'arribar a un acord amb Catalana de Gas i Electricitat per arrendar el seu patrimoni elèctric. En 1930, amb la instal·lació d'un nou turboalternador Brown-Boveri de 20 MW, va arribar als 34,6 MW, que la van convertir en la central termoelèctrica amb més potència instal·lada de Catalunya, fins als anys 1950. Durant la Guerra Civil Espanyola la central es va convertir en objectiu militar. El 12 de maig de 1938 un bombardeig de l'aviació feixista sobre les seves instal·lacions va provocar 12 morts.
El 1961 es van instal·lar dos nous grups turboalternadors de 7 MW cadascun, procedents de la desmantellada termoelèctrica d'Adrall. El 1965, la central va passar a Hidroelèctrica de Catalunya (HECSA), societat que va absorbir CFE i es va subrogar en el contracte d'arrendament del patrimoni elèctric de Catalana de Gas i Electricitat. La central de carbó de «la Catalana» es va mantenir operativa fins al 1966, quan va ser reemplaçada per una instal·lació més moderna de fuel.

## Referències

* 1 2 3 4 Fàbregas i Vidal, p. 190.
* ↑ López, Montse. «El final de un siglo de luz en Sant Adrià». La Vanguardia, 05-04-2013.

## Bibliografia

* Fàbregas i Vidal, Pere A. «Barcelona y el gas, una relación de 200 años» (en castellà). Revista Transportes, Servicios y Telecomunicaciones, 16, 01-12-2009, pàg. 180-204. Arxivat de l'original el 2024-03-24 [Consulta: 24 març 2024].
# Casa de la Impremta Franquet

La Casa de la Impremta Franquet és un edifici del municipi de Girona que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici cantoner entre el Carrer de Sant Llorenç, carrer de la Força i Pda. de Sant Llorenç (ara Pda. de la Catedral). Del segle xix, porta el nom degut a la impremta que des del 1840 fins al 1982 va haver-hi als baixos. De planta baixa i dos pisos, amb composició de façanes del segle xix, d'obertures en vertical, portes de llinda planera a planta baixa, i al primer pis balcons continus amb llindes amb guardapols (només pel costat de la Força). La resta és de balcons i finestres senzilles. Pel costat de Sant Llorenç no hi ha cap composició concreta, però la unió entre ella i la casa número 12 és per una estança, al primer pis, pont sobre el carrer, amb pati al mig.

## Història

El 1492 pertanyia al jueu Joan Miró. Fou venuda aquell any. El 1540 és comprada pel Capítol de la Seu. Del 1711 al 1719 estava sota segrest reial. El 1971 fou comprada per Pere Picamal i Salellas.
La va fundar Anton Franquet i Fortuny l'any 1830, primer va estar situada a Olot, carrer Sant Esteva- l'any 1939 aproximadament ja estava situada a Girona primer al Carrer Calderers, número 26, en alguns fulletons impresos, també figura el domicili de la impremta i llibreria, el carrer pujada de Sant Feliu, posteriorment l'any 1850, tan la impremta com la llibreria, l'Anton Franquet la va traslladar al carrer Ballesteries 42.En aquest domicili va néixer en Joseph Franquet i Serra, conegut escritor, poeta, impressor, llibreter, guanyador d'innumerables premis de poesia. reconegut com a deixeble de Mossen Jacint Verdaguer, amb qui va mantenir una llarga amistat, la família encara conserva alguna de les cartes que es van enviar en de la seva relació que va durar fins que es va morir mossèn Cinto.

## Vegeu també

* Impremta Franquet

## Referències

* 1 2 «Casa de la Impremta Franquet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 febrer 2015].
# Chang'e 4

Chang'e 4 (xinès: 嫦娥四号, pinyin: Cháng'é Sìhào) és una missió d'exploració lunar xinesa, que incorpora un mòdul de descens i un astromòbil lunar. Chang'e 4 és el segon mòdul de descens i astromòbil lunar (rover) de la Xina, i es va construir com una còpia de reserva del Chang'e 3, com el Chang'e 2 ho va ser del Chang'e 1. Després de l'èxit de l'allunatge de la missió Chang'e 3, la configuració de Chang'e 4 es va ajustar per assolir nous objectius científics. Igual que els seus predecessors, la nau espacial rep el seu nom de la deessa de la lluna xinesa.
El 3 de gener de 2019, a les 10.26 hora local, l'Administració Espacial Nacional de la Xina aconsegueix per primer cop allunar a la cara oculta de la Lluna, concretament al cràter Von Kármán, dins la Conca d'Aitken.

## Referències

* ↑ «Ouyang Ziyuan portrayed Chang E project follow-up blueprint». Science Times, 09-12-2011. [Consulta: 25 juny 2012].
* ↑ «China's Moon rover awake but immobile». Nature Publishing Group, 19-03-2013. [Consulta: 25 març 2014].
* ↑ Fontdeglòria, Xavier «La Xina situa la ‘Chang’e 4’ a la cara oculta de la Lluna». El País [Pequín], 03-01-2019.

## Vegeu també

* Programa lunar xinès
** Chang'e 1
** Chang'e 2
** Chang'e 3/Astromòbil lunar Yutu
** Chang'e 5
* Missions lunars
# Chivruaiïta

La chivruaiïta és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de la zorita. Rep el nom de la vall del riu Chivruai, a Rússia, la seva localitat tipus.

## Característiques

La chivruaiïta és un silicat de fórmula química Ca₄(Ti,Nb)₅(Si₆O$_{17}$)₂(OH,O)₅·13-14H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2004. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la chivruaïta pertany a «09.DG - Inosilicats amb 3 cadenes senzilles i múltiples periòdiques» juntament amb els següents minerals: bustamita, ferrobustamita, pectolita, serandita, wol·lastonita, wol·lastonita-1A, cascandita, plombierita, clinotobermorita, riversideïta, tobermorita, foshagita, jennita, paraumbita, umbita, sørensenita, xonotlita, hil·lebrandita, zorita, haineaultita, epididimita, eudidimita, elpidita, fenaksita, litidionita, manaksita, tinaksita, tokkoïta, senkevichita, canasita, fluorcanasita, miserita, frankamenita, charoïta, yuksporita i eveslogita.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat al Museu geològic i mineralògic de l'Institut Geològic de Kola de l'Acadèmia de Ciències de Rússia.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la vall del riu Chivruai, al districte de Lovozero (óblast de Múrmansk, Rússia). També ha estat descrita al mont Eveslogtxorr, al massís de Khibini, també a l'óblast de Múrmansk. Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Chivruaiite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 19 gener 2020].
# Charles Wesley junior

Charles Wesley junior (Bristol, 11 de desembre de 1757 - Londres, 23 de maig de 1834) fou un organista i compositor anglès. Era fill de Sarah i Charles Wesley (el gran escriptor d'himnes i un dels fundadors del Metodisme) i del germà de Samuel Wesley, també organista i compositor. Se li sol anomenar "Charles Wesley junior" per evitar confusions amb el seu pare més famós. Mai es va casar, vivint la major part de la seva vida amb la seva mare i la seva germana.
Tot i que el jove germà Charles Wesley és molt menys conegut que el seu germà Samuel Wesley, era com Samuel considerat un prodigi musical a la infància i ell tocava l'orgue abans dels tres anys. Es va convertir en un músic professional en l'edat adulta i Matthews (1971) cita la Revista Europea de 1784 segons que "la seva actuació en l'orgue ha donat una delícia suprema". Tot i això, no va gaudir de l'actuació pública, i va treballar sobretot com a organista privat, al mateix temps al príncep regent; va estar connectat amb la família reial durant bona part de la seva vida, després d'haver tocat per primera vegada a la casa de la reina a l'edat de 18 anys. Es mantenen encara un grapat de composicions seves i una sonata de teclat en F menor ha estat descobert recentment i va rebre la seva primera actuació l'1 de febrer de 2007 a la Perkins School of Theology de la Southern Methodist University, com a part de la celebració metodista d'un any que és el 300 aniversari del naixement de Charles Wesley i el 250 aniversari de Charles. Wesley junior's.

## Referències

* Matthews, Betty (1971). "Charles Wesley sobre els òrgans". The Musical Times. 112 (1544): 1007, 1009-10. doi: 10.2307 / 955094. ISSN 0027-4666. JSTOR 955094 - via JSTOR.
# Josep Maria Llesuy i Suñol

Josep Maria Llesuy i Suñol (Badalona, 1960) és un empresari i que va ser alcalde de sant Pere de Vilamajor de 2007 fins al 2012.
D'ofici constructor, dirigeix una empresa que es dedica a la rehabilitació d'edificis. L'any 2000 es traslladà a viure a Sant Pere de Vilamajor, a la urbanització de Can Vila. En les eleccions municipals del 2003 es presentà en la llista de CiU en un dels llocs de reserva, però la seva implicació més activa va començar a l'any següent, participant en les activitats del partit, que el trià per a encapçalar la llista a l'alcaldia en les eleccions del 2007. La seva fou la llista més votada, i un pacte a quatre bandes amb ISP, PSC i PP li atorgà la vara d'alcalde el 15 de juny.
El 2009 va donar suport a la iniciativa d'una consulta per la independència de Catalunya al municipi.
A les eleccions municipals de 2011 es va tornar a presentar encapçalant la llista de Convergència i Unió i revalidà l'alcaldia aconseguint 4 regidors i tornà a ser la llista més votada. Encapçalà un govern en minoria amb el PSC. El 31 de gener de 2012, Josep Maria Llesuy va presentar la seva renúncia a l'alcaldia i a l'acta de regidor i es retirà de la política municipal. Els substituí com a alcalde Martí Artalejo, número dos de la llista de CiU.
Va presidir l'associació de veïns La Pinya de la urbanització de Can Vila.

## Referències

* 1 2 «Llesuy i Suñol, Josep Maria». Alcaldes i alcaldesses del Vallès Oriental. Diccionari biogràfic. Museu de Granollers. Arxivat de l'original el 7 de desembre 2023. [Consulta: 7 desembre 2023].
* ↑ «Tots els batlles democràtics de Sant Pere de Vilamajor recolzen la consulta». Som Vallès, 20-11-2009.
* ↑ «Dimiteix l’alcalde de Sant Pere, Josep Maria Llesuy». El 9 Nou, 01-02-2012.
* ↑ «Martí Artalejo ja és el nou alcalde de Sant Pere de Vilamajor». El 9 Nou, 24-02-2012.

## Enllaços externs

* Fitxa biogràfica
# Alpera

Alpera és un municipi de la província d'Albacete, que es troba a 75 km de la capital de la província. El 2005 tenia 2.389 habitants, segons dades de l'INE: 1.128 dones i 1.261 homes. Inclou les pedanies de Casas de Don Pedro, Las Fuentes i La Laguna. Limita amb els municipis d'Aiora, Bonete, Higueruela, Carcelén, Alatoz i Almansa. Hi ha la "Cueva de la Vieja" on s'han trobat restes de pintures rupestres.

## Administració

Llista d'alcaldes des de les eleccions democràtiques de 1979 :
| Període | Nom de l'alcalde/-essa | Partit polític | Data de possessió |
| 1979 - 1983 | | | 19/04/1979 |
| 1983 - 1987 | | | 28/05/1983 |
| 1987 - 1991 | | | 30/06/1987 |
| 1991 - 1995 | | | 15/06/1991 |
| 1995 - 1999 | Jesus Gil /Catalina Rubio Pardo | PP/ PSOE | 17/06/1995 |
| 1999 - 2003 | Catalina Rubio Pardo | PSOE | 03/07/1999 |
| 2003 - 2007 | Cesárea Arnedo Megías | PP | 14/06/2003 |
| 2007 - 2011 | Catalina Rubio Pardo | PSOE | 16/06/2007 |
| 2011 - 2015 | n/d | n/d | 11/06/2011 |
| 2015 - 2019 | n/d | n/d | 13/06/2015 |
| 2019 - 2023 | n/d | n/d | 15/06/2019 |
| Des del 2023 | n/d | n/d | 17/06/2023 |

## Demografia

Evolució demogràfica (dades INE) :
| 1900 | 1910 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1991 | 2001 | 2005 | 2006 | 2007 |
| 3.167 | 3.441 | 3.374 | 3.609 | 3.808 | 4.046 | 3.407 | 2.638 | 2.300 | 2.226 | 2.360 | 2.389 | 2.392 | 2.382 |

## Referències

* ↑ «Cueva de la Vieja, 100 años del hallazgo de un gran santuario rupestre» (en castellà). La Tribuna de Albacete, 09-08-2010. [Consulta: 20 març 2016].
# Formació de Hsanda Gol

La formació de Hsanda Gol ([ʃændə ɡɒl]) és un jaciment paleontològic situat a la part mongol del desert del Gobi, conegut especialment per la seva riquesa en fòssils de mamífers de l'època de l'Oligocè, com ara hienodonts, entelodonts o els fòssils més complets coneguts de paracerateris. Entre aquests últims hi ha un esquelet únic de paracerateri que havia mort dempeus. Probablement degué morir atrapat en sorra movent, i la posició de les potes indica que estava lluitant per escapar-se'n.
L'exploració paleontològica del segle xix i principis del segle xx s'havia concentrat en jaciments europeus i nord-americans, com les fosforites del Carcí o la formació de Hell Creek. Tanmateix, Roy Chapman Andrews, del Museu Americà d'Història Natural, aconseguí reunir fons per fer una expedició al desert del Gobi, fins aleshores ignorat pels perills que representava. Andrews esperava trobar al Gobi l'anella perduda entre els simis i els humans. El que descobrí fou uns estrats que permeteren ampliar molt la informació coneguda sobre la fauna asiàtica de l'Oligocè. Tanmateix, la recerca científica a Hsanda Gol es veié interrompuda el 1930 a causa de la situació política convulsa i el jaciment no tornà a quedar obert als científics estrangers fins a la dècada del 1990.
# Kati Tolmoff

Kati Tolmoff (n. 3 des 1983 a Tartu) és una esportista estoniana que competeix en bàdminton en la categoria individual.
Va competir en el 2005 World Badminton Championships a Anaheim i va arribar a la segona ronda (va perdre contra Kaori Mori del Japó). El 2008, va representar a Estònia en els Jocs Olímpics de 2008. Va competir en l'individual femení, on va perdre contra Chloe Magee 1–2 en la primera ronda. Al setembre de 2009, es va anunciar que a causa de la falta de diners, la seva carrera professional s'havia acabat.

## Referències

* ↑ ÕL: Tolmoff lõpetab rahapuudusel profikarjääri? Arxivat 2011-07-20 a Wayback Machine. ERR Sport, 3 setembre 2009 (estonià)
* ↑ Kati Tolmoffi karjääri jätab rahapuudus katki Tartu Postimees, 9 octubre 2009 (estonià)

## Enllaços externs

* BWF Player Profile
# Kyōryū Sentai Zyuranger

Dinosaur Squadron Beast Ranger (恐竜戦隊ジュウレンジャー Kyōryū Sentai Jūrenjaa) fou la setzena creació de les sèrie de Super Sentai, produïda per la Toei Company Ltd. i Bandai, fou emesa en TV Asahi des del 21 de febrer de 1992 fins al 12 de febrer de 1993 amb un total de 50 capítols. I la versió americana coneguda com a mighty morphin power rangers.

## Argument

Fa 1700 milions d'anys durant l'edat dels dinosaures, Els Shogozyus (bèsties protectores) es van veure sota l'atac del malvat Dai Satan, conduïdes per la bruixota Bandora. Ella odiava als dinosaures i desitjava eliminar l'espècie sencera de la faç de la terra. A la fi de la guerra, van empresonar a Bandora i als seus soldats dins d'un contenidor en l'errant planeta Némesis. Els dinosaures mai es recuperaren, però era obvi que després de molt temps l'òrbita del Némesis estaria a prop de la Terra, i fou predit que Bandora s'escaparia i el planeta seria un lloc mort. Tan sols cinc persones dels cinc grans regnes es van oferir voluntàriament a estar en animació suspesa per a parar a Bandora quan regressara: Barza, el mag blanc, els va cuidar durant el seu somni. Bandora assoleix escapar gràcies als astronautes que vagaven pel Némesis, i mentrestant Barza va despertar als cinc guerrers, qui lluitaren contra les forces malvades al costat dels Shogozyus. Però després s'assabentaren que havia algú més en animació suspesa (Burai, germà de Geki, que era el líder original dels Zyuranger, i que en ser destituït jurà venjar-se).
Zyurangers
| Actor | Personatge | Títol | Rang |
| Yūta Mochizuki | Geki | Tiranno Ranger | Líder |
| Aohisa Takayasu | Goushi | Mammoth Ranger | |
| Hideki Fujiwara | Dan | Tricera Ranger | |
| Takumi Hashimoto | Boi | Tigre Ranger | |
| Reiko Chiba | Mei | Ptera Ranger | |
| Shiro Izumi | Burai | Dragon Ranger | |
| Precedit per: Jetman | Super Sentai 1992 – 1993 | Succeït per: Dairanger |

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial de Kyōryū Sentai Zyuranger Arxivat 2010-08-21 a Wayback Machine. (japonès)