OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tarapacaïta

La tarapacaïta és un mineral de la classe dels sulfats. Rep el seu nom d'on va ser descoberta, a Tarapacà, Xile.

## Característiques

La tarapacaïta és un sulfat de fórmula química K₂[CrO₄]. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. Rarament es troba en forma de cristalls tabular gruixuts {001}; trobant-se típicament en forma granular disseminada. És una espècie isostructural amb la mascagnita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la tarapacaïta pertany a «07.FA - Cromats sense cations addicionals» juntament amb els següents minerals: cromatita, hashemita i crocoïta.

## Formació i jaciments

És un mineral accessori de menor importància en el dipòsit de nitrat. Sol trobar-se associada a altres minerals com la lopezita o la dietzeïta. Va ser descoberta l'any 1878 a l' Oficina Maria Elena, a la província de Tocopilla (Regió d'Antofagasta, Xile). També ha estat descrita a altres indrets xilens, com a Taltal (província d'Antofagasta) i a Zapiga (Tarapacà).

## Referències

* ↑ «Tarapacáite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 3 juliol 2016].
* 1 2 «Tarapacáite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 3 juliol 2016].
# Saint-Ouen-de-la-Cour

Saint-Ouen-de-la-Cour és un municipi francès situat al departament de l'Orne i a la regió de Normandia. L'any 2007 tenia 64 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Saint-Ouen-de-la-Cour era de 64 persones. Hi havia 24 famílies de les quals 4 eren unipersonals (4 homes vivint sols), 4 parelles sense fills, 12 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 35 habitatges, 26 eren l'habitatge principal de la família, 8 eren segones residències i 1 estava desocupat. Tots els 35 habitatges eren cases. Dels 26 habitatges principals, 21 estaven ocupats pels seus propietaris i 5 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 5 tenien tres cambres, 8 en tenien quatre i 13 en tenien cinc o més. 17 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 11 habitatges hi havia un automòbil i a 15 n'hi havia dos o més.

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 45 persones, 34 eren actives i 11 eren inactives. De les 34 persones actives 30 estaven ocupades (18 homes i 12 dones) i 4 estaven aturades (4 dones i 4 dones). De les 11 persones inactives 3 estaven jubilades, 3 estaven estudiant i 5 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'únic establiment que hi havia el 2007 era d'una entitat de l'administració pública.
L'any 2000 a Saint-Ouen-de-la-Cour hi havia 6 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Saint-Ouen-de-la-Cour a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Saint-Ouen-de-la-Cour a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Mianningita

La mianningita és un mineral de la classe dels òxids, que pertany al grup de la crichtonita. Rep el seu nom del comtat de Mianning, a la Xina, indret on va ser descoberta.

## Característiques

La mianningita és un òxid de fórmula química (◻,Pb,Ce,Na)(U$^{4+}$,Mn,U$^{6+}$)Fe3+ 2(Ti,Fe$^{3+}$)$_{18}$O$_{38}$. Cristal·litza en el sistema trigonal.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la mianningita pertany a «04.CB: Òxids amb proporció metall:oxigen = 2:3, 3:5, i similars, amb cations de mida mitja» juntament amb els següents minerals: brizziïta, corindó, ecandrewsita, eskolaïta, geikielita, hematites, ilmenita, karelianita, melanostibita, pirofanita, akimotoïta, auroantimonita, tistarita, avicennita, bixbyita, armalcolita, pseudobrookita, mongshanita, zincohögbomita-2N2S, zincohögbomita-2N6S, magnesiohögbomita-6N6S, magnesiohögbomita-2N3S, magnesiohögbomita-2N2S, ferrohögbomita-6N12S, pseudorútil, kleberita, berdesinskiita, oxivanita, olkhonskita, schreyerita, kamiokita, nolanita, rinmanita, iseïta, majindeïta, claudetita, estibioclaudetita, arsenolita, senarmontita, valentinita, bismita, esferobismoïta, sil·lenita, kyzylkumita i tietaiyangita.
La romanita és un mineral mal caracteritzat, trobat a Romania, que no ha estat aprovat per l'IMA, i que per tant no pot ser considerat com una espècie mineral vàlida. És per aquest motiu que el terme romanita es considera un sinònim de la mianningita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al mont Baozi, al comtat de Mianning de la prefectura Autònoma Li de Liangshan (Sichuan, República Popular de la Xina). També ha estat descrita a altres dos indrets: al massís de Khaldzan Buragtag, a Mongòlia, i a Dambuki, a l'óblast de l'Amur, Rússia.

## Referències

* ↑ «Mianningite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 8 abril 2017].
* ↑ Dragila M. «Observatli mineralogice asupra unul nou mineral din grupa daviditului» (en italià). Revista Minelor, N8, 41, 1990, pàg. 414-418.
* ↑ «Romanite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 8 abril 2017].
# Triesen

Triesen és una localitat del principat de Liechtenstein. A 30 de juny del 2019 tenia 5.230 habitants.

## Referències

* ↑ «Triesen». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Gran Premi d'Espanya de motociclisme de 1961

El Gran Premi d'Espanya de motociclisme de 1961 fou la primera cursa de la temporada 1961 de motociclisme. La cursa es disputà al Circuit de Montjuïc (Barcelona, Catalunya) el dia 23 d'abril de 1961.
El programa incloïa també dues curses estatals: una de la categoria Turismo de Serie (guanyada per Carles Rocamora amb Montesa) i l'altra de Sport Nacional (guanyada per Maurici Aschl amb Bultaco).

## 250 cc

18 pilots a la sortida

### Arribats a la meta

| Pos. | Pilot | Moto | Temps | Punts |
| 1 | Gary Hocking | MV Agusta | 1h 06' 34" 29 | 8 |
| 2 | Tom Phillis | Honda | +22" 43 | 6 |
| 3 | Silvio Grassetti | Benelli | +1' 05" 69 | 4 |
| 4 | Jim Redman | Honda | +1' 38" 61 | 3 |
| 5 | Hans Fischer | MZ | +2 voltes | 2 |
| 6 | Dan Shorey | NSU | | 1 |

### Retirats

| Pilot | Moto | Motiu retirada |
| Tarquinio Provini | Moto Morini | avaria |
| Bruno Spaggiari | Benelli | caiguda |
| Mike Hailwood | FB Mondial | caiguda |

## 125 cc

23 pilots a la sortida

### Arribats a la meta

| Pos. | Pilot | Moto | Temps | Punts |
| 1 | Tom Phillis | Honda | 57' 12" 80 | 8 |
| 2 | Ernst Degner | MZ | +20" 60 | 6 |
| 3 | Jim Redman | Honda | +33" 53 | 4 |
| 4 | Mike Hailwood | EMC | +38" 91 | 3 |
| 5 | John Grace | Bultaco | +54" 92 | 2 |
| 6 | Ricardo Quintanilla | Bultaco | +1' 56" 38 | 1 |
| 7 | "Comte" | Ducati | +1 volta | |
| 8 | Rex Avery | EMC | +1 volta | |
| 9 | César Gracia | Montesa | +1 volta | |

## Sidecar

15 equips a la sortida

### Arribats a la meta

| Pos. | Pilot | Passatger | Moto | Temps | Punts |
| 1 | Helmut Fath | Alfred Wohlgemuth | BMW | 57' 24" 52 | 8 |
| 2 | Fritz Scheidegger | Horst Burkhardt | BMW | +1' 06" 07 | 6 |
| 3 | Edgar Strub | Kurt Huber | BMW | +2' 06" 09 | 4 |
| 4 | Arsenius Butscher | Manfred Ludwigkeit | BMW | +2' 18" 37 | 3 |
| 5 | Heinz Luthringshauser | Heiner Vester | BMW | +1 volta | 2 |
| 6 | Jo Rogliardo | Marcel Godillot | BMW | +1 volta | 1 |
| 7 | Alwin Ritter | Hermann Bernhard | BMW | +1 volta | |
| 8 | Claude Lambert | Marie-Laure Lambert | BMW | +1 volta | |
| 9 | Carlos Del Val | n.d. | Norton | +2 voltes | |
| 10 | Guy Sauzeraux | Mosconi | Norton | +2 voltes | |

## Fonts i bibliografia

* El Mundo Deportivo, 23 abril 1961, pàg. 4 i 24 abril 1961, pàg. 9.

## Enllaços externs

* Resultats al Web oficial del campionat Arxivat 2019-07-17 a Wayback Machine. (anglès)
* El campionat de 1961 al Web racingmemo.free.fr (francès)
# Kummersdorf

Kummersdorf és el nom d'una finca a prop de Luckenwalde, a uns 25 km al sud de Berlín, a la regió de Brandenburg a Alemanya. Fins a 1945, Kummersdorf va acollir l'Oficina d'armes de l'exèrcit alemany, que gestionava un centre de desenvolupament de futures armes, així com un diversos camps de tir per a l'artilleria.

## Orígens

El 1871, el Ministre de la Guerra prussià va decidir traslladar el camp de tir de proves d'artilleria de Tegel al bosc de Kummersdorf. El nou camp de tir va entrar en funcionament el 15 d'octubre de 1875, quan es va connectar amb el ferrocarril. El 1880, es van fer els primers experiments als camps de tir. Aquests experiments van investigar l'eficàcia de diverses armes i projectils sobre les fortificacions. El 1913 es van fer les primeres proves de bombardeig des de dirigibles i avions.
El 1929, El ministeri de Defensa alemany va impulsar les investigacions sobre l'ús de la propulsió de coets amb finalitats militars, i la responsabilitat del desenvolupament de coets va ser assignada a la Oficina de Balística del Departament d'armes de l'exèrcit. Walter Dornberger es va incorporar a aquesta oficina el 1930. Va construir una zona de proves per a coets de propulsió sòlida i líquida. El 1932 s'hi incorpora Wernher von Braun, entre d'altres, on va desenvolupar els motors coets líquids A1 i A2 fins que es van traslladar a Peenemünde el 1936.
Des de 1939, també va funcionar-hi el Centre de proves Gottow. Com a part del Projecte Urani, es va crear un centre de proves químiques, físiques i atòmiques al costat de l'Institut de Recerca de l'Exèrcit. També se'l va anomenar "Wa Prüf 11 - Departament d'Equipament Especial"
Amés també hi havia el Kraftfahrversuchsstelle (Verskraft) (Centre de proves de vehicles a motor), una secció de l'Oficina d'Armes de l'Exèrcit, el departament WaPrüf 6 (vehicles de motor i vehicles de combat) fins al 1945 en el qual, a més d'altres vehicles, es van provar tots els prototips de vehicles blindats alemanys.

## Referències

* 1 2 Fleischer, Wolfgang, 1952-. The Wehrmacht weapons testing ground at Kummersdorf. Atglen, PA: Schiffer Military History, 1997. ISBN 0-7643-0273-6.
* ↑ Karlsch, Rainer, 1957-. Hitlers Bombe : die geheime Geschichte der deutschen Kernwaffenversuche. München: Deutsche Verlags-Anstalt, 2005. ISBN 3-421-05809-1.
* ↑ Fleischer, Wolfgang.. Heeresversuchsstelle Kummersdorf : Augenzeugenberichte, Fotografien, Akten 1874-1945. Eggolsheim: Nebel, [2007]. ISBN 978-3-89555-409-4.
* ↑ Heeresversuchsstelle Kummersdorf / [1 Maus, Tiger, Panther, Luchs, Raketen und andere Waffen der Wehrmacht bei der Erprobung.]. Genehmigte Lizenzausg. Eggolsheim: Dörfler, [2006]. ISBN 978-3-89555-408-7.
# Marge dinàmic lliure d'espuris

El marge dinàmic lliure d'espuris (o SFDR de l'anglès spurious-free dynamic range) és la proporció entre la potència del senyal fonamental i la potència del senyal espuri més fort a la sortida. També es defineix com una mesura per especificar els receptors de convertidors analògic- digital i de convertidors digital-analògic (ADCs i DACs, respectivament) i els auriculars radiofònics.
L'SFDR és definit com la proporció entre el valor de la potència mitjana de l'ona portadora (el component màxim senyal) a l'entrada de l'ADC o a la sortida del DAC i el valor mitjà del soroll més gran proper o el component de distorsió harmònica (que és referit com “espuri”) a la sortida. L'SFDR es sol mesurar en dBc (decibels respecte la portadora, carrier en anglès) o en dBFS (decibels a escala completa). En funció de la condició d'anàlisi, l'SFDR és observat en una finestra de freqüències establerta prèviament o des de freqüències contínues fins a la freqüència de Nyquist del convertidor.
En el cas d'una aplicació d'un receptor de ràdio, la definició és lleugerament diferent. La referència és el nivell del mínim senyal detectable a l'entrada d'un auricular, que es pot calcular si se sap la xifra de soroll i l'amplada de banda del senyal a l'entrada de l'auricular o el sistema. La diferència entre aquest valor i el nivell d'entrada que produirà distorsions al senyal iguals al nivell mínim detectable és l'SFDR del sistema. Tanmateix, aquest procediment és principalment fiable per ADCs. En sistemes de RF, en què els senyals espuris a la sortida són una funció no lineal de la potència d'entrada, calen prendre mesures més precises per tenir en compte aquest efecte de no linialitat en potència.
       $DR_{f}(dB)={\tfrac {2}{3}}(P_{3}-N_{0})$
On $P_{3}$ és el punt d'intercepció de tercer ordre i $N_{0}$ és el terra de soroll del component, expressat en dB o en dBm.

## Referències

* ↑ Walt Kester, MT-003: Understand SINAD, ENOB, SNR, THD, THD + N, and SFDR so You Don't Get Lost in the Noise Floor Arxivat 2013-02-25 a Wayback Machine., Analog Devices, Retrieved 26 July 2011
* ↑ Pozar, David M. Microwave and RF Design of Wireless Systems. Wiley, 2001. ISBN 9780471322825.

## Vegeu també

* Convertidor analògic-digital
* Distorisió harmònica total (THD)
# Thouaré-sur-Loire

Thouaré-sur-Loire (en bretó Tarvieg, en gal·ló Touaré sur Loère) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament ha format part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 7.375 habitants. Limita al nord amb Carquefou, al nord-est amb Mauves-sur-Loire, a l'oest amb Sainte-Luce-sur-Loire, al sud amb Saint-Julien-de-Concelles i al sud-est amb La Chapelle-Basse-Mer.

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| - | 637 | - | - | - | - | - | - | - |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| - | - | 1023 | - | - | - | - | - | - |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| - | - | - | 1007 | - | - | 1133 | - | 1560 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 1709 | 1974 | 2887 | 4505 | 5140 | 6661 | 7449 | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Pierre Aillet | |
| 2008- | Bernard Chesneau | PS |
# Milvus

Milvus és un gènere d'ocells rapinyaires de la família dels accipítrids (Accipitridae). Viuen en hàbitats molt variats, incloent-hi zones humanitzades, al Vell Món, fins a Austràlia i Melanèsia. Als Països Catalans es poden trobar dues de les tres espècies reconegudes.

## Llistat d'espècies

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 12.2, juliol 2022) aquest gènere està format per tres espècies:
* Milà negre (Milvus migrans).
* Milà reial (Milvus milvus).
* Milvus aegyptius.

## Referències

* 1 2 «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 282. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ Estrada et al., Joan. Ocells de Catalunya, País Valencià i Balears: inclou també Catalunya Nord, Franja de Ponent i Andorra. 3ª. Lynx editions, 2018, p. 86-87. ISBN 978-84-16728-07-7.
# Gran Premi de l'Alemanya Oriental de Motocròs

«Gran Premi de Polònia de Motocròs» té aquests significats:
* Gran Premi de l'Alemanya Oriental de Motocròs 250cc, celebrat fins al 1971
* Gran Premi de l'Alemanya Oriental de Motocròs 500cc, celebrat fins al 1972

## Vegeu també

* Gran Premi d'Alemanya de Motocròs
# Kumma

Kumma fou una fortalesa egípcia a Núbia, construïda vers 1850 aC i evacuada després del 1700 aC. Situada enfront de Semna, a la cascada de Semna, és l'única de totes les fortaleses entre Buhen i Semna que està situada a la riba est del riu Nil. Al costat de la fortalesa de Semna del sud, protegia militarment la frontera egípcia amb el Regne nubià de Kerma i amb el desert a cada banda, mentre Semna era més centre comercial i administratiu.
Va quedar inundada pel llac Nasser el 1964, però prèviament el temple de Khnum va ser desmuntat i reconstruït al Museu Nacional del Sudan.

## Vegeu també

* Fortaleses de l'antic Egipte a Núbia.
# Timàgenes de Milet

Timàgenes de Milet (en llatí Timagenes, en grec antic Τιμαγένης) fou un historiador i orador grec d'època no coneguda. Va escriure una obra sobre Heraclea del Pont i els seus personatges distingits (en cinc llibres) i també algunes cartes. És citat per Plutarc i per Ammià Marcel·lí.

## Referències

* ↑ 3.Timagenes a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1132
# The Good, the Bad & the Live

The Good, the Bad & the Live és una caixa recopilatòria de vinil realitzat per la banda estatunidenca Metallica. Fou llançat amb quatre senzills i dos EPs.

## Material

* "Jump in the Fire"
* "Creeping Death"
* The $5.98 E.P.: Garage Days Re-Revisited
* "Harvester of Sorrow"
* "One"
* The Six and a Half Year Anniversary E.P.

### The Six and a Half Year Anniversary E.P.

Totes les cançons van ser enregistrades en directe a Seattle:
* "Harvester of Sorrow"
* "One"
* "Breadfan"
* "Last Caress" (cançó oculta)

## Enllaços externs

* Lloc web oficial de Metallica
# Salem Al-Dawsari

Salem Muhamed Al-Dawsari (en àrab: سالم محمد الدوسري; Jiddah, Aràbia Saudita, 19 d'agost de 1991) és un futbolista saudita que juga com a extrem dret en el Vila-real CF de la Primera Divisió espanyola, cedit per l'Al-Hilal FC saudita. És internacional amb la selecció de l'Aràbia Saudita.

## Trajectòria

Al-Dawsari va començar la seva carrera a l'Al-Hilal FC, equip amb el qual va disputar 114 partits i va marcar 21 gols, i va guanyar una Lliga Professional saudita (2016-17), dues Copes de Campions saudites (2015, 2017), tres Copes del Príncep de la Corona saudita (2012, 2013, 2016) i una Supercopa saudita (2015). El gener de 2018 va ser cedit al Vila-real CF de la Primera Divisió espanyola i va debutar el 19 de maig del mateix any en l'empat a casa 2-2 contra el Reial Madrid.
Amb la selecció de l'Aràbia Saudita, Al-Dawsari va disputar la Copa del Món sub20 de 2011. Va debutar amb la selecció absoluta el 2012 en un partit de la fase de classificació per a la Copa del Món de 2014. Amb l'absoluta, Al-Dawsari va disputar la Copa d'Àsia de 2015 i la Copa del Món de 2018.

## Palmarès

Al-Hilal FC
* Lliga saudita (1): 2016-17
* Copa de Campions saudita (2): 2015, 2017
* Copa del Príncep de la Corona saudita (3): 2012, 2013, 2016
* Supercopa saudita (1): 2015

## Referències

* ↑ «El extremo saudí Salem Al Dawsari llega al Villarreal» (en castellà). Europa Press, 21-01-2018. [Consulta: 18 juny 2018].
* ↑ «Al Dawsari debuta con la camiseta del Villarreal» (en castellà). La Vanguardia, 19-05-2018. [Consulta: 18 juny 2018].
* ↑ «Salem Al-Dawsari». BDFutbol. [Consulta: 18 juny 2018].
* ↑ Barrios, Quillo. «El Ojeador: Salem Aldawsari, el 'Neymar del Golfo'» (en castellà). Goal, 10-05-2012. [Consulta: 18 juny 2018].
* ↑ «Players to watch in Group B at the Asian Cup» (en anglès). USA Today, 08-01-2015. [Consulta: 18 juny 2018].
* ↑ Wilcox, Greg. «Salem al-Dawsari: the winger who represents a new breed of Saudi player» (en anglès). The Guardian, 30-05-2018. [Consulta: 18 juny 2018].
* ↑ «#12 Salem Al-Dawsari» (en castellà). transfermarkt.de, 2018. [Consulta: 18 juny 2018].
# Grisélidis

Grisélidis és una òpera (descrita com un conte lyrique) en tres actes i un pròleg amb música de Jules Massenet i llibret en francès d'Armand Silvestre i Eugène Morand. Es basa en l'obra homònima dels mateixos autors que es va representar per primera vegada a la Comédie-Française el 15 de maig de 1891, que es basa en el relat medieval de la "pacient Grissil". La història s'ambienta a la Provença del segle xiv, i es refereix a la pastora Grisélidis, i una sèrie d'intents del dimoni d'atreure-la a la infidelitat. La lleialtat de Grisélidis cap al seu espòs, el Marquès, és forta, tanmateix, i el dimoni és bandejat.
Massenet va començar la composició el 1894, i la va acabar a la fi d'aquell any, però la va revisar la tardor de 1898 abans de tractar una producció potencial amb Albert Carré. Va ser estrenada a l'Opéra-Comique a París el 20 de novembre de 1901, amb Lucienne Bréval en el rol titular. La peça va aconseguir 50 representacions en els primers sis mesos a l'Opéra-Comique, va ser retirada del repertori el 1906, i al mig segle es va veure allí 73 vegades. L'òpera es va representar a Niça, Algèria, Brussel·les i Milà el 1902; a Marsella el 1903 i 1950, i a l'Òpera de París el 1922. Encara que no és part de l'actual repertori operístic, més recentment s'ha vist a Wexford (1982), Estrasburg i Lieja (1986) i Saint-Etienne (1992 en concert).

## Referències

* ↑ Milnes R. Grisélidis. En: The New Grove Dictionary of Opera. Macmillan, Londres & Nueva York, 1997. La llegenda ha estat també musicada per, entre d'altres, Vivaldi, Piccinni y Scarlatti.
* ↑ Gillis P. L'Avant Scène Opera: Esclarmonde and Grisélidis, septiembre-octubre de 1992.
* ↑ Wolff S. Un demi-siècle d'Opéra-Comique (1900-1950). André Bonne, París, 1953.
* ↑ L'Avant Scène Opera: Esclarmonde and Grisélidis, septiembre.octubre de 1992.
# Kyū

Kyū (级) és un mot japonès utilitzat tant en les arts marcials japoneses com en altres pràctiques tradicionals japoneses com són l'ikebana, el joc del go o la cerimònia del te per designar les diferents etapes en la progressió d'un debutant abans de l'obtenció del grau de dan.
Al contrari del sistema de graus dan, que és perfectament equiparable en totes les activitats on s'aplica, el sistema de graus kyu varia considerablement d'una activitat a una altra.
En totes les disciplines els kyu s'atorguen en ordre descendent, fins al primer kyu (shokyū, 初级), darrera etapa abans de poder accedir al grau de primer dan (Shodan, 初段), però el nombre de graus varia. Així doncs mentre que els practicants del govern han de passar més de trenta nivells kyu, per als practicants d'arts marcials es tenen en compte tradicionalment sis.
En gairebé tots els casos el pas d'un grau kyu a un altre es realitza sota l'única responsabilitat del sensei sense mediació de cap entitat o organisme superior com en el cas de l'atorgament dels graus donen
Els budō més tradicionals, a més del sistema kyu i dan, tenen una jerarquització de responsabilitats: oku iri, moguroku, gogmoguroku, etc. fins menkyo kaiden (gran Mestre), o d'ensenyament: versió anterior, shihan, Kyoshi, renshi, etc. Tot i així totes comencen pels kyu.
En aikido, alguns mestres relacionen l'obtenció del hakama a un cert grau kyu particular, en general el 3r, 2n o 1r kyu. No obstant això no hi ha cap regla escrita quedant la concessió del hakama a discreció de cada mestre.