OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Les Sénies

Les Sénies (Las Norias en castellà) és una xicoteta entitat local menor de Desemparats, que al seu torn pertany a Oriola situat en la zona sud-est de l'acabe. Limita amb Beniel al sud i est, al nord amb el Camí d'enmig i amb Desemparats (La Parròquia, el nucli) a l'est. Compta amb al voltant de 250 hab.

## Història

Antigament les Sénies només eren terrenys cultivables situats en l'antic curs del Segura que els musulmans no van trigar a aprofitar construint-hi unes sénies. El barri que ara existeix es va construir fa uns 190 anys.

## Monuments

Les Sénies compta amb unes sénies bessones d'origen islàmic, anomenades Gota i Panda, úniques en tot el riu.

## Festes populars

Antigament se celebraven unes festes anomenades "Festa de la Creu" que es van deixar de celebrar fa uns 20 anys. Al maig de 2007 es van recuperar aquestes festes gràcies a un grup de veïns i a la col·laboració de l'ajuntament d'Oriola i la Comissió de Festes de Desemparats.
# Stoà Basileos

La Stoà Basileos o Reial (en grec antic: Βασίλειος Στοά) era una stoà construïda l'any 500 aC a l'àgora d'Atenes. És un dels edificis més antics de la ciutat.
El primer element arquitectònic que s'alçava en entrar per la via de les Panatenees era el pòrtic. Estava situat a l'angle nord-oest, conegut com el dels «Hermes», ja que hi havia molts hermes erigits.
Era la seu de l'arcont rei, magistrat que s'ocupava dels afers referents al culte, dels processos judicials d'impietat i de les reunions del tribunal de l'Areòpag, on es jutjaven els crims. Contenia les còpies de les lleis d'Atenes, inscrites en pedra.
L'edifici primitiu era d'orde dòric, amb un frontó de vuit columnes i un podi a la base de les tres parets. Tot i que subsisteix un problema de datació, ja que els elements arquitectònics, pel seu estil, són del segle vi aC, mentre que la ceràmica trobada sota el sòl pot datar-se del 500 aC, el material reutilitzat per als fonaments ha donat suport a la teoria que la construcció ha de datar-se després de l'ocupació persa de l'any 480 aC.
A començaments del segle iv aC s'hi van afegir dos cossos laterals amb pòrtics, que li atorgaven un aspecte similar al de la stoà de Zeus. Les seves mides eren petites, de 18 m de llargària per 7,5 d'amplada.
En línia recta amb la construcció s'aixecava una estàtua de Temis, deessa de la justícia, rere la qual hi havia un gran bloc petri sobre el que els arconts reis juraven fidelitat a les lleis de la polis.
Segons el geògraf grec Pausànias «sobre el sostre d'aquest pòrtic hi ha estàtues de terracota: Teseu llançant a la mar Esciró, i Hèmera segrestant Cèfal».
Segons Aristòfanes, la stoà era utilitzada també per a banquets oficials, fet comprovat per les troballes de vaixella. L'audiència preliminar del judici de Sòcrates va tenir lloc en aquest pòrtic.

## Referències

* 1 2 Roland Martin, R «La Stoa Basileios. Portiques à ailes et lieux d'assemblée». Bulletin de correspondance hellénique, 66, 276, 1942, pàg. 66-67.
* 1 2 3 Wycherley, R. E «The Stoa Basileios». The Journal of Hellenic Studies, 60, 1940, pàg. 95-96.
* 1 2 Boardman, John (ed.). The Cambridge ancient history, plates to volumes V and VI: The fifth and fourth centuries B.C. Cambridge: Cambridge University Press, 1994, p. 114-115. ISBN 9780521233491.
* ↑ Pausànias, Descripció de Grècia i.3.1.

## Vegeu també

* Àgora d'Atenes
* Stoà de Zeus
# Benthophilus

Benthophilus és un gènere de peixos de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Taxonomia

* Benthophilus abdurahmanovi Ragimov, 1978)
* Benthophilus baeri (Kessler, 1877)
* Benthophilus casachicus (Rahimov, 1978)
* Benthophilus ctenolepidus (Kessler, 1877)
* Benthophilus durrelli (Boldyrev & Bogutskaya, 2004)
* Benthophilus granulosus (Kessler, 1877)
* Benthophilus grimmi (Kessler, 1877)
* Benthophilus kessleri (Berg, 1927)
* Benthophilus leobergius (Berg, 1949)
* Benthophilus leptocephalus (Kessler, 1877)
* Benthophilus leptorhynchus (Kessler, 1877)
* Benthophilus macrocephalus (Pallas, 1788)
* Benthophilus magistri (Iljin, 1927)
* Benthophilus mahmudbejovi (Ragimov, 1976)
* Benthophilus nudus (Berg, 1898)
* Benthophilus pinchuki Ragimov, 1982
* Benthophilus ragimovi (Boldyrev & Bogutskaya, 2004)
* Benthophilus spinosus (Kessler, 1877)
* Benthophilus stellatus (Sauvage, 1874)
* Benthophilus svetovidovi (Pinchuk & Rahimov, 1979)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ IUCN (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Bibliografia

* Boldyrev, V.S. i N.G. Bogutskaya 2007. Revision of the tadpole-gobies of the genus Benthophilus (Teleostei: Gobiidae). Ichthyol. Explor. Freshwat. 18(1):31-96.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Larson, H.K. i E.O. Murdy 2001. Gobiidae. Gobies. p. 3578-3603. A K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma, Itàlia.
* Maugé, L.A. 1986. Gobiidae. p. 358-388. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Gurguèn d'Artanudji

Gurguèn d'Artanudji (mort l'any 923) fou un príncep georgià d'Artanudji del segle x, membre de la família dels Bagràtides.
Gurguèn Bagration era el fill petit del príncep Bagrat I d'Artanoudji. En el seu De administrando imperio, Constantí VII Porfirogènit escriu que a la mort de Bagrat, el 909, els seus fils Adarnases, Aixot i Gurguèn (el quart fill David va morir bastant jove) es van repartir els dominis. Tanmateix, el príncep Vakhoucht Bagration, al segle xviii, escriu que David I d'Artanudji, l'oncle de Gurguèn, va succeir a Bagrat.
Hi ha molt poques fonts que el mencionen però es contradiuen totes. Així, una diu que va morir sense fills i que el seu germà gran Adarnases va heretar els seus drets en els dominis. Una altra encara diu que va morir el 923, però assegura que va deixar un fill. Aquesta mateixa font diu que la seva vídua es va casar llavors amb un noble local d'origen armeni de nom Adranutzium que es va fer càrrec de la protecció del fill, anomenat també Gurguèn i mort l'any 968.

## Font

* Toumanoff, Cyrille. Les dynasties de la Caucasie chrétienne de l'Antiquité jusqu'au XIX$^e$ siècle: Tables généalogiques et chronologiques, 1990, p. 132.
# Joan Baptista Feu i Puig

Joan Baptista Feu i Puig (Sant Boi de Llobregat 1853- Barcelona 1914) va ser un arquitecte i mestre d'obres català. Va ser arquitecte municipal de Terrassa i de Sant Boi de Llobregat.
Feu i Puig va substituir l'any 1882 el mestre d'obres Miquel Curet i Roure en la tasca de la planificació de la trama urbana de Terrassa.
A Barcelona va fer algun edifici, com ara, al carrer Enric Granados 7 (1889), Consell de Cent 260, 264 i 266 (1889).

## Referències

* ↑ recordsdeterrassa
* ↑ Moliner Vázquez, Enrique. Catalogación y levantamiento arquitectónico de fachadas de una isla del ensanche de Barcelona (Aragón, Balmes, Consell de Cent, Enric Granados y Plaza Letamendi). Universitat Politècnica de Catalunya, 2011 [Consulta: 8 juliol 2015].
# Zoagli

Zoagli (en ligur Zoaggi) és un comune italià, situat a la regió de la Ligúria i a la ciutat metropolitana de Gènova. El 2011 tenia 2.505 habitants.

## Geografia

Situat a la costa, entre Rapallo i Chiavari, al golf del Tigullio, a l'est de Gènova, compta amb una superfície és de 7,79 km² i les frazioni de San Pietro di Rovereto, Sant'Ambrogio i Semorile. Limita amb les comunes de Chiavari, Coreglia Ligure, Leivi, Rapallo i San Colombano Certenoli.

## Personatges vinculats a Zoagli

* Giuseppe Anselmi, 1876 - 1929, tenor

## Referències

* ↑ Frisoni, Gaetano. Nomi propri di città, borghi e villaggi della Liguria del Dizionario Genovese-Italiano e Italiano-Genovese. Gènova: Nuova Editrice Genovese.
* ↑ «Dades Istat el 31 desembre 2011». Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 5 d’agost 2015].
# Sant Pere d'Espills

Sant Pere és una església barroca al poble d'Espills al municipi de Tremp (Pallars Jussà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. L'església parroquial de Sant Pere dels Espills és documentada per primera vegada l'any 1110 en una concòrdia establerta en relació a la distribució de les rendes de l'església propera de la Mare de Déu del Solà del mateix terme d'Espills. La seva gènesi està probablement relacionada amb el monestir de Lavaix.
Edifici que aprofita el recinte clos que protegeix el poble d'Espills. La fesomia actual de l'església és plenament barroca malgrat que els seus orígens poden situar-se al segle xii.

## Referències

* 1 2 «Sant Pere d'Espills». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 març 2019].
# La Vila de Gola de Bous

La Vila de Gola de Bous és una masia situada al municipi de Llobera, a la comarca catalana del Solsonès. Molt a prop hi trobem el Dolmen de la Vila.
# Labialització

La labialització és un fenomen fonètic, un tipus d'assimilació, que altera la pronunciació de determinades consonants en contacte amb les vocals posteriors [o,u] o les consonants labials [b,p,w]. Articulatòriament, la labialització pot representar un arrodoniment labial com a articulació secundària, o bé un desplaçament del punt d'articulació cap a la regió labial.
En català, els sons nasals com [n] s'alteren adoptant les característiques del so que els segueix, tant entre síl·labes com entre mots. En concret, davant d'un so labial es labialitzen, exemple: [n] → [m] davant [m], [p] i [b] (un pic [umˈpik]). Pel que fa al fenomen en altres llengües, en la majoria de dialectes de l'anglès hi ha labialització afegida en la realització habitual de /r/ a principi de síl·laba. En l'escriptura d'aquesta llengua aquest so es representa amb les grafies r o wr en aquesta posició.

## Vegeu també

* Labialització vocàlica

## Referències

* ↑ «Labialització». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Societat Coral El Micalet

La Societat Coral el Micalet, hereva de l'Orfeó Valencià, fundat l'any 1893 sota la protecció musical del compositor Salvador Giner i Vidal, té els reconeixements de centre no estatal d'ensenyament musical (1975) i d'entitat d'utilitat pública.
Inclou un institut musical, una orquestra simfònica composta per joves músics en edats compreses entre els 15 i els 30 (la Jove Orquestra Salvador Giner), una escola de dansa, diverses corals, aules de teatre (Teatre Micalet), una rondalla, un grup de danses tradicionals i un grup de teatre. Disposa d'una extensa biblioteca de tema musical i folklòric (més de 2.000 volums), un arxiu musical amb molts manuscrits de Giner, un teatre i una sala d'exposicions. Convoca anualment premis de teatre, investigació filològica i narrativa juvenil, entre d'altres. A la seua activitat de difusió cultural, afig el compromís de promoció de la llengua i cultura catalanes, amb activitats com ara l'organització de viatges a l'Alguer i al Rosselló. Anualment lliura el premi Miquelet d'Honor, tant en categoria individual com col·lectiva, amb el qual es distingeix aquelles persones amb «una trajectòria de compromís cívic i defensa de la cultura i la llengua del País Valencià».

## Referències

* ↑ «Pàgina web de la Societat Coral el Micalet». [Consulta: 17 febrer 2014].
* ↑ http://www.punt-de-mira.com/webmic/?page_id=73 Arxivat 2016-12-20 a Wayback Machine.
* ↑ Pérez, Moisés. «El Micalet premia el compromís cívic amb el país». ElTemps.cat, 25-11-2023. [Consulta: 20 desembre 2023].

## Vegeu també

* Teatre Micalet

## Bibliografia

* Badenes Masó, Gonzalo (dir.). Historia de la Música de la Comunidad Valenciana (en castellà). València: editorial Prensa Alicantina i editorial Premsa Valenciana, 1999, p. 452. ISBN 84-88087-05-5 i 84-87502-21-0.
* Casares Rodicio, Emilio (dir.). «Coros». A: Diccionario de la Música Valenciana (en castellà). vol. I. Iberautor Promociones Culturales, 2006, p. 255-256. ISBN 84-8048-706-2.

## Enllaços externs

* Aliaga, Xavier: Societat Coral El Micalet: la llum que no s'apaga El Temps. 28 novembre 2017
# Benthophilus grimmi

Benthophilus grimmi és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 9,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la mar Càspia.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Berg, L.S. 1965. Freshwater fishes of the U.S.S.R. and adjacent countries. vol. 3, quarta edició. Israel Program for Scientific Translations Ltd, Jerusalem, Israel.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fenner, R. M. The Conscientious Marine Aquarist: A Commonsense Handbook for Successful Saltwater Hobbyists (en anglès). TFH Publications, 2001. ISBN 9781890087029.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Miller, P.J. 1986. Gobiidae. p. 1019-1085. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the North-eastern Atlantic and the Mediterranean. Vol. 3. UNESCO, París.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Veton Berisha

Veton Berisha (Egersund, 13 d'abril de 1994) és un futbolista noruec que juga en la demarcació de davanter pel Viking FK de l'Eliteserien. És germà del també futbolista Valon Berisha.

## Internacional

Després de jugar amb la selecció de futbol sub-15 de Noruega, la sub-16, la sub-17, la sub-18, la sub-19 i la sub-21, finalment va fer el seu debut amb la selecció absoluta el 29 de maig de 2016 en un partit amistós contra Portugal que va finalitzar amb un resultat de 3-0 a favor del combinat portuguès després dels gols de Ricardo Quaresma, Raphaël Guerreiro i Éder.

### Gols internacionals

| # | Data | Estadi | Oponent | Gol | Resultat | Competició |
| 1 | 5 de juny de 2016 | Estadi Rei Balduí, Brussel·les, Bèlgica | Bèlgica | 1-2 | 3-2 | Amistós |

## Referències

* ↑ «Portugal 3-0 Noruega» (en anglès). Eu-Football, 29-05-2016. [Consulta: 15 octubre 2021].

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador a footballdatabase
* Fitxa del jugador a eu-football (anglès)
# Al-Hàssan ibn Alí ibn Wàrsand al-Bajalí

Al-Hàssan ibn Alí ibn Wàrsand al-Bajalí fou un cap d'una secta xiïta difosa entre els amazics del Marroc al segle ix, coneguda com a bajaliyya. Va difondre la doctrina del seu pare Alí ibn al-Hussayn al-Bajalí.
Era nadiu de Nafta i va reclutar els seus partidaris entre els Banu Lamàs. La secta tenia els mateixos principis que els rawàfid però, segons uns, pretenia que l'imamat només podia passar als descendents d'al-Hàssan i, segons altres, reconeixia com a imam a Mussa ibn Jàfar, descendent d'al-Hussayn ibn Alí.
Al-Hàssan i la seva secta foren combatuts i derrotats per Abd-Al·lah ibn Yassín a la segona meitat del segle ix.

## Bibliografia

* Encyclopaedia of Islam. Second Edition, Brill Publishers, Leiden, s.v. «(al-)Badjalī».

## Referències

* ↑ «Ibn Warsand a: Madelung, W. «Ibn Warsand.» Encyclopaedia of Islam, Second Edition» (en anglès). Brill Online. [Consulta: 7 desembre 2014].
# Estació de la Fontsanta

Mapa TramBaix T1, T2 i T3 :
La Fontsanta és una estació de la línia T2 de la xarxa del Trambaix situada sobre l'avinguda de Barcelona a Sant Joan Despí i es va inaugurar el 3 d'abril del 2004 amb l'obertura del Trambaix.
La parada es troba davant el parc de Can Tusquets on es troben equipaments municipals, diverses escoles i el poliesportiu municipal de Francesc Calvet. L'àrea és majoritàriament industrial, dintre del polígon de la Fontsanta. L'estació s'ubica a 5 minuts a peu de l'estació de ferrocarril de Sant Joan Despí, on paren trens de les línies R1 i R4.
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Trambaix |||||
| Francesc Macià | Bon Viatge | | Centre Miquel Martí i Pol | Llevant - les Planes |

## Vegeu també

* Estació de Fontsanta-Fatjó
* Llista d'estacions de tramvia de la regió metropolitana de Barcelona
* Xarxa ferroviària de Catalunya
# Santa Olalla

«Santa Olalla» té aquests significats:
* Santa Olalla (Toledo), municipi de la província de Toledo, a la comunitat autònoma de Castella la Manxa
* Santa Olalla (Espinosa de los Monteros), entitat local adscrita al municipi d'Espinosa de los Monteros (Burgos, Castella i Lleó)
* Santa Olalla de Bureba, municipi de la comarca de La Bureba (Burgos, Castella i Lleó)
* Santa Olalla del Cala, poble a la comarca de Sierra de Huelva de la província de Huelva (Andalusia)
* Alfonso Martín de Santa Olalla y Esquerdo, polític valencià, militant del Partit Republicà Radical a Alacant
* Julio Martínez Santa-Olalla (Burgos, 1905 - Madrid, 1972), arqueòleg espanyol
# Auguste Schneegans

Auguste Schneegans (Estrasburg, 8 de febrer de 1835 - Gènova, 2 de març de 1898) fou un periodista i polític alsacià, diputat als parlaments francès i alemany.

## Biografia

Es llicencià en lletres a la Universitat d'Estrasburg el 1856. Durant el Segon Imperi Francès exercí com a periodista al Courrier du Bas-Rhin (1863) i secretari de la Comissió del Danubi. En 1870 fou escollit regidor de l'ajuntament d'Estrasburg i adjunt a l'alcalde.
El 28 de gener de 1871 fou elegit diputat a l'Assemblea Nacional Francesa pel Baix Rin, va dimitir en protesta per la cessió d'Alsàcia-Lorena als alemanys i es va establir a Bordeus. L'agost de 1873, però, va tornar a Alsàcia i fou nomenat redactor en cap de l'Elsäßer Journal, des del qual va fer campanyes a favor d'un estatut autònom per a Alsàcia-Lorena. El 5 d'abril de 1875 fou un dels creadors del Partit Autonomista Alsacià (die Autonomistische Partei), amb el que fou elegit diputat al Reichtag per Alsàcia en 1877. El 1880 deixà l'escó i fou nomenat cònsol a Messina i el 1887 a Gènova, on va morir en 1898. El seu fill Heinrich Schneegans fou professor de filologia romànica a Würzburg.

## Obres

* La guerre en Alsace (1871)
* Aus dem Elsass (1875)
* Aus fernen Landen (1886)
* Sizilien. Bilder aus Natur, Geschichte und Leben (1887)

## Referències

* ↑ Auguste Schneegans a idref.fr
* ↑ Fitxa de l'Assemblea Nacional Francesa
* ↑ «Elsass-Lothringen : une nation interdite – Kapitel II». Arxivat de l'original el 2016-08-02. [Consulta: 13 desembre 2016].

## Bibliografia

* François Igersheim et Jean-Pierre Kintz, « Charles Auguste Schneegans », in Nouveau dictionnaire de biographie alsacienne, vol. 34, p. 3497
* (alemany) Bruno Jahn, « Karl (August) Schneegans », in Die deutschsprachige Presse: Ein biographisch-bibliographisches Handbuch, Walter de Gruyter, 2005, p. 954 ISBN 9783110961577

## Enllaços externs

* Biografia (alemany)
# Nicòstrat (metge)

Nicòstrat (en llatí Nicostratos, en grec antic Νικόστρατος) va ser un metge del que parla Antífanes el Jove, i diu que a la seva mort va deixar una gran quantitat de diners a una cortesana que va agafar el nom d'Anticyra (Ἀντίκυρα, la que va trobar). Va viure al segle i. Segurament és el mateix Nicòstrat del que Andròmac i altres autors mencionen una certa quantitat de receptes mèdiques, segons diuen Galè i Aeci.

## Referències

* ↑ Nicostratus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1201
# Planeta estèril

Un planeta estèril és un tipus de planeta terrestre que manca de vegetació (d'on ve el terme 'estèril'), és sec i en general compta amb poca o cap atmosfera. La superfície d'aquests planetes està esquitxada de formacions geològiques amb característiques corrents, com a muntanyes, canons, altiplans i cràters. Els planetes estèrils solen ser geològicament inactius i tenen un camp magnètic feble o directament inexistent. En el sistema solar, Mercuri i Mart són planetes estèrils, i la Terra podria arribar a ser-ho una vegada que els oceans i la vegetació desapareguin en uns mil cinc-cents milions d'anys, a conseqüència de l'expansió i escalfament del Sol. És molt probable que tots els planetes amb una massa inferior a la Terra i/o excessivament propers als seus estels siguin estèrils, ja que manquen d'una atracció gravitatòria intensa que eviti la fugida de la seva atmosfera o estan massa exposats als vents estel·lars de la seva estrella (que poden despullar-los d'ella).
Hi ha probables candidats a planetes extrasolars estèrils. Els planetes terrestres orbitant al voltant de púlsars, tres d'ells entorn de PSR B1257+12, són probablement estèrils, a causa de la seva condició extremadament inhòspita per a la vida i a una possible absència d'atmosfera.
* Mart
* Mercuri
* Lluna
* PSR B1257+12

## Vegeu també

* Planeta desert

## Referències

* ↑ «Eve - Escombren planet». Arxivat de l'original el 2013-10-13. [Consulta: 15 agost 2015].
* ↑ [http //www.universetoday.com/11430/the-end-of-everything/ Universe today - The End of Everything]
# Vetschau/Spreewald

Vetschau/Spreewald (baix sòrab: Wětošow) és una ciutat alemanya que pertany a l'estat de Brandenburg. Està situada a 18 a l'oest de Cottbus.

## Districtes

* Herpna (Repten)
* Hogrozna (Ogrosen)
* Huštań (Wüstenhain)
* Chórice (Göritz)
* Kósojce (Koßwig)
* Łaz (Laasow)
* Łobojce; Smoler 1843: Łobožice) (Lobendorf)
* Njabožkojce (Naundorf)
* Pšyne (Missen)
* Raduš (Raddusch)
* Tarnojsk (Tornitz)
* Tšadow (Stradow)
* Zušow (Suschow)

## Ajuntament

El consistori està format per 18 regidors repartits entre els partits (2008):
* CDU 5 regidors
* WGO, 4 regidors
* SPD 4 regidors
* Die Linke 4 regidors
* Grüne 1 regidor

## Personatges il·lustres

* Anja Pohontsch, investigadora i presentadora de televisió sòraba.

## Enllaços externs

* Web de Vetschau
# Al-Húlal al-Mawxiyya

Al-Húlal al-Mawxiyya és una crònica musulmana escrita per Abu-Abd-Al·lah Muhàmmad ibn Abi-l-Maalí ibn Sammak, que vivia a l'època de Muhàmmad V de Granada, acabada d'escriure el 6 de juny de 1381. La crònica narra el sorgiment de l'imperi almoràvit, el període almohade i es clou amb els marínides, tot basat en documentació falsificada, històries inventades i llegendes, junt amb algunes informacions exactes d'altres autors. Fou utilitzada com a font complementària per José Antonio Conde i Reinhart Dozy.

## Referències

* Huici Miranda, A. "al-Ḥulal al-Maws̲h̲iyya". Encyclopaedia of Islam, segona edició. Editada per: P. Bearman, Th. Bianquis, C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs. Brill Online, 2016. 8 de maig de 2016 <http://referenceworks.brillonline.com/entries/encyclopaedia-of-islam-2/al-hulal-al-mawshiyya-SIM_2942>
# Estació de la Llosa

Esquema :
La Llosa és una estació de la línia C-6 de la xarxa de Rodalies Renfe de València situada a l'est del nucli urbà de la Llosa a la comarca de la Plana Baixa de la província de Castelló. L'estació es troba a la línia del Corredor Mediterrani, per la qual cosa passen molts trens de llarg recorregut sense parar.
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Rodalies València de Renfe |||||
| València-Nord | Almenara | C-6 | Xilxes | Castelló de la Plana |

## Vegeu també

* Renfe Operadora