OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Salvador Santaeulalia Fito

Salvador Santaeulalia Fito (Seta, Llenguadoc, 29 de juny de 1919 - València, 14 d'agost de 2011) va ser un pintor mural i artista faller. Conegut amb el malnom del "tio Voro" va ser l'iniciador d'una nissaga d'artistes fallers continuada pel seu fill Miguel i que ha arribat a la tercera generació gràcies els seus nets Miguel, Pedro, Alejandro i José vinculats a la creació de Falles en diferents àmbits.
Naix a França, ja que els seus pares viatgen allà per treballs agrícoles. Als pocs mesos de nàixer torna a Burjassot, on s'establirà la família formada pels seus pares i els seus tres germans, sent Salvador el quart i últim fill. Rep formació a l'escola nocturna del Cercle Catòlic i a l'edat de 12 anys comença a treballar de pintor mural. Participa en el bàndol republicà en la Guerra Civil i una vegada terminada entra al camp de concentració que es va establir a la Plaça de Bous de València. Poc temps després d'eixir d'allí és enviat a Santoña a realitzar el servei militar.
De tornada a Burjassot, compagina la seua professió de pintor mural amb la realització de Falles amb Manolo Ferrer, des del mes de Desembre fins a Març. Així realitzen la seua primera Falla conjunta l'any 1944 a Ciutat Jardí - Nova Havana de Paterna amb el lema "Pobret, però honradet". Després de tres anys creant cadafals en parella decideix iniciar el seu camí en solitari i en 1948 signa la seua primera obra per la comissió de Casetes de Gil al barri de La Coma de Paterna. A mesura que avancen els anys 50 la seua activitat com artista faller augmenta arribant a la dedicació en exclusiva a finals de la dècada, el 1959.
L'entrada al taller del seu fill Miguel suposa un canvi important en la seua obra. La segona generació dels Santaeulalia aporta originalitat i qualitat en el modelat i el dibuix de les Falles de Salvador. Tot i que en esta època havia cedit un major protagonisme al taller al seu fill, executant este la majoria de creacions, continua signant Falles fins a l'any 1970, data en la qual Miguel Santaeulalia s'examina per accedir al Gremi Artesà d'Artistes Fallers. Durant esta dècada i la següent planta Falles, fins al 1989 any amb la seua última per la comissió Llibertat - Teodor Llorente.
En 1997 el seu net Pedro Santaeulalia li ret homenatge representant-lo al ninot que resultaria indultat en aquell any i que actualment es pot visitar al Museu Faller de València.

## Referències

* 1 2 3 4 Castelló, Joan «Salvador Santaeulalia: el iniciador de una saga». Santaeulalia, la firma, 2003.
* ↑ «Ruta 4:L'ARTISTA FALLER (II). LES NISSAGUES». Regisdoria de Cultura Festiva de València. [Consulta: 17 desembre 2019].
* 1 2 «La factoría de los Santaeulalia» (en castellà). Las Provincias. [Consulta: 17 desembre 2019].
* ↑ «Falles 1970 d'Arquebisbe Olaechea - Sant Marcel·lí». Comissió fallera Arquebisbe Olaechea - Sant Marcel·lí. [Consulta: 17 desembre 2019].
* ↑ «Històric Ninots Indultats». Junta Central Fallera. [Consulta: 17 desembre 2019].
# Huanne-Montmartin

Huanne-Montmartin és un municipi francès situat al departament del Doubs i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia 79 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Huanne-Montmartin era de 79 persones. Hi havia 35 famílies de les quals 8 eren unipersonals (8 homes vivint sols), 8 parelles sense fills, 11 parelles amb fills i 8 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 42 habitatges, 32 eren l'habitatge principal de la família, 7 eren segones residències i 3 estaven desocupats. 39 eren cases i 3 eren apartaments. Dels 32 habitatges principals, 27 estaven ocupats pels seus propietaris, 2 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 4 estaven cedits a títol gratuït; 1 tenia una cambra, 2 en tenien dues, 2 en tenien tres, 7 en tenien quatre i 21 en tenien cinc o més. 18 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 16 habitatges hi havia un automòbil i a 16 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Huanne-Montmartin el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 8 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 4 | 55 a 59 | 0 |
| 8 | 50 a 54 | 12 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 4 |
| 4 | 25 a 29 | 4 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 4 |
| 4 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 61 persones, 40 eren actives i 21 eren inactives. De les 40 persones actives 33 estaven ocupades (21 homes i 12 dones) i 7 estaven aturades (5 homes i 2 dones). De les 21 persones inactives 10 estaven jubilades, 6 estaven estudiant i 5 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 3 establiments que hi havia el 2007, 2 eren d'empreses de comerç i reparació d'automòbils i 1 d'una empresa d'hostatgeria i restauració.
L'any 2000 a Huanne-Montmartin hi havia 4 explotacions agrícoles.

## Equipaments sanitaris i escolars

El 2009 hi havia una escola maternal integrada dins d'un grup escolar amb les comunes properes formant una escola dispersa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999 (francès)
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Huanne-Montmartin a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Huanne-Montmartin a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Estatili Capel·la

Estatili Capel·la (en llatí: Statilius Capella) va ser un cavaller romà del segle i. Era originari de Sabrata.
Va ser amant de Flàvia Domicil·la, que després va ser la dona de l'emperador Vespasià.

## Referències

* ↑ «Statilius 14». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
* ↑ Suetoni. Vides dels dotze cèsars: «Vespasià», 3.
# Constantí Sotelo i Paradela

Constantí Sotelo i Paradela (Ourense, Galícia, 1939) és pedagog musical, mestre de cor i compositor.
Des dels 10 anys ha viscut a Catalunya. Va estudiar filosofia i teologia i música al Conservatori Superior de Música de Barcelona. Es va ordenar als 27 anys i va exercir durant 12 anys, la major part a Balaguer, a la Noguera. Era el vicari del rector, l'organista de l'església i professor a l'escola. Va deixar el sacerdoci per casar-se amb l'Antonieta, amb qui ha tingut dos fills.
A més de professor de música, és fundador de la Coral Canticòrum, promotor dels concerts de cambra de la Guineueta i director de la Banda Simfònica Roquetes de Nou Barris. El seu entusiasme per la docència el va portar a aconseguir, a través d'una associació de professors de música que ell presidia, que el ministeri acceptés incloure la formació musical als instituts. També és l'iniciador i coordinador artístic de les Trobades Corals d'Educació Secundària de Catalunya. L'any 2000, i per a aquest acte, va compondre el Cant per a la Trobada de Corals d'Ensenyament Secundari de Catalunya.

## Guardons

* Premi Marta Mata (2008), atorgat per la Conselleria d'Educació de la Generalitat de Catalunya
* Medalla d'Honor de Barcelona (2008), atorgada per l'Ajuntament de Barcelona
* Premi d'Educació Musical, atorgat per l'Associació d'Ensenyants de Música de Catalunya (AEMCAT) 2012

## Referències

* ↑ «Biografia a la web de Canticorum».
* 1 2 3 «Entrevista a El Periódico». , 01-11-2011.
* ↑ «El professor de música Constantí Sotelo rep el Premi Catalunya d'Educació». ACN.
* ↑ «Premi Marta Mata». Arxivat de l'original el 2008-09-23. [Consulta: 18 setembre 2008].
* ↑ «El alcalde de Barcelona entrega 25 Medallas de Honor de la Ciudad» (en castellà). La Vanguardia, 26-11-2008. [Consulta: 5 agost 2013].
* ↑ Vídeo del lliurament

## Enllaços externs

* Web de la Coral Canticòrum Arxivat 2013-05-08 a Wayback Machine., amb currículum, fotografies, música original, harmonitzacions...
* Llista de sardanes a Sardanista.cat
# Molí Vell de Canaleta

El Molí Vell de Canaleta és una obra de Navès (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

EL Molí Vell de Canaleta està situat a tocar de la pista forestal de la Vall d'Ora i pròxim al Molí Nou de Postils, al terme de Postils. Es tractava d'un molí fariner i serradora. L'edifici principal és aïllat de planta rectangular amb coberta a doble vessant i carener perpendicular a la façana principal. Consta de planta baixa i dos pisos. Les obertures són de dimensions desiguals i estan distribuïdes de manera asimètrica. La façana principal presenta a la planta baixa un portal adovellat amb arc rebaixat. Les finestres són rectangulars i de diversa grandària i estan distribuïdes irregularment pels diferents nivells amb llindes de fusta o pedra i marcs de maó o pedra. En una d'aquestes llindes de pedra es llegeix "Pau Canaleta" 1762.
Té un cos adossat al lateral i part posterior en forma de porxo amb coberta a una vessant i dos nivells d'alçària. En el lateral oposat al porxo, la façana dona a un altre cos de planta rectangular i amb coberta d'una vessant.
Al costat del molí hi ha la bassa, el cacau i dos carcabans.

## Història

Els molins hidràulics fariners són un referent de l'activitat econòmica i social del passat dels masos i nuclis rurals escampats entre el Berguedà i el Solsonès. Hi ha documentació del segle xii que ja parla de l'aprofitament de l'energia hidràulica per moure molins, serradores i ferreries a la Vall d'Ora (Navès) mencionant els molendini accionats per la força del riu Aiguadora. També es troben altres molins fariners del riu Aiguadora com el de Ca l'Ambròs, cal Guirre, Can Feliu, el de Moscavera i el Nou de Postils. Sovint aquests molins tenien serradores i ferreries annexes.
Aquest molí va estar en funcionament fins a l'any 1982.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Molí Vell de Canaleta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 juny 2020].
# Ask

«Ask o ASK» té aquests significats:
* Ask i Embla, personatges de la mitologia escandinava
* Ask.fm, lloc web on es poden fer preguntes de qualsevol tipus
* ASK Riga, club poliesportiu destacat en basquetbol de la ciutat de Riga (Letònia)
* ASK o modulació per desplaçament d'amplitud
# Santa Maria de Piera

Santa Maria de Piera és una església del municipi de Piera (Anoia) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una església d'una sola nau amb capelles laterals (quatre al costat nord i tres al costat sud, una de les quals es transformà en portal lateral). Coberta amb volta de canó (part amb arc de mig punt i part amb arc ogival). Les arcades que formen les capelles i la diferent secció de la volta de canó ens demostren l'origen romànic de l'església i la seva posterior ampliació allargant-se la nau.
La posterior construcció de la capella del Sant Crist (s.XVII), l'altar del Roser i la transformació de l'altar major li donen la forma definitiva de planta de creu, així com el campanar, els absis de la capella del Sant Crist i el cimbori, del s.XIX, li donen el seu aspecte actual.

## Història

El 1002 en la relació de possessions del monestir de Sant Cugat s'anomena el castell de Piera amb la capella de Sta.Maria. El 1159 ja era església parroquial i el 1260 es va fer l'acta de consagració.
El 1630 es va fer la primera gran restauració, edificant la capella del Sant Crist, l'altar del Roser i l'altar major. El 1792 es construeix la port a del sagrat cor orientada a llevant. El 1819 es va posar la primera pedra del nou campanar amb el mestre d'obres Joan Marió de Capellades.
El 1883 es va dur a terme la construcció del cimbori, i entre el 1914 i el 1934 la del nou cambril del Sant Crist. Més tard, el 1966 es van fer les pintures interiors per l'autor Torras i Viver i desaparegué el cor. Un any després, el 1967, es va enderrocar la rectoria i es va fer una restauració exterior de pedra vista.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Santa Maria de Piera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
# Lythrurus roseipinnis

Lythrurus roseipinnis és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 7,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Page, L. M.; Burr, B. M. A field guide to freshwater fishes: North America north of Mexico (en anglès). Houghton Mifflin Company, 1991. ISBN 0-395-35307-6.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott 1991: Common and scientific names of fishes from the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Pub. (20):183 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# De Vliegende Hollander

De Vliegende Hollander (en neerlandès l'holandès volador) és una pel·lícula biogràfica neerlandesa del 1957 sobre la vida d'Anthony Fokker, amb Ton Kuyl com a Fokker i Coen Flink en un dels seus primers papers, i dirigida per Gerard Rutten. La pel·lícula fou estrenada Haarlem, la ciutat natal de Fokker, i també es va estrenar amb èxit a Alemanya. Fou seleccionada pel Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1957, en el que fou una de les pel·lícules que va obrir el certamen.
Tot i això, la pel·lícula va ser mal rebuda a Haarlem i va rebre males crítiques pobres, després de la qual cosa el distribuïdor va treure la pel·lícula del circuït comercial i va decidir no distribuir-la nacionalment.

## Argument

La pel·lícula tracta els primers anys d'Anthony Fokker com a fabricant d'avions. Al principi, no se'n surt i té alguns accidents. Però aquest pioner del vol holandès no es rendeix i ho demostra amb l'exitós projecte De Spin, un avió pilotat per ell mateix. Amb això demostra no sols la seva habilitat com a dissenyador i constructor sinó també com a pilot.

## Repartiment

* Ton Kuyl - Anthony Fokker
* Mimi Boesnach - Mare de Fokker
* Cruys Voorbergh
* Guus Oster
* Bob de Lange
* Coen Flink
* Bernard Droog
* Paul Huf
* Lies Franken

## Referències

* ↑ De Vliegende Hollander a vpro.nl
* ↑ Comienza en San Sebastián el Festival Internacional de Cine, La Vanguardia, 23 de juliol de 1957
# Monarca del paradís del Japó

El monarca del paradís del Japó (Terpsiphone atrocaudata) és una espècie d'ocell de la família dels monàrquids (Monarchidae) que habita zones boscoses i manglars criant a les illes meridionals del Japó, les illes Ryukyu, Corea i Taiwan. Les poblacions septentrionals passen l'hivern a les Filipines septentrionals, arribant fins a Sumatra.

## Referències

* ↑ «Monarca del paradís del Japó». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev.20/10/2021(català)
# Ez Zauia

Az Zawiyah (àrab: الزاوية, az-Zāwiya, oficialment الزاوية الغربية, az-Zāwiya al-Ġarbiyya) és una ciutat del nord-oest de Líbia al litoral del Mediterrani a uns 40 km a l'oest de la capital, Trípoli, dins la regió històrica i administrativa de la Tripolitània, i capital de la municipalitat homònima.

## Nom

El nom oficial de la ciutat en àrab és az-Zàwiya al-Gharbiyya, és a dir la Zàuiya Occidental, per tal de distingir-la de la ciutat d'az-Zàwiya al-Baidà, literalment la Zàuiya Blanca, a la Cirenaica; tanmateix, com que internacionalment aquesta ciutat és més coneguda simplement com a al-Baydà o Beida, la ciutat tripolitana és coneguda simplement com a Az Zawiyah, tot i que també són comunes altres transcripcions com Ez (o Al) Zauia, Zauiya, Zawia o Zavia.

## Població

Segons els censos de 1973 i 1984 tenia uns 100.000 habitants i era, i probablement ho és encara, la cinquena ciutat de Líbia en població, després de Trípoli, Bengasi i Misratah. El 2006, s'estimava que la governació d'Az Zawiyah tenia uns 291.000 habitants.

## Informació general

Compta amb la Universitat del 7 d'abril, fundada el 1888. Hi ha també un camp petrolífer proper i té una de les refineries de petroli més importants de Líbia.

## Guerra Civil Líbia

Durant la revolta del 2011, hi va haver forts combats entre l'oposició líbia i el govern de Gaddafi al voltant d'aquesta ciutat. Gaddafi va descriure els que protestaven com joves que destruïen i sabotejaven perquè estaven drogats i alcoholitzats.

## Referències

* ↑ «Libya conflict: Rebels battle Gaddafi troops in Zawiya». BBC News, 14-08-2011.
* ↑ "Libya: Districts & Cities - Population Statistics & Maps"
* ↑ http://english.aljazeera.net/news/africa/2011/02/20112235434767487.html
* ↑ «Libya protests: Gaddafi says Bin Laden to blame». BBC News, 24-02-2011.
* ↑ http://abcnews.go.com/International/wireStory?id=12992237&page=3
* ↑ BBC News (24 February 2011). Libya protests: Gaddafi says Bin Laden to blame.

## Enllaços externs

* Az-Zawiyah page on Encyclopædia Britannica Online.
* Map of Az Zawiyah on the dynamic atlas of Encarta Online (encarta.msn.com). Arxivat 2008-02-28 a Wayback Machine.
* Az Zawiyah dynamic map from Google Maps.
# Molí del Rafel (Pontils)

El Molí del Rafel és una obra de Pontils (Conca de Barberà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un molí de construcció bastant antiga, tot i que ha tingut modificacions posteriors. Les restauracions han permès que s'utilitzi com a habitatge. La que va ser la bassa del molí ha esdevingut l'actual piscina municipal. A la clau de volta de l'accés principal hi ha una inscripció amb la data 1834.

## Història

Posteriorment va ser habitatge i la bassa va esdevenir la piscina municipal de Pontils.

## Referències

* 1 2 «Molí del Rafel». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 19 febrer 2019].

## Enllaços externs

* «Molí del Rafel». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà.
# August Kindermann

August Kindermann (Potsdam, 6 de febrer de 1817 - Múnic, 6 de març de 1891) va ser un cantant i regidor alemany de baix baríton, destacat sobretot per les seves actuacions a les òperes de Richard Wagner.
Va començar la seva carrera en el cant del cor de la Òpera Estatal de Berlín en 1836 i va fer el seu debut en solitari allà en 1837 en un petit paper a Agnes von Hohenstaufen de Gaspare Spontini. Va passar a cantar papers de baix i baríton amb l'òpera de Leipzig de 1839 a 1846. Mentre es trobava a Leipzig, es va fer amic d'Albert Lortzing i va cantar a les estrenes de dues de les seves òperes: el paper principal a Hans Sachs (1840) i el comte von Eberbach a Der Wildschütz (1842). També va cantar el rol de Gazna en l'estrena de la secular obra de Robert Schumann l'oratori Das Paradies und die Peri (1843). El 1846, Kinderman es va traslladar a l'òpera estatal de Baviera a Múnic on va ser un "Kammersänger" i director d'escena que va gaudir de gran popularitat. El 1855, va dirigir la producció de la companyia en el Tannhäuser de Wagner i, també va cantar el paper de Wolfram. Durant el seu temps a Múnic, va cantar el paper de Wotan a les estrenes de Das Rheingold (1869) i Die Walküre (1870), així com de Titurel a l'estrena de Parsifal (1882). A més de les estrenes de Wagner, Kindermann també va cantar Count Eckart a l'estrena de l'òpera de Josef Rheinberger Die sieben Raben (1869).
Les filles d'August Kinderman, Franziska Kindermann, Hedwig Reicher-Kindermann i Marie Kindermann també es van convertir en cantants d'òpera.

## Referències

* ↑ Die sieben Raben - òpera en tres actes de Josef Rheinberger, en un llibret de Franz Bonn i Franziska Jägerhuber Rheinberger basat en el conte de fades alemany Die sieben Raben. Estrenat el 23 de maig de 1869 al Nationaltheater München.
# Petit indi

Petit indi és una pel·lícula hispanofrancesa del 2009 dirigida per Marc Recha, autor també del guió amb Nadine Lamari i produïda per Parallamps amb coproducció de Televisió de Catalunya. Ha estat rodada en set setmanes a Vallbona i descriu en clau de faula fatalista el pas per l'adolescència d'un noi d'una família disfuncional, interpretat pel debutant Marc Soto, amb somnis que topen amb la crua realitat, mostrant una perspectiva de la perifèria de Barcelona fronterera entre la ciutat i el camp lluny de l'AVE i el turisme. Ha estat doblada al català.

## Sinopsi

L'Arnau és un adolescent que prepara ocells per portar-los a concursos i té les seves esperances posades en un verdum. La seva mare és a la presó de Wad-Ras i viu amb la seva germana Sole en una casa a punt de ser desallotjada a Vallbona (Nou Barris). El noi veu contracta un advocat de prestigi que ha vist a televisió perquè alliberi la seva mare. Un dia troba una guineu ferida als marges del riu Besòs, se l'emporta, la cura i l'adopta. Quan el seu ocell guanya el concurs, influït pel seu oncle Ramon i el seu germà Sergi, comença a apostar, però un dia li roben la cartera. Aleshores decideix vendre l'ocell per pagar l'advocat, però descobreix que la guineu l'ha matat. Aleshores mata la guineu i la llença al Besòs.

## Repartiment

* Marc Soto ... Arnau
* Eulàlia Ramon ... Sole
* Sergi López i Ayats... Oncle Ramon
* Eduardo Noriega... Sergi
* Pere Subirana ... Aranya
* Lluís Marco ... President penya ocellaire
* Agustí Villaronga ... Home sabates blanques

## Nominacions

Fou estrenada al Festival de Cinema de Locarno, on va ser candidata al Premi Variety Piazza Grande. També fou exhibida a la Seminci del 2009. Marc Soto fou nominat a millor actor als Premis Cinematogràfics José María Forqué de 2010.

### Premis Gaudí de 2010

| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor direcció de producció | Oriol Marcos Mat Troi Day | Nominats |
| Millor direcció | Marc Recha i Batallé | Nominat |
| Millor fotografia | Hélène Louvart | Nominada |
| Millor actor de repartiment | Sergi López i Ayats | Nominat |
| Millor guió | Marc Recha i Batallé Nadine Lamari | Nominats |

## Referències

* ↑ Petit indi al web de Fotogramas
* ↑ Petit indi a esadir.cat
* ↑ Petit indi a catalanfilms.cat
* ↑ "PETIT INDI", de Marc Recha, en fase de postproducció, ccma.cat, 27 d'agost de 2008
* ↑ Marc Recha estrena su fábula fatalista "Petit Indi" en Locarno, Público, 11 d'agost de 2009
* ↑ El sosegado Marc Recha «acelera» el paso con su película «Petit Indi», ABC, 25 d'octubre de 2009
* ↑ Celda 211', Luis Tosar y Lola Dueñas, triunfadores de los Premios José María Forqué, rtve.es, 25 de gener de 2010
* ↑ The Frost al web de l'Acadèmia del Cinema Català
* ↑ 'Trash', 'Xtrems' y 'The Frost', las más nominadas en los 'Goya catalanes', El Mundo, 13 de gener del 2010
# Lísies (general selèucida)

Lísies (en llatí Lysias, en grec antic Λυσίας "Lysías") fou un general al servei de Seleuc I Nicàtor.
L'any 286 aC, a les ordres del rei selèucida, va ocupar amb els seus homes el passos de les muntanyes Amanos per impedir la fugida de Demetri Poliorcetes, que per aquesta causa va caure finalment en mans de Seleuc.

## Referències

* ↑ 2.Lysias a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 864