OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Pasqual (els Hostalets de Pierola)

Can Pascual és una masia dels Hostalets de Pierola (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Conjunt format per la casa pairal, la masoveria (antiga posada del Malcavaller), cellers...l'edifici principal és de planta rectangular amb planta baixa i dos pisos. A l'interior s'observa l'escala en un extrem, sostres de volta i l'organització típica de masia catalana. l'exterior presenta un caire de casa colonial: a les façanes laterals a l'altura del primer pis s'hi obren galeries i al façana principal,orientada al sud, té una composició simètrica donada pels balcons i bandes horitzontals acaba la façana amb un frontó circular. El conjunt està envoltat per un mur de tancament.

## Història

Es tenen notícies de l'existència de la masoveria al segle xiv, va ser un hostal i lloc de canvi diligències. La casa principal va ser edificada per Pau Pasqual i Carreres, que segons sembla havia tornat d'Amèrica. Tant l'interior com l'exterior de l'edifici s'inspiren en la Casa Mitjans de Sant Andreu de la Barca.

## Referències

* 1 2 3 «Can Pascual». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Can Gussinye (Castellfollit de la Roca)

Can Gussinye és una obra de Castellfollit de la Roca (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Independentment del municipi urbà de Castellfollit de la Roca i al costat de la carretera comarcal 150, està ubicat Can Gussinyà. Es una construcció de planta rectangular amb diferents cossos i teulades a diferents nivells. Cal destacar el cos de llevant que disposa de baixos i dos pisos superiors; el teulat es a quatre vessants. En el primer pis cal remarcar una galeria coberta amb tres arcs de punt rodó que es repeteixen en el pis superior. Recolzades en els murs hi ha diverses rodes d'un antic molí fariner.

## Història

Es igualment remarcable el portal de ferro que dona accés al conjunt. Dos lleons enmarquen la data 1872 i les inicials J.G.
A l'interior del mas es conserva una capella particular dedicada a la Mare de Déu del Carme; durant la guerra civil es va destruir l'altar i el retaule neogòtic que hi havia. Actualment s'hi conserva un senzill altar amb la imatge de la Verge.

## Referències

* 1 2 3 «Can Gussinye». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].
# Can Gussinyé

Can Gussinyé és un edifici noucentista de Banyoles (Pla de l'Estany) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Entre els edificis noucentistes de Banyoles Can Gussinyé sobresurt amb llum pròpia. Es tracta d'un habitatge unifamiliar amb planta baixa i pis -amb coberta a dues vessants-. Malgrat l'adscripció al moviment d'inicis de segle, s'observa un marcat gust italianitzant. Això es palès en els òculs del primer pis i, sobretot, en l'arcada que s'ha utilitzat com a solució per l'entrada (arcs de mig punt amb motllures i columna de fust llis). El classicisme d'aquests elements també apareix a la cantonada. Diferent resulta el tractament dels balcons, realitzats amb fusta i amb un aire centreeuropeu. Una torre octogonal, de dimensions considerables, emergeix del centre de la casa, constitueix en un altell privilegiat. Destaquem el ràfec molt marcat, especialment en la zona del balcó que mira a llevant. Una certa vessant populista i domèstica del conjunt compensa la seva monumentalitat.

## Referències

* ↑ «Can Gussinyé». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 juliol 2017].
# Can Pou (Tagamanent)

Can Pou, era un mas del vilatge de Les Casetes del Congost, avui però, en forma part del mas de La Casa Nova, a Santa Eugènia del Congost, municipi de Tagamanent (Catalunya)

## Descripció

Era una masia del segle xvii va ser enderrocada els anys 70 del segle xx, situada entre Cal Músic-Cal Músich i Can Pere Moliner, també es va anomenar temporalment Cal Tòtil car hi van viure un poc temps, gent provinent d'aquesta casa. "Cal Tòtil a prop de Valcàrquera, anomenada antigament Cal Petit (Tagamanent), quan hi vivia la Família Vila, abans d'emparentar-se amb els Torn del Serrat i marxar cap a Can Pere Torn del Serrat".
Actualment es pot observar el dintell i els montants de la porta d'entrada de Can Pou a la finestra de la façana de la planta baixa Est de Cal Músich, la resta de carreus van servir per fer els murs de davant de Cal Músic. Segons la gent gran de Tagamanent, era una masia molt gran.
És esmentada en una obra cabdal per conèixer la toponímia de Tagamanent.
Actualment l'espai que ocupava la casa, és part del jardí de Cal Músich.

## Llibre d'Enric Garcia-Pey, Tagamanent, noms de cases i de lloc, Ajuntament de Tagamanent, any 1998

Enganxada pel seu costat de ponent amb Cal Músich a les Casetes del Congost, va ser enderrocada als anys setanta. "Joseph Pous. Una casa possehida per dit duenyo anomenada cal Pou an son hort de dos cortans terra tersera qualitat i una quartera tres cortans dos picotins camp quarta qualitat ab oliveras. Afronta a lleban ab cal Musich, a mitg dia ab lo Torren a ponen ab Pera Moliné, a Tremontana ab cal Geroni" (APE, ll. RT, núm.63)

## Referències

* ↑ Garcia-Pey, Enric. Tagamanent, Noms de cases i de lloc. Ajuntament de Tagamanent, 1998, p. 56.
# Carassius gibelio

Carassius gibelio és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 45 cm de longitud total i els 3 kg de pes.

## Distribució geogràfica

És originari de Sibèria i ha estat introduït a tot Europa.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Muus, B.J. i P. Dahlström, 1968. Süßwasserfische. BLV Verlagsgesellschaft, Múnic. 224 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kottelat, M., 1997. European freshwater fishes. Biologia 52, Suppl. 5:1-271.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Carassius

Carassius és un gènere de peixos de la família dels ciprínids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Taxonomia

* Carassius auratus (Linnaeus, 1758)
** Carassius auratus argenteaphthalmus (Nguyen, 2001)
** Carassius auratus auratus (Linnaeus, 1758)
** Carassius auratus buergeri (Temminck i Schlegel, 1846)
** Carassius auratus grandoculis (Temminck i Schlegel, 1846)
** Carassius auratus langsdorfii (Temminck i Schlegel, 1846)
* Carassius carassius (Linnaeus, 1758)
* Carassius cuvieri (Temminck i Schlegel, 1846)
* Carassius gibelio (Bloch, 1782)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 Linnaeus, C. 1758. Systema Naturae, Ed. X. (Systema naturae per regna tria naturae, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. Tomus I. Editio decima, reformata.) Holmiae. Systema Nat. ed. 10 v. 1: i-ii + 1-824.
* ↑ IUCN (anglès)
* ↑ Bloch, M. E. 1782. M. Marcus Elieser Bloch's ..., ausübenden Arztes zu Berlin, Oekonomische Naturgeschichte der Fische Deutschlands. Berlín. Fische Deutschlands v. 1: 1-128, Pls. 1-37.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ ITIS (anglès)

## Bibliografia

* Banarescu, P. M. i H.-J. Paepke 2002: (eds) The freshwater fishes of Europe. Cyprinidae 2, Part III: Carassius to Cyprinus. Gasterosteidae. The freshwater fishes of Europe. v. 5/III: i-xi, 1-305.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia), Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald (1985).

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Carausi

Marc Aureli Mauseu Carausi (llatí: Marcus Aurelius Mausaeus Carausius) va ser un militar romà d'origen gal que va usurpar tron imperial, declarant-se emperador de Britànnia i el nord de la Gàl·lia l'any 286. Era un home d'origen humil, de la tribu dels menapis, situada entre els rius Escalda i Mosa, a la Gàl·lia Belga.
Maximià Herculi va preparar una força naval a Bolonya de Mar, per atacar amb ella als francs que devastaven les costes de Gàl·lia i fins a Hispània. El comandament de l'exèrcit el va donar a Carausi, que era un bon timoner i distingit soldat. S'havia destacat en la guerra contra els rebels bagaudes l'any 286 i aquest èxit i la seva habilitat per sortir dels ports el van portar al càrrec de comandant de la flota naval amb base al Canal de la Mànega, amb l'ordre d'acabar amb els pirates francs i saxons que devastaven la regió d'Armòrica.
Carausi tenia molta energia però com que després d'assolir el comandament no va tardar a enriquir-se, i això va aixecar les sospites de la gent que pensaven que permetia els saquejos dels francs i altres pirates a canvi d'una part del botí o que els atacava quan tornaven i es quedava amb el que portaven.
Maximià Herculi va ordenar que fos executat, però Carausi se'n va assabentar i va creuar el canal amb la flota, els soldats de la qual l'apreciaven perquè els donava part del botí, i va desembarcar a Britànnia, derrotant a les forces que estaven allí aquarterades i atraient les legions de Britànnia i contingents de mercenaris ansiosos de botí. Llavors es va proclamar emperador. Les seves primeres mesures eren de vigor i prudència. Va construir noves naus i es va aliar a diverses tribus bàrbares i aviat va controlar les mars occidentals.
Maximià va preparar una expedició punitiva contra Britànnia, però va ser derrotat. Un informe enviat a Constanci Clor deia que va ser per culpa d'una tempesta, però diu també que Carausi va obtenir la victòria. Eutropi, un funcionari de l'emperador Arcadi, diu que la victòria de Carausi va ser molt clara. Sembla que Constanci Clor va decidir de reconèixer-lo com august dins l'Imperi. S'han trobat monedes de l'esdeveniment en les quals apareix com a Marc Aureli Valeri o Marc Aureli Mauseu, nom que segurament va agafar Carausi (287) i es diu que era Restitutor Britanniae (Restaurador de Britànnia) i Genius Britanniae (Esprit de Britànnia).
Va governar sense oposició fins al 293 quan Constanci Clor va marxar sobre la Gàl·lia i va ocupar Boulogne després d'un setge i es va preparar per desembarcar a Britànnia. Llavors Carausi va ser assassinat pel seu cap de l'exèrcit Al·lecte que va ocupar el seu lloc. Al·lecte va mantenir el poder durant tres anys, fins que va ser vençut i mort per Juli Asclepiòdot.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 609-610.

## Vegeu també

* Llista d'emperadors romans
# Carlos Oroza

Carlos Oroza (Viveiro, Espanya, 1923 - Vigo, 21 de novembre de 2015) va ser un poeta en llengua castellana. Va ser conegut principalment per la interpretació i performance de la seva pròpia obra. Aquesta obra és escassa, freqüentment reescrita i basada en poemes de versos lliures amb un gran predomini del ritme. És poesia per ser escoltada, ja que el poeta es declara a favor de l'oralitat considerant als llibres "cementiris de signes".
En els anys seixanta es va fer famós en l'ambient literari-poètic gràcies a la realització de múltiples recitals per tot Espanya, adscrits en forma i contingut als de la Generació Beat. Són múltiples les entrevistes que li nomenen l'Allen Ginsberg espanyol. Francisco Umbral va escriure que "[Carlos Oroza] era el poeta maleït del cafè Gijón, el bohemi dels seixanta".
En aquesta època va fundar, al costat de Víctor Lizárraga i Victoria Paniagua, la revista Tropos.
Se li va atorgar a Nova York el premi internacional de Poesia Underground.
Després de viure a Madrid, Eivissa i EUA actualment resideix a Vigo.
Ha rebut nombrosos homenatges i ha rebut la medalla d'or del Cercle de Belles arts de Madrid.

## Obra publicada

* Eléncar, (1974, Tres Catorze Disset)
* Cabalum, (1980, Ediciós do Castro)
* Alicia, (1985)
* Una porción de tierra gris del norte, (1996)
* En el norte hay un mar que es más alto que el cielo, primera edició 1997, revisada i ampliada en 2005 (Diputació de Pontevedra).
* La llama prestada, (1998)
* Un sentimiento ingrávido recorre el ambiente, (2006, Raiña Lupa i Yves Rivière)

## Referències

* ↑ «Mor als 92 anys Carlos Oroza, el poeta gallec de la generació beat». La Veu de Galícia, 22-11-2015. [Consulta: 22 novembre 2015].

## Enllaços externs

* Vivas, Angel. «Carlos Oroza, una llegenda de quan llavors: "Hi ha una càrrega de fatalitat a ser poeta"», 30-06-2023. Arxivat de l'original el 16 de gener de 2013.
* DeLaROCA. «Blog dedicat al Poeta Carlos Oroza», 08-07-2020.
* Marian. «Descobrint a Carlos Oroza», 21-05-2006.
* «Poemes: Amèrica i Malú». Arxivat de l'original el 2008-09-22. [Consulta: 23 novembre 2015].
* Manuel Rivas. «"O mellor rapsoda de Europa", Os preferidos das deusas» (en gallec), 07-02-2016.
CARLOS OROZA EN LA SETMANA DE POESIA SALVAXE FERROL https://sites.google.cat/site/carlosorozanapoesiasalvaxe/
# Halichoeres melanotis

Halichoeres melanotis és una espècie de peix de la família dels làbrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 13 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des de Mèxic fins a Costa Rica.

## Referències

* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The diversity of fishes. Blackwell Science, Malden, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald (1985).
# Can Camp (barri)

Can Camp és un barri de l'Ametlla del Vallès integrat en la trama urbana central d'aquesta població del Vallès Oriental.
Està situat al sud del nucli principal ametlletà, entre la carretera BP-1432, de la Garriga a Sant Feliu de Codines, i el barri de Can Diví.
El barri va néixer als anys 60, quan els propietaris de la finca agrícola i històrica de Can Camp n'urbanitzen les terres i les venen per parcel·les. En l'actualitat hi ha el projecte municipal de convertir la masia en centre social i cultural del barri.

## Bibliografia

* Calbó i Barbany, Josep. Can Camp: l'abans i el després. [S.l.]: Servei de Publicacions de la Fundació Universitària Martí l'Humà, 2007. ISBN 84-933798-6-7.
# Metro de Washington

El Metro de Washington, habitualment anomenat Metro, i amb la marca de Metrorail, és una xarxa de ferrocarril metropolità que dona servei al Districte de Colúmbia, els comtats de Montgomery i Prince George's a Maryland, i els comtats i les ciutats d'Alexandria, Arlington, Fairfax, i Falls Church a Virgínia. Actualment la xarxa compta amb sis línies gestionades per WMATA, que també gestiona la xarxa de busos (anomenat Metrobus) a l'àrea metropolitana.
El Metro de Washington és el segon més gran del país per nombre de passatgers (després del Subway de Nova York). En 2008, hi va haver 215,3 millions de viatges, o 727.684 viatges per dia laboral.
La majoria de les estacions de Metro van ser dissenyats per l'arquitecte Harry Weese, de Chicago, i són exemples d'arquitectura moderna. Concretament, amb el seu disseny de formigó vist i elements repetitius, té molts aspectes de l'estil del brutalisme. El 2007, el disseny dels estacions central, amb sostre voltat, va ser votat el 106 en la llista de la "Arquitectura preferida de l'Amèrica" pel American Institute of Architects. Les estacions més noves de la xarxa compten amb una arquitectura diferent.

## Referències

* ↑ «WMATA Facts». WMATA, juliol 2009. Arxivat de l'original el 2018-12-26. [Consulta: 18 març 2010].
* ↑ Schrag, Zachary. «Introduction». A: The Great Society Subway: A History of the Washington Metro. Baltimore, Maryland: The Johns Hopkins University Press, 2006, p. 9. ISBN 0-8018-8246-X. Google Books search/preview
* ↑ «215 million people rode Metro in fiscal year 2008». WMATA, 08-07-2008. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 27 gener 2009].

## Enllaços externs

* Washington Metropolitan Area Transit Authority Web oficial
* Policia del Metro Arxivat 2009-06-16 a Wayback Machine.
* StationMasters Online Mapes de barris i fotos panoràmics de totes les estacions
* Dulles Corridor Metrorail Project Web del projecte per expandir el Metro a l'aeroport de Dulles
# LV-9124

La LV-9124 és una carretera antigament anomenada veïnal, actualment gestionada per la Diputació de Lleida. La L correspon a la demarcació provincial de Lleida, i la V a la seva antiga consideració de veïnal. És una carretera local del Pallars Jussà que s'inicia a la C-13, en el terme de Castell de Mur, prop de Guàrdia de Noguera, i que en 7 quilòmetres mena al poble de Moror, del veí terme de Sant Esteve de la Sarga. En els seus 7 quilòmetres de recorregut puja 396,8 m. Trepitja, doncs, només els termes municipals de Castell de Mur (en els seus dos antics components, els antics termes de Guàrdia de Tremp i Mur) i de Sant Esteve de la Sarga.
El primer tram d'aquesta carretera, entre la C-13 i Guàrdia de Noguera (el primer quilòmetre i mig), la carretera fa uns tancats revolts (fins a 9, uns de més tancats que els altres) per guanyar alçada, entre els quals hi ha camps de conreu, com el Tros Gran de Roca, i fins i tot edificacions al servei de l'agricultura i de la ramaderia, com la Cabana del Vicent i la Cabana de Marranó, prop de la fita quilomètrica 1, i la Granja del Moliner o la Granja del Pubill ja a prop de la vila.
Del punt quilomètric 4 d'aquesta carretera arrenca cap al nord la pista rural asfaltada que mena a Santa Llúcia de Mur en poc menys de 2 quilòmetres. Aquesta mateixa pista, sempre en bon estat, és la que mena a Collmorter en 3 quilòmetres des de Santa Llúcia de Mur, i al castell de Mur en poc més d'un quilòmetre i mig des de Collmorter. Continuant per la mateixa pista, en quasi 4 quilòmetres més s'arriba a Vilamolat de Mur, i encara es pot continuar cap al nord per sortir per Puigverd a la carretera C-1311 (El Pont de Montanyana - Tremp), prop de Fígols de Tremp.
Un cop deixat enrere aquest trencall, la LV-9124 continua cap al sud-oest, per tal de fer la volta per migdia a Purredons i, en acabat, decantar-se cap al nord-oest. Passa per sota del Cinglo de les Esplugues, on hi ha les restes de l'antic poble de les Esplugues, travessa un barranc subsidiari de la llau de la Grallera i passa per damunt de la partida de les Solanes. A la carena que parteix el barranc esmentat de la llau de la Grallera troba el termenal i entra en el terme de Sant Esteve de la Sarga. Després de travessar la llau de la Grallera troba el trencall d'Estorm, d'on la LV-9125 puja a Estorm en poc més d'un quilòmetre. La LV-9124 continua cap a ponent, i en uns 500 metres de recorregut arriba a Moror, on té el seu final, però on entronca amb la Carretera de Moror a l'Alzina, anomenada Camí de la Feixa.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Courcelles (Territori de Belfort)

Courcelles és un municipi francès, es troba al departament del Territori de Belfort i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia 120 habitants.

## Geografia

El municipi sse situa molt a prop de la frontera suïssa, a 8 km de Delle i a 28 km de Belfort.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 92 | 79 | 88 | 128 | 106 | 100 | 120 |
# American Heart Association

L'Associació Americana del Cor (en anglès: American Heart Association) és el màxim referent científic en matèria de cardiologia en els Estats Units, degut al seu volum de publicacions científiques, l'AHA actualment determina i defineix les directrius dels avanços mèdics en l'àmbit de la cardiologia.
L'Associació Americana del Cor és una organització sense ànim de lucre estatunidenca, que promou la prevenció cardíaca adequada per reduir les discapacitats i les defuncions causades per les malalties cardiovasculars i els accidents vasculars. L'associació té la seu a Dallas, Texas. L'AHA és una organització voluntària nacional de salut la seva missió és: construir una vida més sana, amb menys malalties cardiovasculars i accidents vasculars. L'associació és una organització de referència per a l'estudi de les malalties cardiovasculars i la prevenció de riscos. La majoria dels protocols i les recomanacions utilitzades en els Estats Units i arreu del món, es basen en gran part en les seves recerques i publicacions.

## Referències

* ↑ www.heart.org/

## Enllaços externs

* Associació Americana del Cor (anglès)
# Anacroneuria cayapa

Anacroneuria cayapa és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.

## Descripció

* El mascle té el cap de color groc, les ales clares amb la nervadura marró i les ales anteriors li fan 10 mm de llargària.
* La femella no ha estat descrita.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: l'Equador.

## Referències

* ↑ Klapálek, 1909. Wien. ent. Ztg. 28(7/8):228.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Stark, 2001. Scopolia 46:12.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 Significance of Glutathione to Plant Adaptation to the Environment (anglès)
* 1 2 Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Perlidae Species Listing (anglès)
* ↑ Encyclopedia of South American Aquatic Insects: Illustrated Keys to Known Families, Genera, and Species in South America. Plecoptera (anglès)

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Froehlich, 2010. Illiesia 6(12):151.
* Grimaldi, D.; Engel, M. S. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521821490.
* Zwick, P. Insecta: Plecoptera: phylogenetisches System und Katalog (en alemany). Walter de Gruyter, 1973. ISBN 9783110045512.
* Zwick, P., 2000: Phylogenetic System and Zoogeography of the Plecoptera. Annual Review of Entomology. Vol. 45: 709-746. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2022-10-17. [Consulta: 16 novembre 2011].

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)