OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La Llanera (Sabadell)

La Llanera és una antiga fàbrica de Sabadell (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

La indústria "La Llanera S.A." presentava una organització de colònia fabril, si bé avui dia els habitatges dels treballadors han desaparegut. Es compon de diferents edificis. En primer lloc, un edifici de planta rectangular que estaria destinat a despatx tèxtil, la façana es realitza amb maó vist, element triat per a la decoració d'aquesta, així com pels altres edificis. A partir de la façana posterior d'aquest edifici s'organitza un grup de dotze naus de dents de serra, que han sofert modificacions al llarg del temps. El recinte està tancat per una nau de planta rectangular, l'accés de la qual es realitza per una gran reixa de ferro forjat que donen al pati que comunica als diversos edificis.
La xemeneia de la fàbrica "La Llanera S.A." està situada al final de les naus. La base és de forma quadrada i de considerable alçada, sobre la qual s'aixeca la columna de la xemeneia. Presenta èntasi i està realitzada amb maó vist, destacant l'acabament, lloc on es concentra la decoració també efectuada a partir del maó vist.

## Història

El conjunt d'edificis que formen la fàbrica "La Llanera S.A." fou concebut des del principi com una colònia, comptant amb una zona amb habitatges destinats als treballadors, d'aquest conjunt de cases no queda resta res.
La indústria llanera, juntament amb la cotonera, fou un dels pilars de la indústria sabadellenca al llarg dels segles XIX-XX, que amb alternances formaren la base de la tradició industrial de la ciutat. Cal destacar l'emplaçament de la fàbrica, als marges del riu Ripoll, zona de poblament industrial i preindustrial, i on s'instal·laren els primers molins aprofitant la força motriu de l'aigua. Si bé aquesta no devia ésser el motiu que impulsà la instal·lació de la indústria en aquest indret destaca aquesta zona per la continuïtat de l'emplaçament industrial sabadellenc fins als nostres dies.

## Referències

* ↑ «La Llanera Española SA». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 abril 2013].
* 1 2 3 «Xemeneia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 abril 2013].

## Enllaços externs

* La Llanera Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Torre de l'Àngel (Pontós)

La Torre de l'Àngel és un edifici catalogat com a Bé Cultural d'Interès Nacional ubicat al municipi de Pontós (Alt Empordà). Es tracta d'una antiga torre de telègraf, construïda el segle xix, que es troba a uns 500 m del poble. Donada la seva ubicació al cim d'un turó, des de dalt de la torre hi ha una extraordinària vista sense obstacles d'una gran part de l'Empordà i del Pla de l'Estany, i també de les serralades que envolten aquestes dues comarques.

## Descripció

Les restes arquitectòniques conegudes com a Torre de l'Àngel es troben sobre un petit turó enmig d'una pineda esclarissada que l'envolta i amaga parcialment. Es tracta d'una torre telegràfica òptica de mitjans del segle xix, de planta quadrada (6 m d'amplada per 6 m de llargada) i de planta i dos pisos. L'edifici va ser construït com a part de la línia de telegrafia òptica civil La Jonquera - Barcelona, segurament pels volts de 1850, i actualment és de les poques torres que queden. La torre fou construïda aprofitant materials d'una construcció més antiga que podria ser una torre de guaita medieval o les restes d'una ermita del segle xv dedicada a l'Àngel Custodi, de la qual li provindria el nom. Amb motiu de les obres, l'any 2005, de consolidació i restauració de la torre telegràfica del segle xix, per part dels Serveis tècnics de la Diputació de Girona, es va dur a terme un control arqueològic. El resultats de la intervenció van permetre constatar que la torre havia estat construïda gairebé sense fonaments i directament sobre un estrat argilós de molta potència, absolutament estèril i corresponent a nivells naturals i no antròpics. L'any 2006, va ser objecte d'una excavació arqueològica que va permetre documentar, a l'interior de la torre, quatre murs, fets de pedres lligades amb morter, de 0,4 m d'amplada, que dibuixaven un quadrat concèntric respecte les parets de la torre. A l'exterior de la torre es va documentar un mur, orientat nord-sud, d'uns 3 metres de llargada, que quedava tallat en l'extrem de llevant pel camí d'accés a la torre. Ambdós estructures, de cronologia i funcionalitat desconeguda, després de la intervenció, van ser desmuntades per tal de continuar amb l'obra d'aquesta torre de telegrafia òptica L'estudi realitzat durant la restauració fa pensar, més aviat, que es tractava d'una construcció de caràcter agrícola. Va arribar al segle XXI mig enrunada i va ser restaurada l'any 2007 per la Diputació de Girona.

## Vegeu també

* Telegrafia òptica
* Llista de les torres de telegrafia òptica de Catalunya

## Referències

* ↑ «La torre de l'Àngel: telegrafia òptica a l'Empordà». Arxivat de l'original el 2015-09-23. [Consulta: 9 maig 2015].
* 1 2 «Torre de l'Àngel (Pontós)». [Consulta: 9 maig 2015].
* ↑ «Sant Martí de Pontós». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
# Inganni

Inganni (en italià Enganyats) és una pel·lícula italiana del 1985 escrita i dirigida per Luigi Faccini i produïda per Marina Piperno.

## Sinopsi

La pel·lícula narra la història de Dino Campana, un "poeta maleït" italià, des del moment en què acaba la seva relació apassionada i tempestuosa amb l'escriptora Sibilla Aleramo. Empobrit i incomprès pels altre poetes d'aleshores, va ingressar en un centre psiquiàtric, on moriria el 1932. Un jove psiquiatre, fascinat per la seva obra i personalitat, el supervisa per tal de penetrar en el secret de la seva creativitat i poder promocionar la seva obra. Però la relació entre ambdós és difícil i finalment Campana s'amaga en una mena de deliri que el fa confondre la figura de Sibilla amb la de la seva mare.

## Repartiment

* Bruno Zanin: Dino Campana
* Olga Karlatos: Sibilla Aleramo
* Mattia Sbragia: Carlo Pariani
* Daniela Morelli: Sor Celestina
* Barbara Valmorin:
* Remo Remotti:
* Hans-Otto Richter:
* Bernd Witthüser:
* Pier Giovanni Anchisi:
* Ugo Fangareggi:
* Kenneth Belton:

## Reconeixements

* 1986 - Nastro d'Argento a la millor fotografia - Marcello Gatti

## Referències

* ↑ Cinco nuevos realizadores en la semana de cine italiano, El País, 16 d'abril de 1986
* ↑ Inganni a Il Cinematografo
* ↑ Inganni al web del Festival de Gant
* ↑ Nastri d'Argento 1986, mymovies.it
# San Ġwann

San Ġwann és un municipi de Malta. En el cens del 2014 tenia 12.523 habitants i una superfície de 2,6 km².

## Referències

* ↑ «Estimated Population by Locality 31st March, 2014» (en anglès). Govern de Malta, 16 maig 2014. Arxivat de l'original el 21 juny 2015.
# Venca

Venca és un lloc web de comerç electrònic i de venda per catàleg. En les dècades del 1980 i 1990 la seva roba assequible arribava per correu a qualsevol indret de l'Estat espanyol. El 1997 es va presentar venca.es, el primer e-commerce electrònic de moda a l'Estat, i el 2006 la companyia va entrar al mercat portuguès.
El 2019, la companyia va presentar un marketplace amb una col·lecció pròpia adreçada al públic femení. Amb seu a Vilanova i la Geltrú i una plataforma logística de 42.000 metres quadrats, Venca pertany al grup Digital Lola.
L'esforç de digitalització del 2019 no va reeixir, el 2021 va tenir unes pèrdues de 5,6 milions d'euros i, a principis de 2022, va haver de deixar de pagar a proveïdors i va acabar presentant un concurs de creditors que va conduir a un procés de liquidació a principis del 2024.

## Referències

* ↑ «Caso Venca.es: incrementando las ventas gracias a la estrategia 'online' | Harvard Deusto» (en castellà). www.harvard-deusto.com. [Consulta: 22 desembre 2020].
* ↑ «Venca, un pionero de los ‘marketplace’ de moda» (en castellà). La Vanguardia, 14-06-2020. [Consulta: 22 desembre 2020].
* ↑ García Méndez, Isabel. «Venca. La resurrección de una marca mítica» (en castellà), 11-09-2021. [Consulta: 13 juliol 2022].
* ↑ «GLP tanca una operació de sale & leaseback amb Venca a Vilanova i la Geltrú» (en castellà), 30-06-2022. [Consulta: 13 juliol 2022].
* ↑ «La catalana Venca, en liquidació: negocia la seva venda per salvar els 155 empleats en ERO». El Nacional, 23-01-2024. [Consulta: 23 gener 2024].
# Vochol

El Vochol és un Volkswagen Sedán que va ser decorat amb art huichol. El nom és una combinació del terme popular "Vocho", com són nomenats els Sedan a Mèxic, i de huichol, el nom més usual per als indígenes wirarriques. El projecte va ser patrocinat per agències associades al Museu d'Art Popular de la Ciutat de Mèxic, els estats de Jalisco i Nayarit, i altres organitzacions públiques i privades.
El cotxe va ser cobert amb 2 milions 277.000 chaquires per vuit artesans huicholes de dues famílies, amb un disseny exclusiu basat en els dissenys de l'art huichol. El treball va ser acabat a finals de 2010 i el vehicle està programat per ser subhastat a la tardor de 2011, amb la finalitat de donar suport a organitzacions dedicades a donar suport a artesans mexicans.

## Referències

* ↑ Noticia sobre la inauguración

## Vegeu també

* Museu d'Art Popular de la Ciutat de Mèxic
* Huichol

## Enllaços externs

* Web oficial del projecte Arxivat 2011-08-08 a Wayback Machine.
# Vantasselita

La vantasselita és un mineral de la classe dels fosfats que pertany i dona nom al grup de la vantasselita. Va ser anomenada en honor de René Van Tassel, mineralogista del Reial Institut Belga de Ciències Naturals.

## Característiques

La vantasselita és un fosfat de fórmula química Al₄(PO₄)₃(OH)₃·9H₂O. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. Els seus cristalls són laminars, allargats al llarg de [100], aplanats en [001] i acabats per {120}. En general, en rosetes planes, de fins a 8 mm, menys comunament en forma de globular a esfèrica. La seva duresa a l'escala de Mohs és de 2 a 2,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la vantasselita pertany a «08.DC: Fosfats, etc. només amb cations de mida mitjana, (OH, etc.):RO₄ = 1:1 i < 2:1» juntament amb els següents minerals: nissonita, eucroïta, legrandita, strashimirita, arthurita, earlshannonita, ojuelaïta, whitmoreïta, cobaltarthurita, bendadaïta, kunatita, kleemanita, bermanita, coralloïta, kovdorskita, ferristrunzita, ferrostrunzita, metavauxita, metavivianita, strunzita, beraunita, gordonita, laueïta, mangangordonita, paravauxita, pseudolaueïta, sigloïta, stewartita, ushkovita, ferrolaueïta, kastningita, maghrebita, nordgauïta, tinticita, vauxita, cacoxenita, gormanita, souzalita, kingita, wavel·lita, allanpringita, kribergita, mapimita, ogdensburgita, nevadaïta i cloncurryita.

## Formació i jaciments

La vantasselita va ser descoberta a Bihain, a Vielsalm (Massís Stavelot, Província de Luxemburg, Bèlgica, on es forma en els abocadors d'una pedrera de quarsita, en cantells de quars o en plans d'esquistositat. També ha estat descrita a Alemanya i el Japó.
Sol trobar-se associada a altres minerals com: wavel·lita, cacoxenita, variscita, turquesa (mineral), litioforita, criptomelana, quars, clinoclor i moscovita.

## Referències

* 1 2 3 «Vantasselite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* 1 2 3 «Vantasselite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 8 de maig 2019. [Consulta: 23 setembre 2018].
# Vyšné Ladičkovce

Vyšné Ladičkovce és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Prešov, al nord del país.

## Història

La primera referència escrita de la vila data del 1427.
# Vyšná Voľa

Vyšná Voľa és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Prešov, al nord del país.

## Història

La primera referència escrita de la vila data del 1310.
# Walking Cloud and Deep Red Sky, Flag Fluttered and the Sun Shined

Walking Cloud and Deep Red Sky, Flag Fluttered and the Sun Shined és el tercer àlbum d'estudi de Mono, publicat en 2004. El disc va ser enregistrat als estudis Electrical Audio, de Chicago, i produït per Steve Albini.
El concepte principal de l'àlbum és la pau. El grup va tractar de recollir les alegries i penes del seu públic i tornar-los optimisme i l'esperança que l'home, finalment, corregirà els seus errors i les coses milloraran.
Algunes edicions del disc van incloure un tros de paper d'origami amb les paraules one for a thousand paper cranes («una de les mil grues de paper» en català) i instruccions de plegament, en referència a l'última pista de l'àlbum la qual està inspirada en la història de Sadako Sasaki.

## Referències

* ↑ «Walking Cloud And Deep Red Sky, Flag Fluttered And The Sun Shined by Mono» (en anglès americà). [Consulta: 17 juny 2021].
* ↑ «Walking Cloud and Deep Red Sky, Flag Fluttered and the Sun Shined - Mono | Songs, Reviews, Credits | AllMusic» (en anglès americà). [Consulta: 17 juny 2021].
* ↑ Staff, PopMatters. «Mono: Walking Cloud and Deep Red Sky, Flag Fluttered and the Sun Shined, PopMatters» (en anglès americà). [Consulta: 17 juny 2021].
* ↑ Despres, Shawn. «Mono find fan in Steve Albini» (en anglès americà), 31-08-2007. [Consulta: 17 juny 2021].
* 1 2 «Smashing Mag / interview with Mono». Arxivat de l'original el 2022-01-18. [Consulta: 17 juny 2021].
* ↑ «Mono – Walking Cloud And Deep Red Sky, Flag Fluttered And The Sun Shined (2004, Slipcase, CD)» (en anglès). [Consulta: 17 juny 2021].
* ↑ «MONO interview © terrascope online». [Consulta: 17 juny 2021].
# Vincentita

La vincentita és un mineral de la classe dels sulfurs. Va rebre el seu nom l'any 1974 per Eugen Friedrich Stumpfl i M. Tarkien en honor d'Ewart Albert "David" Vincent (1919-2012, lector en mineralogia en el Durham College i a la Universitat d'Oxford (Anglaterra) i chairman de Geologia a la Universitat de Manchester.

## Característiques

La vincentita és un sulfur de fórmula química Pd₃As, que va ser aprovat per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1973. Cristal·litza en el sistema tetragonal. Es troba en forma de grans de fins a 2 mil·límetres, i com a inclusions en tetraedrita. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la vincentita pertany a «02.AC: Aliatges de metal·loides amb PGE» juntament amb els següents minerals: atheneïta, arsenopal·ladinita, mertieïta-II, stillwaterita, isomertieïta, mertieïta-I, miessiïta, palarstanur, estibiopal·ladinita, menshikovita, majakita, pal·ladoarsenur, pal·ladobismutarsenur, pal·ladodimita, rodarsenur, naldrettita, polkanovita, genkinita, ungavaïta, polarita, borishanskiïta, froodita i iridarsenita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta l'any 1973 a Riam Kanan a Kalimantan del Sud (Kalimantan, Indonèsia), i se n'ha descrit en altres indrets de l'Àsia, Europa i Àfrica. Es troba en dipòsits de pirita, en dipòsits de pòrfirs de coure amb altres sulfurs que contenen estany, i en dipòsits epitermals polimetàl·lics. Sol trobar-se associada a altres minerals com: pirita, calcopirita, colusita, estannita, estannoidita, mawsonita, bornita, enargita, famatinita, tetraedrita–tennantita, quars i barita.

## Referències

* ↑ «Vincentite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 1 març 2016].
* ↑ «Vincentite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 1 març 2016].

## Enllaços externs

* Foto d'una vincentita
# Vincenza Armani

Vincenza Armani (Venècia, c. 1530 – Cremona, 11 de setembre de 1569), va ser una actriu de la commedia dell'arte, cantant, poeta, música, puntaire i escultora italiana. Va ser una de les actrius italianes més famoses de l'època i coneguda com la «Divina Vincenza Armani». Ella i Barbara Flaminia van ser les dues actrius més conegudes de l'època i foren descrites com a grans rivals. Armani, en ser de les actrius ben documentades a la Itàlia del Renaixement, es pot considerar entre les primeres de l'Europa moderna.

## Biografia

Vincenza Armani nasqué a Venècia a la primera meitat del segle XVI, d'una família trentina, i en va rebre una rica educació.
El seu debut a Mòdena va deixar el públic meravellat. Entre les primeres vegades que actuà, s'esmenta quan va interpretar el paper d'un home a la companyia de teatre de Zan Ganassa, a Màntua, l'any 1565. i després ja es va convertir en la prima donna de la famosa companyia de comedia dell'arte «I Gelosi», de Flaminio Scala. El 1566, la seva dona, Barbara Flaminia, és anomenada com la rival d'Armani en fama i reconeixement i, l'estiu de 1567, totes dues van actuar en competició a Màntua.
Segons documentació epistolar d'Adriano Valerini, amant i amic de l'actriu, es diu de Vincenza Armani que podia actuar en tres estils diferents: comèdia, tragèdia i també en el gènere de la pastoral, que va introduir per primer cop en escena. I que va recórrer moltes ciutats d'Itàliaː Florència, Siena, Lucca, Milà, Brescia, Verona, Vicenza, Pàdua, Venècia, Ferrara, Màntua, Parma, Piacenza, Pavia i Cremona, on va morir.
Va ser lloada pels poetes coetanis, entre els quals Giovanni Saravalle, Giacomo Mocenigo, Giovanni Acciaiuoli, i celebrada a les Acadèmies literàries. Tomasso Garzoni la va anomenar «Divina», «la perfecta comendiant» o «la docta Vincenza» i en va dir que:
    «...imitant l'eloqüència ciceroniana, ha posat l'art teatral en competència amb l'oratòria i, en part amb bellesa admirable, en part amb una gràcia indescriptible, ha erigit un triomf molt gran d'ella mateixa al món de l'espectacle, donant-se a conèixer com l'actriu més excel·lent de la nostra època".
Més enllà de la seva carrera escènica, va escriure poesia i va compondre madrigals. Confeccionava puntes de coixí i escultures de cera. Vincenza Armani va ser enverinada a Cremona, possiblement a causa d'una gelosia professional.

## Referències

* ↑ Pierucci, Eloisa «Vincenza Armani» (en anglès). Drammaturgia, 2018, pàg. 271–289. DOI: 10.13128/dramma-11630. ISSN: 2283-5644.
* 1 2 Giacomo Oreglia. Commedia dell'arte (en swedish). Ordfront, 2002. ISBN 91-7324-602-6.
* 1 2 3 4 5 6 Zapperi, Ada. «ARMANI, Vincenza» (en italià). Treccani. [Consulta: 22 abril 2024].
* 1 2 3 4 5 6 Pierucci, Eloisa «Vincenza Armani» (en anglès). Drammaturgia, 2018, pàg. 271–289. DOI: 10.13128/dramma-11630. ISSN: 2283-5644.
* ↑ Pierucci, Eloisa «VINCENZA ARMANI (Venezia, 1530 ca.-Cremona, 11 settembre 1569).» (en anglès). Drammaturgia, 15, 5, 01-01-2018, pàg. 271–291.
* ↑ Garzoni, Tomasso. La piazza universale di tutte le professioni del mondo (en italià), p. 1182.
# Volta a Llombardia 1963

La Volta a Llombardia 1963 fou la 57a edició de la clàssica ciclista Volta a Llombardia. La cursa es va disputar el diumenge 19 d'octubre de 1963, sobre un recorregut de 263 km. El vencedor final fou el neerlandès Jo de Roo (Saint-Raphael-Gitane), que s'imposà davant dels italians Adriano Durante (Legnano) i Michele Dancelli (Molteni).

## Classificació general

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Jo de Roo | Saint-Raphael-Gitane | 7h05'30 |
| 2 | Adriano Durante | Legnano | m.t. |
| 3 | Michele Dancelli | Molteni | m.t. |
| 4 | Willy Bocklant | Faema-Flandria | m.t. |
| 5 | Italo Zilioli | Carpano | m.t. |
| 6 | Angelo Conterno | Carpano | m.t. |
| 7 | Guido De Rosso | Molteni | m.t. |
| 8 | Aldo Moser | San Pellegrino-Firte | m.t. |
| 9 | Luigi Maserati | Gazzola | m.t. |
| 10 | Tom Simpson | Peugeot-BP | + 1'49 |

## Referències

* «Cyclisme - Tour de Lombardie - 1963». les-sports.info. [Consulta: 6 juliol 2017].
* «Giro di Lombardia 1963». cyclebase.nl. [Consulta: 6 juliol 2017].
* «57a edizione Giro di Lombardia (1963)». museociclismo.it. [Consulta: 6 juliol 2017].

## Enllaços externs

* Web oficial de la cursa (italià)
# Vuit (escalada)

El descensor vuit (o huit) és un tipus de descensor metàl·lic amb dos forats de diferent mida. El seu nom prové de la seva forma (xifra 8) i és àmpliament utilitzat en l'escalada en roca, muntanyisme i barranquisme.
El principi de funcionament és l'ús de la fricció de la corda al seu pas pel vuit per tal de controlar la velocitat del descens. El resultat provoca un alliberament de calor i un desgast progressiu de la corda. El diàmetre de l'orifici del vuit està dissenyat per a cordes en simple o doble de 8 a 13 mm.
Existeixen diverses maneres de passar-hi la corda que n'acceleren el pas, però que alhora augmenten els riscos associats. Fet i fet, l'avantatge d'aquest element és la seva senzillesa de disseny i d'ús. El defecte més gran, tanmateix, és sobretot en l'absència de bloqueig automàtic, ja que la corda frena només si es manté la tensió en la cadena inferior.

## Vegeu també

* Gri-gri
Viccionari
# Wang Hao (atleta)

* Per a altres significats, vegeu «Wang Hao».
Wang Hao (Mongòlia Interior, 16 d'agost de 1989) és un atleta de la Xina especialista en competicions de marxa atlètica.
L'agost de 2008 va quedar quart a la prova de 20 km dels Jocs Olímpics amb un millor temps persona d'1:19:47 hores. Va quedar a cinc segons de la medalla de bronze.
El 23 d'octubre de 2008 va establir un nou rècord del món júnior en 10 km marxa amb un temps de 39:32 minuts. L'anterior rècord de 39:57 minuts el posseïa el rus Aleksey Bartsaykin.
El 15 d'agost de 2009 guanyà la medalla d'argent al Campionat del Món de Berlín, en la prova de 20 km marxa, establint una millor marca personal d'1:19:06. D'aquesta manera esdevingué el tercer atleta xinès masculí en guanyar una medalla en uns Campionats del Món, per darrere del saltador d'alçada Zhu Jianhua (bronze el 1983) i l'especialista en tanques Liu Xiang (bronze el 2003, plata el 2005 i or el 2007).

## Referències

* ↑ «BEIJING 2008 OLYMPIC GAMES CHINESE SPORTS DELEGATION ROSTER». Arxivat de l'original el 2012-05-05. [Consulta: 19 desembre 2017].
* ↑ IAAF, octubre 23, 2008: World junior mark for 10 km Race Walk surpassed in China

## Enllaços externs

* Perfil a la IAAF
# Wang Fu (pintor)

    En aquest nom xinès, el cognom és Wang (王).
Wang Fu (xinès simplificat: 王绂; xinès tradicional: 王紱; pinyin: Wáng Fú), també conegut com a Mengduan, Youshi i Aoshou, fou un pintor, poeta i cal·lígraf xinès que va viure sota la dinastia Ming. Va néixer a Wuxi, província de Jiangsu vers l'any 1362 i va morir el 1416, Va residir a Nanjing on va treballar temporalment de bibliotecari i dibuixant de documents.
Wang Fu va destacar com a paisatgista i pintor de bambús fets amb tinta. El seu estil estava inspirat en el de Wang Meng i en el de Ni Zan. Les seves obres es caracteritzen per un toc desinhibit i lliure, essent considerat un dels millors artistes del seu temps. Un dels seus seguidors va ser Shen Chou vinculat a l'”Escola Wu de Pintura”. De les seves obres més destacades figuren: “Alegries de un pescador”, “Lletrat contemplant flors de prunera am neu”, Tres bambús sota la pluja” i “Arbre solitari”. Hi ha pintures seves, entre altres centres al Fogg Art Museum de Cambridge, al Metropolitan Museum of Art de Nova York, al Museu d'Art d'Osaka, al Museu del Palau de Pequín, al Museu Nacional del Palau de Taipei, al Museu de Xangai i al Museu Yurinkan de Kyoto.

## Referències

* ↑ Font: W. Watson
* ↑ Font: W. Fong i Y. Wat

## Bibliografia

* The Arts of China: 900-1620 de William Watson. Yale University Press. Pàg, 269.
* Possessing the Past: Treasures from the National Palace. Taipei de Wen Fong i James C. Y. Watt. Pàg, 374
* Zen Buddhist Landscape Arts of Early Muromachi Japan (1336-1573) de Joseph D. Parker. State University of New York Press. Pàg. 47 i 89.
* City Walls: The Urban Enceinte in Global Perspective de James D. Tracy. Pàg. 458.
* The Art Book of Chinese Paintings.Editorial Long River Press
* Dictionnaire des peintres, sculpteurs, dessinateurs et graveurs (Dictionnaire Bénézit) d'Emmanuel Bénézit, ISBN 2700030249.

## Enllaços externs

* http://arts.cultural-china.com/en/77Arts6775.html Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* http://www.china-on-site.com/pages/painter/1064.php Arxivat 2014-09-11 a Wayback Machine.
* http://www.metmuseum.org/collection/the-collection-online/search/45661
* http://www.chinaonlinemuseum.com/painting-wang-fu-joys-of-the-fisherman.php