OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Salamanya (Vilobí d'Onyar)

Can Salamanya és una masia del municipi de Vilobí d'Onyar (Selva) orientat en direcció sud-oest. És una construcció amb planta en forma de "L" de dos pisos amb vessants a façana i cornisa catalana. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El cos principal té una façana amb dos portals d'entrada. Un d'ells és quadrangular amb llinda monolítica i l'altre és amb impostes i amb la llinda de pedra nova. A la planta baixa hi ha una obertura d'arc de mig punt que porta la data inscrita de 1583. Sobre el portal quadrangular hi ha una finestra amb impostes i arc conopial i, a la seva dreta una amb llinda monolítica amb motiu ornamental de fulla de roure. La resta d'obertures segueixen aquesta tipologia de motiu ornamental de fulla de roure però són de nova factura. Sobre el portal amb impostes hi ha un balcó amb barana de ferro forjat. També es pot veure un rellotge de sol pintat nou a l'extrem dret.
A l'interior, força restaurat, trobem una bonica porta traslladada del seu emplaçament original, amb guardapols i petxines als extrems. Al pis superior n'hi ha una altra amb llinda monolítica que porta la inscripció "ANNA TAPIOEA MVLLER DE IVAN CALAMANYA 1584". A la planta baixa es conserva una gran sala amb volta rebaixada amb llunetes, que ha estat repicada per deixar el rajol vist. El costat dret de l'edifici mostra un seguit de contraforts, un total de cinc, que aguanten la pressió d'aquesta volta. La façana posterior té adossats diversos cossos de servei i enfront s'hi ha fet una casa nova on hi viuen els propietaris. Al costat hi ha l'edifici de les quadres.

## Història

La casa és esmentada al capbreu de Vilobí l'any 1338, tot i que l'edifici actual és posterior. La restauració de la casa és obra del mateix propietari que en els últims cinc anys ha anat condicionant els diferents espais. A principis del segle XXI hi ha la previsió de començar obres a l'ala transversal, és a dir, l'espai destinat a quadres.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Can Salamanya». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 octubre 2014].
# Can Salas (Terrassa)

Can Sales és una masia de Terrassa (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local.
El cos principal de la masia, que dona al pati, és el destinat a masoveria i al costat de ponent s'hi adossa l'habitatge de la propietat. A la banda llevant hi ha unes naus que als anys 80 (en el moment de fer el pla especial de protecció del patrimoni històric-arquitectònic-ambiental de Terrassa) es trobaven en molt mal estat.
Les hectàrees de la masia van ser adquirides entre 1967 i 1997 per l'Atlètic Terrassa Hockey Club, on hi instal·là el seu complex esportiu i la seva seu social. Inaugurat l'any 1970, té tres camps d'hoquei sobre herba, pistes de pàdel i tennis, un poliesportiu, una zona de gimnàs i piscina. El camp principal és conegut amb el sobrenom de la Catedral. Entre d'altres, s'hi han realitzat diverses competicions d'àmbit català i estatal com les finals del Campionat de Catalunya, Lliga i Copa espanyola, així com les fases finals de l'Eurolliga masculina de 1987 i 1998.

## Referències

* ↑ «Masies». Arxiu municipal de Terrassa. Ajuntament de Terrassa. [Consulta: 6 setembre 2015].
* ↑ «Can Salas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 juliol 2015].
* 1 2 «Masia Can Salas». A: Ajuntament de Terrassa. Pla especial de protecció del patrimoni històric-arquitectònic-ambiental, Desembre 1984, p. Vol 3. pag. 103-104 [Consulta: 6 setembre 2015].
* ↑ «Can Salas». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* L'Enclavament de Can Salas - Atlètic Terrassa HC Arxivat 2019-01-27 a Wayback Machine.
# Cantó de Revin

El cantó de Revin és un cantó francès del departament de les Ardenes, situat al districte de Charleville-Mézières. Té 2 municipis i el cap és Revin.

## Municipis

* Anchamps
* Revin

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1973-1982 | Gérard Istace | PS |
| 1982-2008 | Bernard Dahout | PS |
| 2008- | Dominique Ruelle | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| 11.418 | 12.338 | 11.784 | 10.664 | 9.575 | 9.155 | 7.445 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cantó de Riam Oest

El cantó de Riam Oest és un cantó francès del departament del Puèi Domat, situat al districte de Riam. Té sis municipis i part del de Riam.

## Municipis

* Châteaugay,
* Enval,
* Malauzat,
* Marsat,
* Mozac,
* Riom (fracció)
* Volvic.

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1964-1988 | Edmond Vacant | SFIO, després PS |
| 1988-2006 | Pierre-Joël Bonté | PS |
| 2006- | Dominique Bosse | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Caputxins Vells

Els Caputxins Vells és un edifici que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de la ciutat de Solsona (Solsonès).

## Descripció

Masia orientada est-oest, situada sota el Castellvell, planta rectangular i coberta a dues vessants. Té planta baixa, pis i golfes. Façana amb finestres i petits balcons amb llindes de pedra. Porta rectangular, senzilla, amb llinda de pedra i sense decoracions. A la banda del darrere, mur oest, hi ha una galeria amb pilastres de pedra, al mig de la qual hi ha un pou exterior amb corriola. Sota la galeria, un cobert també en pilastres de pedra. Les pilastres són llises, de quatre cossos i capitell sense decoració. A cada costat de la galeria, petits edificis annexos, adossats a la casa, que serveixen de pallissa i corral. Construcció: parament de pedres irregulars, excepte a les cantonades que són de pedra picada i escairades. Petit treball d'arqueria sota la teulada de la façana principal.

## Notícies històriques

En aquesta casa s'hi establiren els Caputxins l'any 1582. Aquí la petita comunitat que hi vivia hi rebé la visita de Sant Llorenç de Brindisi. L'any 1619, es traslladaren al convent que s'havia edificat més a prop de la ciutat. L'any 1838, al final de la guerra de set anys, foren desallotjats pel baró de Meer. La segueixen anomenant la casa dels "Caputxins Vells". L'any 1878, el vicari general, Dr. Jaume Segarra, cedí el convent i l'església als Claretians.

## Referències

* 1 2 «Caputxins Vells». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 setembre 2014].
# Can Torras (Cabanelles)

Can Torras o Can Torresés una masia situada a escassa distància i al nord-oest del veïnat de Queixàs, al sud-oest del municipi de Cabanelles (l'Alt Empordà) al qual pertany.

## Arquitectura

Masia rehabilitada de planta més o menys rectangular, formada per la successió de cossos adossats en diferents èpoques. El conjunt s'acompanya amb l'era i una nau auxiliar destinada als usos agrícoles, que presenta diversos cossos adossats de construcció posterior. L'habitatge principal consta de tres volums adossats amb les cobertes d'una i tres vessants i distribuïts en planta baixa i pis o bé dos pisos. La façana principal, orientada a migdia, presenta el portal d'accés descentrat a l'extrem de llevant del parament. Aquesta part deixa la pedra vista. El portal és d'arc de mig punt adovellat, i al costat presenta un espiell a manera d'espitllera. Damunt del portal hi ha dues finestres rectangulars emmarcades amb carreus de pedra ben desbastats. La part de ponent del parament, completament arrebossada, presenta obertures rectangulars amb els emmarcaments arrebossats, a la planta baixa i al segon pis són finestres mentre que a la primera planta són finestres balconeres. La resta de façanes de la construcció combinen els paraments arrebossats amb la pedra vista, amb la majoria d'obertures reformades recentment.
La construcció és bastida amb pedra desbastada de mida mitjana, disposada regularment.

## Història

Segons el Pla Especial d'identificació i regulació de masies i cases rurals de l'ajuntament de Cabanelles Can Torras és una edificació del segle XVI amb ampliacions del segle xix del XX (segons el propietaris als anys 1837 i 1919). A la llinda, actualment utilitzada com a peu de taula, es pot apreciar la data de 1919, testimoni de l'any d'una de les reformes.

## Notes

* ↑ VISSIR3, ICGC
* 1 2 3 4 «Can Torras». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Casa Bartolí

La Casa Bartolí és un edifici modernista de Reus protegit com a bé cultural d'interès local, situat al carrer de Llovera, 12.

## Descripció

És un edifici entre mitgeres de planta baixa i tres pisos. És un dels pocs exemples de façana construïda completament en pedra esculpida, sense usar estuc. Tota la façana, simètrica, és carregada d'elements decoratius, tant en el pronunciat encoixinat del parament, com en les formes geomètriques i vegetals que emmarquen les obertures. També és molt interessant el coronament de l'edifici, format a partir del joc de volums creat per la combinació de blocs de pedra verticals. El tipus de balcons correguts, bombats, platejats i molt densos, és típic de les cases modernistes de Reus i es va seguir utilitzant durant dècades. L'entrada i la planta baixa van ser modificades a mitjans del segle XX per encabir-hi un local comercial, però respectant l'esquema de la casa: la solitària mènsula sota el balcó del pis principal marca el lloc on hi havia hagut una columna de fosa de ferro que partia l'ampli accés al local originari. L'entrada de veïns era una obertura estreta que se separava de l'altre accés per una columna de pedra.

## Història

El 1903 Genaro Bartolí Codina va encarregar al mestre d'obres Josep Subietas la construcció d'un edifici al carrer de Llovera com a habitatge familiar. És un edifici carregat, geomètric i pesant, que trenca amb les estilitzades construccions de Pere Caselles i altres arquitectes modernistes que edificaven a Reus en aquell període.

## Referències

* 1 2 March Barberà, Jordi. "Catàleg de l'arquitectura modernista de Reus" A: Arquitectura modernista a Reus. Reus: Pragma, 2003. Pàg. 88. ISBN 8493315125
* ↑ Arnavat, Albert (dir.). Arquitectura modernista del Camp de Tarragona i les Terres de l'Ebre. Tarragona: La Diputació, 2011, p. 44. ISBN 9788415264040.

## Enllaços externs

* Casa Bartolí. Pat.mapa: arquitectura. Generalitat de Catalunya
* Casa Bartolí. Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona
# Casa Bas

Casa Bas és una casa a la vila de Cardedeu (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local. Aquest edifici està en la carretera de Cànoves, que va ser un dels eixos de l'expansió urbana de Cardedeu als anys 1920, juntament amb l'Avda. Àngel Guimerà. Els que hi construïen eren cardedeuencs que es volien fer una casa nova o bé estiuejants, que s'hi feien la seva torre, encara que no eren les proporcions de les mansions que hi ha a la carretera de Caldes. Vers el 1920 la casa va ser comprada per la família Bosch. Per notícies orals es coneix que la casa la va construir Josep Bas en la dècada de 1920.
Habitatge aïllat alineat als dos carrers i composta per planta baixa, pis i golfa. La coberta a dues vessants, perpendicular a la façana principal. La composició de les façana és simètrica. A la planta baixa, portal d'entrada amb llinda plana i arc sobreposat: un fris de rajoles travessa les finestres. Al primer pis les finestres presenten una solució de llinda plana amb cimacis. La façana lateral té un capcer curvilini. Els elements formals de les façanes (sòcol, sanefes, ferro i llindars) són representatius del llenguatge modernista.

## Història

* 1 2 3 «Casa Bas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 setembre 2015].
# Cap de les Llenes

El Cap de les Llenes és un cim de 1.162,6 metres d'altitud del terme municipal d'Abella de la Conca, a la comarca del Pallars Jussà.
Es troba al nord-est de la vila d'Abella de la Conca, a la carena que separa les valls del barranc de la Vall i del barranc de Cal Palateres, al sud del Coll de Vacamina. Queda a ponent de la Canal del Gurdem i a llevant dels Feixans de la Font de l'Uec.
En el seu vessant sud-oriental hi ha l'Espluga de les Llenes.

## Etimologia

El Cap de les Llenes és l'extrem del territori ple de lloses. En efecte, Llena procedeix d'un mot preromà que significa llosa, segons Joan Coromines. En efecte, el lloc es caracteritza per l'abundor de lloses despreses de la cinglera que corona aquesta vall.

## Referències

* ↑ Coromines, 1996.

## Bibliografia

* COROMINES, Joan. "Llena". Dins Onomasticon Cataloniae. Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de parla catalana. V L-N. Barcelona: Curial Edicions Catalanaes i Caixa d'Estalvis i de Pensions de Barcelona "La Caixa", 1996. ISBN 84-7256-844-X.

## Enllaços externs

* El Cap de les Llenes en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Cap de les Creuetes

El Cap de les Creuetes, Cap des Creuetes en la variant ribagorçana del català, és una muntanya de 1.978,2 metres que es troba al municipi de la Vall de Boí, a la comarca de l'Alta Ribagorça.
Està situada just al damunt i al nord-nord-oest del poble de Taüll. Pertany a la Serra de Llats, i és al sud-est de la Roca del Caragol.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Carola Fabra i Mestre

Carola Fabra i Mestre (Bilbao, 1904 - Barcelona, 2 de desembre de 1998) fou una tennista catalana, filla gran de Pompeu Fabra.
L'any 1912 va anar-se'n de Bilbao amb els seus pares i les seves dues germanes, la Teresa i la Dolors, i la família es va instal·lar a Badalona fins al 1939. Després de l'escolarització primària, no va voler continuar els estudis. El seu pare li va encomanar l'afició pel tenis i Carola va guanyar nombroses competicions. Fou finalista en el Campionat d'Espanya (1926) i campiona de Catalunya (1928)
Igual que els seus pares, tots els membres de la família Fabra es van exiliar el 1939, durant els últims mesos de la guerra civil. Durant els primers anys del seu exili van residir a diferents poblacions del sud de França. El 1948 es va traslladar a Prada i 3 anys més tard, es va instal·lar a Barcelona, on va entrar a treballar a la Caixa de Jubilacions de la Indústria Tèxtil. Hi va treballar 25 anys, fins que es va jubilar l'any 1976.
L'any 1993, juntament amb la seva germana Dolors, van ser exculpades d'una demanda per plagi de l'obra del seu pare presentada per Editora y Distribuidora Hispano Americana (EDHASA), contra Gran Enciclopèdia Catalana i elles dues. Carola Fabra es va mantenir soltera tota la vida i va morir l'any 1998 a Barcelona.

## Obra

* Fabra i Mestre, Carola; Piñol, Rosa Maria. Pompeu Fabra, el meu pare: records personals de Carola Fabra. Edicions La Campana, 1991. ISBN 9788486491512.

## Referències

* ↑ «Carola Fabra Mestre | enciclopèdia.cat». [Consulta: 14 octubre 2020].
* ↑ «Necrològica» p. 40. La Vanguardia, 03-12-1998. [Consulta: 14 octubre 2020].
* ↑ Miracle, Josep. Vida de Pompeu Fabra. Barcelona: Bruguera, 1968, p. 79 i 89.
* 1 2 Piñol, Rosa Maria. POMPEU FABRA, el meu pare. Barcelona: La Campana, març 1991. ISBN 84-86491-51-7.
* ↑ «Enciclopèdia.cat». [Consulta: 29 novembre 2018].
* ↑ País, Ediciones El «Un juzgado sentencia que la 'Enciclopedia Catalana' no plagió al lingüista Pompeu Fabra» (en castellà). El País [Madrid], 05-05-1989. ISSN: 1134-6582.
# Canal d'Ellesmere

El canal d'Ellesmere era una via d'aigua a Anglaterra i Gal·les que va ser planejada per al trànsit d'embarcacions entre els rius Mersey i Severn. La proposta crearia un enllaç entre el port de Liverpool i les indústries mineres del nord-est de Gal·les i els centres manufacturers del West Midlands. Tanmateix, el canal mai va ser completat tal com s'havia planificat a causa del creixement dels costos i al fracàs en generar el trànsit comercial esperat.
El canal d'Ellesmere, que va ser proposat inicialment el 1791, hauria creat una via d'aigua entre Netherpool i Shrewsbury. Tanmateix, només alguns trams van ser completats; aquests van ser finalment incorporats al Canal de Chester, al canal de Montgomery i al Shropshire Union Canal. Tot i que es van assolir grans fites de l'enginyeria civil, el gruix de les obres es van aturar després de la finalització de l'aqueducte de Pontcysyllte el 1805. L'extrem nord de la línia principal navegable va acabar a 25 quilòmetres de Chester, a Trevor Basin (prop de Ruabon) i el seu extrem sud era a Weston Lullingfields (aproximadament a 15 quilòmetres de Shrewsbury).
Com a part del canvi d'imatge de les vies d'aigua industrials de la Gran Bretanya com a destinacions de lleure, la secció central supervivent ara s'anomena canal de Llangollen; encara que històricament els seus constructors no van tenir cap intenció d'enviar trànsit d'embarcacions fins a Llangollen. La branca, d'on la via agafa ara el seu nom, era principalment una via d'alimentació d'aigua del riu Dee per sobre del poble de Llangollen. Per això no va ser construït com a via ampla per navegació, d'aquí ve el seu disseny estret.
En la planificació inicial de la ruta hi va treballar l'enginyer de canals John Duncombe. També va ser consultat l'enginyer civil William Jessop, que més tard seria nomenat enginyer del projecte i comptaria amb la col·laboració de Thomas Telford, també enginyer.

## Referències

* ↑ Ellesmere Canal History a Canal Routes
* 1 2 The Ellesmere Canal, a Shropshire
* ↑ Llangollen - Ellesmere Canal and Cefn Mawr, a Plas Kynaston Canal Group
* ↑ Llangollen Canal, a Canal & River Trust
* ↑ Canal Research Resources Arxivat 2018-03-19 a Wayback Machine. a Pontcysyllte Aqueduct
# Canal d'Experiències Hidrodinàmiques del Pardo

El Canal d'Experiències Hidrodinàmiques del Pardo (CEHIPAR) és un organisme autònom adscrit al Institut Nacional de Tècnica Aeroespacial d'Espanya del Ministeri de Defensa d'Espanya, centre de referència de la recerca i desenvolupament (R+D) en la construcció naval civil i militar. El seu director va ser el capità de navili Emilio Fajardo Jimena fins al novembre de 2015.

## Instal·lacions

Va ser creat en 1929 i és un organisme capdavanter a Espanya en l'estudi, l'experimentació i la recerca dels aspectes hidrodinàmics de la construcció naval militar, mercant, pesquera i esportiva. Els treballs que realitza el CEHIPAR contribueixen a l'optimització de les condicions d'explotació i navegabilitat dels bucs així com a incrementar la seva seguretat. Es treballa tant en l'estalvi energètic dels bucs, com en la certificació i homologació de proves de velocitat de les embarcacions.
El CEHIPAR compta amb grans instal·lacions que permeten treballar en la recerca sobre tots els elements clau de la navegabilitat dels bucs. Així, en els tallers es realitzen els models a escala de les embarcacions que seran sotmeses a proves de navegabilitat. També compta amb un Laboratori de Dinàmica del Buc, que consisteix en un canal de 150 metres de llarg, 30 d'ample i 5 de profunditat amb capacitat per reproduir les condicions del mar, incloent la generació de tot tipus d'onatge. Aquí se sotmet als models d'embarcacions, plataformes petrolieres i artefactes flotants a situacions extremes per provar la seva seguretat.
Compte també amb un segon canal de 320 metres de llarg, 12,5 metres d'ample i 6,5 metres de profunditat, en aquest cas d'aigües tranquil·les, per millorar les condicions generals del disseny del buc. Finalment, en el túnel de cavitació es treballa en l'optimització del disseny de les hèlixs, reproduint les condicions reals de pressió a les quals es veuen sotmeses en el mar.
Actualment el CEHIPAR treballa en l'experimentació amb plataformes eòliques marines i amb sistemes d'aprofitament de l'energia de l'onatge. També participa en el desenvolupament d'assaigs de grans bucs, petroliers, tonyiners i patrullers d'acció marítima.

## Referències

* ↑ Un militar español, al frente de una dirección clave de la Agencia Europea de Defensa, ABC, 10 d'abril de 2018
* ↑ Orden DEF/2382/2015, de 3 de noviembre, por la que se cesa al Capitán de Navío del Cuerpo de Ingenieros de la Armada don Emilio Fajardo Jimena, como Director del Canal de Experiencias Hidrodinámicas de El Pardo.
* ↑ Canal de Experiencias Hidrodinámicas de El Pardo, centro puntero de investigación hidrodinámica, elpardo.net

## Vegeu també

* Institut Nacional de Tècnica Aeroespacial Esteban Terradas (INTA).
* Institut Tecnològic La Marañosa

## Enllaços externs

* Canal de Experiencias Hidrodinámicas De El Pardo
# Carlos Ferreira de la Torre

Carlos Ferreira de la Torre (Valdemoro, Madrid, 1914 - Tenerife, Canàries, 1990) va ser un escultor español.

## Biografia

Fill d'un coronel de la Guàrdia Civil, va viure la seva joventut a Madrid, Tarragona, Getafe, Corunya, i Madrid altra vegada el 1934. Durant la guerra civil espanyola es va identificar amb la ideologia falangista. A Santander va viure a casa de l'escultor Daniel Alegre, on va fer vàries escultures. Va ser soci emèrit del 'Salón de Otoño' i va ser membre de la 'Joven Escuela Madrileña'. El 1973 es trasllada a Puerto de la Cruz, Tenerife.

## Obra (selecció)

* Monument a Calvo Sotelo, a la plaça Castella, Madrid, 1955
* Valle de los Caídos, Madrid, diverses escultures d'arcàngels i verges, 1958.
* La Paz (escultura i relleu), a l'hospital La Paz, Madrid, 1964.
* Maternitat, a l'hospital Vall d'Hebron, Barcelona, 1966.

## Referències

* ↑ «Carlos Ferreira de la Torre». Real Academia de la Historia.
# Característica d'Euler

* Per altres significats, vegeu llista de temes anomenats en honor de Leonhard Euler.
En matemàtiques, i més específicament en topologia algebraica i combinatòria polièdrica, la característica d'Euler (o característica d'Euler-Poincaré) és una invariant topològica, un nombre que descriu la forma o estructura en l'espai topològic independentment de la manera en què un políedre es col·loqui o es plegui. Normalment es denota amb la lletra grega khi: $\chi$.
La característica d'Euler es va definir originàriament per a políedres i es va utilitzar per demostrar-ne diversos teoremes, incloent la classificació dels sòlids platònics. Leonhard Euler, que va ser qui va donar nom al concepte, va ser el responsable de gran part d'aquesta feina primerenca. En matemàtica moderna, la característica d'Euler sorgeix a partir de l'homologia i connecta amb moltes altres invariants.

## En políedres

La característica d'Euler $\chi$ era definida classicament per les superfícies del políedre, d'acord amb la fórmula
    $\chi =V-A+C\,\!$
on V, A, i C són respectivament el nombre de vèrtexs, arestes i cares en el políedre donat. Qualsevol políedre convex té característica d'Euler
    $\chi =V-A+C=2.\,\!$
Aquest resultat es coneix com a fórmula o relació d'Euler.
| Nom | Vèrtexs V | Arestes A | Cares C | Característica d'Euler: V − A + C |
| Tetraedre | 4 | 6 | 4 | 2 |
| Hexaedre o cub | 8 | 12 | 6 | 2 |
| Octaedre | 6 | 12 | 8 | 2 |
| Dodecaedre | 20 | 30 | 12 | 2 |
| Icosaedre | 12 | 30 | 20 | 2 |
Les superfícies de políedres no convexos poden tenir característiques d'Euler diferents:
| Nom | Vèrtexs V | Arestes A | Cares C | Característica d'Euler: V − A + C |
| Tetrahemihexaedre | 6 | 12 | 7 | 1 |
| Octahemioctaedre | 12 | 24 | 12 | 0 |
| Cubohemioctaedre | 12 | 24 | 10 | −2 |
| Gran icosaedre | 12 | 30 | 20 | 2 |

## Referències

* ↑ Vicenç Navarro i Pere Pascual. UB. Topologia algebraica, 1999.
* ↑ Armengol Gasull. «La característica d'Euler. La fórmula de Pick.». UAB.