OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Savino De Benedictis

Savino De Benedictis (Bari, 20 de gener de 1883 - São Paulo, 15 d'agost de 1971) va ser un musicòleg, compositor i director d'orquestra italià, resident al Brasil.
Va arribar a São Paulo a principis del segle xx. Va cursar la carrera al Conservatori Dramàtic i Musical de São Paulo, on entre els seus professors va tenir Agostino Cantù, i després com a professor al mateix centre, a més de professor també es dedicà escriure vers la teoria musical. Va ser un dels fundadors de l'Acadèmia Brasilera de Música el 1945. Va ser el creador de "Bona", un mètode per ensenyar música.

## Referències

* ↑ Ficher, Miguel; Schleifer, Martha Furman; Furman, John M. Latin American Classical Composers: A Biographical Dictionary (en anglès). Scarecrow Press, 2002-10-16. ISBN 978-1-4616-6911-1.
* ↑ «Fundadores» (en portuguès brasiler). Academia Brasileira de Música. [Consulta: 5 febrer 2024].
* ↑ Benedictis, Savino de. Bona. Método completo para divisão (en portuguès). São Paulo: Manon.
# Carrer que no passa

El carrer que no passa és un carrer catalogat com a monument del municipi de la Vilella Baixa (Priorat) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Carrer irregular, tortuós que surt del carrer major i desemboca amb un cul de sac. El carrer, com el seu nom indica, s'acaba sense solució de continuïtat en una petita plaça. La zona principal és la constituïda per un porxo força ample, constituït per tres arcades gòtiques, la primera molt típica i les altres dues, més rebaixades i malmeses. Entre la segona i la tercera, a un dels costats hi ha un pany de paret fet de carreus. Cal destacar entre les cases de primer pis i golfes, fetes de pedra, les número 2 i 9, amb les portalades de pedra ben conservades, possiblement medievals. Hi ha altres habitatges que han estat modificats, però sense alterar massa el conjunt. És un exemple de via destinada únicament a comunicar les cases que estaven aplegades amb finalitat defensiva, de la mateixa manera que passa en altres indrets del Priorat. Inicialment podria haver tingut una porta i alguna construcció fortificada, com una torre. El carrer que no passa encara fou utilitzat com a lloc de defensa durant les carlinades, quan encara, en moments de perill, es tancava el seu portal d'accés.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Carrer Que No Passa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 desembre 2012].

## Enllaços externs

* «Carrer Que No Passa». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Sant Sadurní de Vilallonga

Sant Sadurní de Vilallonga fou l'antiga església parroquial, romànica, del poble del Vernet, de la comuna del mateix nom, a la comarca del Conflent (Catalunya del Nord).
Estava situada a l'esquerra del cadí, al ponent del nucli vell del poble de Vernet. Les seves ruïnes són a llevant del Camí de Sant Sadurní, a prop del carrer de Mozart.

## Bibliografia

* Badia i Homs, Joan. «Vernet: Sant Vicenç de Campllong». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4.
* Becat, Joan. «188 - Vernet». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Carabasa, Lluïsa; Pladevall, Antoni. Guies Catalunya Romànica. El Conflent. Barcelona: Pòrtic, 2001. ISBN 84-7306-691-X.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Vernet». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ Sant Sadurní de Vilallonga en els ortofotomapes de l'IGN
# Eleccions generals malàisies de 2004

El 21 de març de 2004 es van celebrar eleccions generals a Malàisia. Es va votar en les 219 circumscripcions electorals, cadascuna de les quals va elegir a un diputat al Dewan Rakyat, la cambra dominant del Parlament. Van ser les primeres eleccions d'Abdullah Ahmad Badawi com a primer ministre després del seu nomenament en 2003. També es van celebrar eleccions estatals en 505 circumscripcions de dotze dels tretze estats (excepte Sarawak) el mateix dia que Sabah, en el que va suposar la primera elecció paral·lela a la resta de Malàisia peninsular.
La majoria dels candidats que van fer campanya sobre plataformes de temes islàmics van perdre els seus escons. Es tracta d'un canvi significatiu en comparació amb les eleccions anteriors, en les quals, en general, els candidats més «islàmics» tenien més possibilitats de guanyar en el cor malai.

## Referències

* 1 2 «Policy Levers in Malaysia». CRISE.
* ↑ «The Star Online: Malaysia Election 2004», 27-03-2004. Arxivat de l'original el 2004-03-27. [Consulta: 10 febrer 2023].
* ↑ Mehden, Fred R. von der «THE POLITICAL AND SOCIAL CHALLENGE OF THE ISLAMIC REVIVAL IN MALAYSIA AND INDONESIA». The Muslim World, 76, 3-4, 01-10-1986, pàg. 219–233. DOI: 10.1111/j.1478-1913.1986.tb02777.x. ISSN: 0027-4909.
# Sant Miquel de Rupit

Sant Miquel de Rupit és una església barroca de Rupit i Pruit (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església de planta de creu grega amb capelles obertes als extrems dels braços transversals. Al centre de la creu s'eleva la cúpula el·líptica amb una llanterna també el·líptica. Al primer pis hi ha el cor. És coberta en volta de canó i el presbiteri és marcat per tres graons. Dos portals motllurats s'obren en aquest indret, un a cada costa. Als peus s'hi obre una finestra rectangular i una capella lateral a cada costat del portal. Al llarg del mur de la nau hi ha una imposta d'estuc. A les petxines de la cúpula hi ha pintures amb la representació dels quatre evangelistes. La resta està decorada amb estucs i greques. La façana es troba al mur de ponent i té un portal rectangular motllurat decorat amb unes volutes i una fornícula amb petxina, sense imatge, al centre. Al damunt s'obre una finestra quadrada amb els angles escairats i un petit òcul. La part superior és semicircular i coronat per uns cossos piramidals amb esferes. A l'extrem nord-est s'eleva un campanar de planta octogonal amb finestres d'arc de mig punt i rematada amb balustrada.

## Història

L'església de Sant Miquel de Rupit va néixer com a filial de l'antiga església parroquial de Sant Andreu de Fàbregues de la que depengué fins al 1878. Aquest nucli de població, lluny de Sant Joan de Fàbregues, es creà vers els segles XIII-XIV degut a la situació privilegiada del castell de Rupit i els nobles allí establerts. Així es creà la nova església parroquial que des de 1330 tingué un sacerdot beneficiat. Amb el creixement demogràfic de la vila vers els segles XVII-XVIII es reformà i s'amplià l'església donant-li l'estructura barroca actual.

## Referències

* 1 2 «Sant Miquel de Rupit». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 setembre 2017].

## Enllaços externs

* Trujols, Antoni «El retaule de l'església parroquial de Sant Miquel de Rupit». Cingles de Collsacabra, Els, 39, 1998, pàg. 7–7. ISSN: 2013-7141.. Informació sobre el retaule barroc de l'església.
# Sant Vicenç de Fontanelles

Sant Vicenç de Fontanelles és una obra del municipi de Castellfollit del Boix (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una església Romànica d'una sola nau, coronada per un absis semicircular, gairebé de la mateixa amplada i tan alt com la nau; l'església no té cap tipus d'ornamentació i les obertures es reparteixen, una al bell mig de l'absis, de doble esqueixada i d'arc de mig punt adovellat, i la porta (avui tapada) al mur de migdia, d'arc de mig punt adovellat. El mur frontal és d'època moderna, amb la porta nova de l'any 1950. L'aparell és format amb carreus col·locats en filades horitzontals.

## Història

L'església de Sant Vicenç de Fontanelles, situada prop del Mas Fontanelles es trobava dins l'antic terme del castell de Castellfollit. L'any 1172 és documentada una deixa testamentària per l'obra de Sant Vicenç. A partir del segle xiii s'esmenta sempre com a Sant Vicenç de Fontanelles. No passà mai de ser una simple capella i avui no té culte.

## Referències

* 1 2 «Sant Vicenç de Fontanelles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 desembre 2015].
* ↑ «Església de Sant Vicenç de Fontanelles – Castellfollit del Boix / Bages». Catalunya Medieval. [Consulta: 23 desembre 2015].
# Cathbad

A la mitologia cèltica i irlandesa, Cathbad és el primer druida del Regne de l'Ulster, molt reputat com a profeta, i també un guerrer el nom del qual significa "matador en combat". La seva llegenda es conta al Cicle de l'Ulster.
Està nuvi amb la reina Ness, i els seus fills són el rei Conchobar mac Nessa i Findchoem, esposa d'Amergin. Cathbad és també pare dels druides Genann Gruadhsolus i Imrinn i avi de l'heroi Cú Chulainn, del que és tutor. Quan Setanta assoleix l'edat de cinc anys, ho rebateja com Cú Chulainn.
Mentre estaven en guerra Cathbad va assassinar els dotze tutors de Ness, la va sorprendre nua a punt de banyar-se i en represàlia va robar els seus vestits i armes. Cathbad li va assegurar que no perdria la vida si acceptava tres condicions: la pau, l'amistat i el matrimoni. El matrimoni seria provisional. Cathbad va profetitzar que la bonica i desgraciada Deirdre provocaria la destrucció de l'Ulster, i que el seu petit fill Cú Chulainn tindria una existència gloriosa, encara que breu.
A la narració La Tain Bo Cuailnge, provoca la mort de l'emissari Sualtam, que ha parlat sense permís, perquè segons un geis o tabú, «ningú no parla davant el rei i el rei no parla davant el seu druida».

## Bibliografia

* Venceslas Kruta, Les Celtes, Histoire et Dictionnaire, éditions Robert Laffont, coll. «Bouquins», Paris, 2000 (ISBN 2-7028-6261-6) (francès)
* Claude Sterckx, Mythologie du monde celte, Paris, Marabout, octobre 2009, 470 p. (ISBN 978-2-501-05410-2) (francès)
Temes de la mitologia celta :
Part de {{Mitologies europees}} :
Temes generals :
Mitologia irlandesa :
Mitologia escocesa :
Mitologia gal·lesa :
Mitologia bretona :
Vegeu també: Mitologia de les illes Hèbrides, {{Mitologia gal·lo-britònica}}, {{Mitologia gallega}}, {{Mitologia irlandesa (Ulster)}} i {{Llegenda del Rei Artús}} :
# Selkup

El selkup és la llengua dels selkups i pertany al grup de les llengües samoiedes de la família de les llengües uralianes, com la llengua nenets. És parlat per unes 1.570 persones (1994 est.) a la regió entre els rius Obi i Ienissei (a Sibèria). El nom Selkup prové del rus "cелькупский язык" (selkupski iazik). Tanmateix, el nom comú més usat entre ells per a la llengua és шӧльӄумыт әты šöľqumyt әty, lit. llengua dels homes del bosc. S'usen diferents noms per als dialectes. Hi ha tres dialectes en selkup, inclòs el del riu Taz (en rus тазовский диалект, tazovski dialekt), que ha format la base del llenguatges escrit selkup el 1930, el dialecte del riu Tym (en rus тымский диалект, timski dialekt), i el dialecte quet (en rus кетский диалект, ketski dialekt). El dialecte taz té 25 vocals i 16 consonants.

## Enllaços externs

* Ethnologue = Selkup
* Glossari selkup-anglès
* Llengües Amenaçades dels pobles indígenes de Sibèria: el selkup
* Llibre Roig dels Pobles de l'Imperi Rus: Selkups
# Sellamana (paratge)

Sellamana és, a part del nom d'una masia (Sellamana), una partida del terme municipal de Castell de Mur, dins de l'antic terme de Mur, al Pallars Jussà. És en territori de l'antic poble del Meüll.
Està situada a migdia de la masia i del Tros de Farmicó, a l'esquerra del barranc de la Mulla.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Casa al carrer del Puig, 3-5 (Sant Hipòlit de Voltregà)

La Casa al carrer del Puig, 3-5 és una obra de Sant Hipòlit de Voltregà (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La situació de la casa, en un xamfrà de cantonada força oberta, sembla haver condicionat no sols la seva planta, sinó també la pròpia façana, concebuda com si fos plana, i no pas com a doble. La coberta és de teula àrab i de dues vessants, i consta de planta baixa, pis i golfes. Al que seria el centre de la façana es troba la porta principal amb una llinda esculpida. Al primer pis hi ha tres balcons distribuïts de forma asimètrica, que es compaginen amb dues finestres grans i una tercera de petites proporcions. A les golfes hi ha tres finestres idèntiques i disposades de forma simètrica en relació a la porta.

## Història

Aquesta casa va ser construïda a la primera meitat del segle xviii, tal com es desprèn de les nombroses llindes que tenen inscrita una data: 1751 a l'entrada principal; 1729 a la finestra de sobre la porta; 1736 i 1729, a les finestres del carrer del Puig; 1714, 1721 i 1744 al carrer de la Gleva; i finalment 1736, en dues llindes al damunt de la porta d'entrada principal. Per bé que actualment està dividida en pisos, havia estat concebuda com a unitària.

## Referències

* 1 2 «Casa al carrer del Puig, 3-5». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 agost 2017].
# Celso Garrido-Lecca

Celso Garrido-Lecca (castellà: Celso Garrido Lecca) (Piura, 9 de març de 1926) és un compositor peruà.
Va estudiar composició amb Rodolfo Holzmann al Conservatori Nacional de Música del Perú. Va concloure els seus estudis a Santiago de Xile.
Va ingressar a l'Institut del Teatre de la Universitat de Xile com a compositor i assessor musical, i va romandre en ell durant deu anys.
Va ingressar al Departament de Composició de la Facultat de Ciències i Arts Musicals de la Universitat de Xile, i va ocupar posteriorment el càrrec de Cap d'aquesta secció. El 1964 va rebre una beca per estudiar amb Aaron Copland a Tanglewood, Estats Units. Va tornar al Perú en 1973 i assumeix la càtedra de composició del Conservatori Nacional de Música. Posteriorment va ser director del conservatori fins 1979.
Va ser guardonat l'any 2000 amb el II Premi Iberoamericà de la Música Tomás Luis de Victoria, considerat com el Cervantes de la música clásica.
En l'actualitat està retirat de la docència i es dedica a la composició. Entre les seves obres més importants figuren Antaras per a doble quartet de cordes i contrabaix, Laudes I i II, Elegia a Machu-Pichu, Sonata Fantasia per Cello i Orquestra, Simfonia No. i Concert per a Guitarra i Orquestra.
La seva obra s'emmarca dins del corrent de renovació musical ocorreguda a partir de la dècada de 1950 amb els treballs d'una sèrie de compositors que introdueixen a la música peruana noves tècniques com el dodecafonisme i l'atonalisme, la qual cosa va permetre renovar i enriquir la composició en aquest país.

## Reconeixements

* Orden de Mérito Civil en el Grau de Comanador, Espanya (1982)
* Orden Bernardo O’Higgins en grau d'Oficial, Xile (1997)
* Profesor Honorario de la Universidad Ricardo Palma (2015)
* Doctorado Honoris Causa de la Universidad Nacional de Ingeniería (2015)
* Guanyador del "Premio Southern" a la creativitat humana (2015)

## Referències

* «Antaras de Celso Garrido-Lecca o la perenne persistencia de la peruanidad - Revista Musical Chilena».
* «Celso Garrido Lecca, un compositor universal. Diario El Comercio, Mayo 2015».
* «Naxos - Celso Garrido Lecca».
# Eva Kotchever

Eva Kotchever (Mława, Polònia, 16 de juny de 1891 - Auschwitz, Polònia, 17 de desembre 1943), també coneguda com a Eve Addams, va ser una escriptora feminista polonesa. És coneguda, entre d'altres, per haver obert a Nova York un dels primers bars per a lesbianes del món, l'Eve's Hangout ("El Racó de la Eva").
Nascuda amb el nom de Chava Zloczower el 1891 a Polònia, va emigrar als Estats Units el 1912 adoptant el nom d'Eva Kotchever. Va obrir a Chicago un bar de dones.
El 1925 va obrir al Greenwich Village l'Eve's Hangout, també conegut com a Eve Addams' Tearoom, amb el seu provocador pseudònim de "Eva" i "Adam". A l'exterior, una pancarta hi afirmava: Men are admitted but not welcome ("Els homes poden entrar, però no són benvinguts").
Després d'una incursió policial el juny de 1926, la van declarar culpable d'obscenitat quan la policia va trobar el seu llibre de contes, Lesbian Love. Les autoritats van clausurar la discoteca i van expulsar-la dels Estats-Units el desembre de 1926. De tornada a Europa, va donar suport a la República espanyola. Després a París, va obrir un nou club de lesbianes i una llibreria.
Era amiga d'artistes nord-americans que van venir a Europa, com ella, en la dècada de 1930: l'escriptor Henry Miller, la seva dona June Miller, l'escriptora Anaïs Nin, l'anarquista Emma Goldman i suposadament de la fotògrafa Berenice Abbott.
La policia francesa la va arrestar a Niça durant la Segona Guerra Mundial quan intentava unir-se a una família de refugiats a Palestina. Va ser deportada a Auschwitz, on va ser assassinada el 17 de desembre de 1943.

## Homenatges

* L'artista Barbara Kahn va escriure una obra de teatre sobre la vida d'Eva Kotchever.
* La ciutat de Nova York ha integrat el "Eve's Tea Room" en el seu patrimoni.
* La ciutat de París li va posar el seu nom a un carrer i a una escola.

## Referències

* ↑ Gattuso, Reina. «The Founder of America's Earliest Lesbian Bar Was Deported for Obscenity» (en anglès), 03-09-2019. [Consulta: 1r març 2020].
* ↑ All About Eve (Adams)
* ↑ Eve's Hangout a Lost Womyn's Space
* ↑ Berenice Abbott: A Life in Photography
* ↑ Imprisoned For Who She Was
* ↑ Barbara Kahn "Unreachable Eden" Eve Adams (Eva Kotchever) 25 de maig de 2014
* ↑ «Eve Adams' Tearoom» (en anglès americà). [Consulta: 1r març 2020].
* ↑ «Ecole polyvalente Eva Kotchever» (en francès). [Consulta: 1r març 2020].
# Piney Green

Piney Green és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Carolina del Nord. Segons el cens del 2007 tenia 12.596 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Piney Green tenia 11.658 habitants, 4.202 habitatges i 3.193 famílies. La densitat de població era de 335,4 habitants per km².
Dels 4.202 habitatges en un 43,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 60,2% hi vivien parelles casades, en un 12,6% dones solteres, i en un 24% no eren unitats familiars. En el 17,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 2,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,77 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,12.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 30,2% tenia menys de 18 anys, un 16% entre 18 i 24, un 33,6% entre 25 i 44, un 15,6% de 45 a 60 i un 4,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 27 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 96,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 36.636 $ i la renda mediana per família de 40.117 $. Els homes tenien una renda mediana de 27.994 $ mentre que les dones 20.278 $. La renda per capita de la població era de 15.353 $. Entorn del 7,3% de les famílies i el 10,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Piney Green». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Piney Green». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Cochlefelis spatula

Cochlefelis spatula és una espècie de peix de la família dels àrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 60 cm de longitud total.

## Alimentació

Menja principalment gambes dels gèneres Macrobrachium i Caridina.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nova Guinea.

## Referències

* ↑ «Cochlefelis spatula». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Allen, G.R., 1991. Field guide to the freshwater fishes of New Guinea. Christensen Research Institute, Madang, Papua Nova Guinea.
* ↑ Kailola, P.J., 1987. The fishes of Papua New Guinea. A revised and annotated checklist. Vol. 1. Myxinidae to Synbranchidae. Research Bulletin Núm. 41. Department of Fisheries and Marine Resources, Port Moresby, Papua Nova Guinea. 194 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kailola, P.J. i W.A. Bussing, 1995. Ariidae. Bagres marinos. p. 860-886. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) Guía FAO para Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma, Itàlia.
* Marceniuk, A.P. i C.J. Ferraris, Jr., 2003. Ariidae (Sea catfishes). p. 447-455. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the freshwater fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Marceniuk, A.P. i N.A. Menezes, 2007. Systematics of the family Ariidae (Ostariophysi, Siluriformes), with a redefinition of the genera. Zootaxa 1416:1-126.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Taylor, W.R. i N.A. Menezes, 1978. Ariidae. A: W. Fischer (ed.) FAO species identification sheets for fishery purposes. West Atlantic (Fishing Area 31). volum 1. (pag. var.). FAO, Roma.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Cantó de Saint-Chamond-Sud

El cantó de Saint-Chamond-Sud és un cantó francès del departament del Loira, situat al districte de Saint-Étienne. Té 1 municipis i el cap és Saint-Chamond.

## Municipis

* Saint-Chamond
* La Valla-en-Gier

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1979 | Antoine Pinay | CNI |
| 1979-1992 | Jacques Badet | PS |
| 1992-1998 | José-Pierre Simon | RPR |
| 1998- | Marc Lassablière | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||