OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dolor psicogènic

El dolor psicogènic és el dolor físic que és causat, augmentat o perllongat per factors mentals, emocionals o de comportament, sense evidència de lesió física o malaltia.
El mal de cap, el mal d'esquena o el mal d'estómac són alguns dels tipus més comuns de dolor que poden tenir un component psicogènic. Normalment s'acompanya d'esdeveniments emocionals com el rebuig social, tenir el cor trencat, el dol, el penediment o d'altres. Aquest dolor també pot ser causat per trastorns psicològics com l'ansietat i la depressió, que poden afectar l'aparició i la gravetat del dolor experimentat.
Els que pateixen de dolor psicogènic són sovint estigmatitzats, perquè tant els professionals mèdics com el públic en general tendeixen a pensar que el dolor d'origen psicològic no és "real".
La International Association for the Study of Pain (IASP, o Associació Internacional per a l'Estudi del Dolor) defineix el dolor com "una experiència sensorial i emocional desagradable associada amb, o semblant estar associada amb, un dany dels teixits real o potencial". Aquesta definició es va revisar per primera vegada des de 1979 el 2020, i es va publicar oficialment a la CIM-11. L'IASP amplia aquesta definició per incloure el dolor psicogènic amb els punts següents:
* El dolor és sempre una experiència personal que està influenciada en diferents graus per factors biològics, psicològics i socials.
* A través de la seva experiència vital, les persones aprenen el concepte de dolor.
* S'hauria de respectar el que diu una persona sobre la seva experiència de dolor.
A més, la CIM-11 va eliminar la classificació anterior del dolor psicogènic (trastorn de dolor somatomorf persistent) del manual a favor d'entendre el dolor com una combinació de factors físics i psicosocials. Això es reflecteix en la definició de dolor primari crònic, que reconeix que el dolor prové de múltiples factors personals i ambientals i s'ha de diagnosticar "independentment dels contribuents biològics o psicològics identificats".
Alguns especialistes creuen que el dolor crònic psicogènic existeix com una distracció protectora per mantenir inconscients unes emocions reprimides i perilloses com la ira o la ràbia. No obstant això, segueix sent controvertit que el dolor crònic pugui sorgir de causes purament emocionals.

## Referències

* ↑ «Psychogenic pain». Biology-Online Dictionary, 07-10-2019.
* ↑ «Psychogenic Pain: What It Is, Symptoms & Treatment» (en anglès). Cleveland Clinic. [Consulta: 4 març 2023].
* ↑ Doleys, Daniel M. «Psychogenic Pain: Is It a Useful Concept?» (en anglès). , 01-02-2014. DOI: 10.1093/med/9780199331536.003.0007.
* ↑ «Psychogenic & Psychological Pain&». Cleveland Clinic.
* ↑ «Terminology | International Association for the Study of Pain» (en anglès americà). International Association for the Study of Pain (IASP). [Consulta: 14 abril 2023].
* ↑ «ICD-11 for Mortality and Morbidity Statistics». icd.who.int. [Consulta: 14 abril 2023].
* ↑ Stephen Tyrer, Psychosomatic pain, The British Journal of Psychiatry (2006) 188: 91-93
# El Pla de Sant Miquel (Sant Miquel Sesperxes)

El Pla de Sant Miquel és una plana del terme municipal de Sant Martí de Centelles, a la comarca d'Osona. És en territori del poble de Sant Miquel Sesperxes.
Està situat al costat sud-est del petit nucli de la parròquia rural de Sant Miquel Sesperxes, a migdia de Can Farigola. Situat al nord-est del Collet de Can Borla, conté les masies de Can Benetó, Can Borla, Can Borla Petit i Cal Moles

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Dogfight

* No s'ha de confondre amb Dogfight (pel·lícula).
En la terminologia de l'aviació militar es denomina dogfight (en anglès «baralla de gossos») al combat aeri proper o combat aeri tancat entre caces. Així, es diu que dos o més avions han protagonitzat un dogfight quan s'han enfrontat en un combat aeri proper, emprant les anomenades "maniobres de combat aeri" (sigles en anglès: ACM).
Les maniobres de combat aeri van ser inventades pels pilots de la Primera Guerra Mundial, que va ser la primera contesa en què es van usar els avions com armes d'una manera massiva i sistemàtica. L'as alemany Oswald Boelcke va crear vuit regles essencials de combat aeri, el Dicta Boelcke Tot i que la tecnologia ha evolucionat moltíssim en el camp de la tecnologia bèl·lica aeronàutica durant les últimes dècades, els pilots de l'actualitat segueixen emprant les mateixes tàctiques per enfrontar-se en l'aire que els seus predecessors de la Gran Guerra.
Això no vol dir que els avenços tècnics no hagin afectat la naturalesa del combat aeri. De fet, la tecnologia ha possibilitat que un pilot pugui disparar-li a un avió enemic un míssil a quilòmetres de distància, emprant avançats radars actuals, serà considerat com "Combat més enllà de l'Abast Visual" (en anglès BVR; Beyond Visual Range ). A més, gràcies a la toveres d'empenta vectorial, l'ordinador de l'avió pot dirigir el raig que surt per la tovera del motor, per optimitzar el rendiment de l'empenta subministrat i guanyar maniobrabilitat.
No obstant això, quan l'enfrontament es produeix a curta distància, ja no és la tecnologia la que decideix el duel, sinó la perícia del pilot, que s'ha de col·locar per darrere de l'aeronau de l'enemic per poder disparar amb el canó o els míssils infrarojos (IR) de curta distància (encara que aquí també hi ha certa diferència amb el passat, ja que els últims míssils poden ser llançats-almenys en teoria-des de qualsevol direcció, i no necessàriament per darrere, la qual cosa òbviament és molt més difícil).
En l'actualitat, i després de les experiències adquirides en diverses guerres, diverses forces aèries tenen escoles dedicades a l'ensenyament i investigació de les tàctiques i maniobres de combat aeri. La més famosa de totes elles sigui probablement la Navy Fighter Weapons School, de la marina nord-americana, fundada a conseqüència de la Guerra del Vietnam i anomenada Topgun.

## Vegeu també

* Avió de caça
* Caça de superioritat aèria
* Combat aeri

## Referències

* ↑ Jorge García de la Costa Terminologia aeronàutica
* ↑ Buckley, 1999, p. 52.
* ↑ Boyne, 2003, p. 78.
* ↑ Gross, 2002, p. 213.

## Bibliografia

* Boyne, Walter J. The Influence of Air Power upon History (en anglès). Pelican, 2003. ISBN 1-58980-034-6.
* Buckley, John. Air Power in the Age of Total War (en anglès). Indiana University Press, 1999. ISBN 0-253-33557-4.
* Gross, Charles J. American Military Aviation: The Indispensable Arm (en anglès). Texas A&M University Press, 2002. ISBN 1-58544-215-1.
# Dogars

Els dogars (singular dogar, urdú: ڈوگر) és el nom d'una comunitat musulmana al Panjab (Pakistan). El nom dogar és també cognom a Turquia i Kurdistan i més rarament s'utilitza entre hindús o sikhs especialment a Haryana i Panjab (Índia). Un grup de dogars es van establir al districte de Bulandshahr a Uttar Pradesh on formen una petita minoria.
# Ega (majordom)

Ega (llatí Aega, mor vers 640 o 641) fou majordom de palau de Nèustria.
Va ser nomenat entre el 630 i el 635. Va administrar el regne d'acord amb la reina Nantilda (638) vídua de Dagobert I, durant la minoria del rei Clodoveu II. Va morir vers 640 o 641 i el va succeir Erquinoald.
# Egagròpila

Les egagròpiles són boles de material indigerible que són regurgitades per diverses espècies d'aus, essencialment els estrigiformes (mussols, òlibes o voltors, entre d'altres). Un cop efectuada la digestió, les parts no digeribles de les preses (majoritàriament pèls i ossos) són regurgitats en un cabdell allargat prop del lloc on nien o freqüenten. La seva anàlisi permet conèixer les poblacions de micromamífers de la zona que habiten.
Les egagròpiles són formades per ossos, pèls, dents, plomes, exoesquelets de micromamífers i altres substàncies no digeribles pels seus depredadors. Les de l'òliba comuna són esferoidals, fosques i tenen una certa brillantor en la superfície, en comparació amb les del gamarús comú són menys compactes i més grisoses.
Suposa un element important per a l'estudi de les aus que les generen, ja que permeten conèixer tant les seves ràtios de caça com l'alimentació que segueixen, així com estimar la composició relativa de les poblacions dels micromamífers que habiten en les seves zones de caça. És comú trobar-les sobre el sòl de les zones en què nien. Les restes de micromamífers poden extreure's en sec, esmicolant l'egagròpila amb les mans, o en humit, deixant-les a l'aigua i esperant que s'esmicolin soles. Se solen utilitzar per determinar les mandíbules inferiors i també els cranis.
A alguns jaciments de fòssils de micromamífers s'han format per l'acumulació d'egagròpiles, sobretot els d'origen càrstic, donant lloc a vegades a autèntiques bretxes òssies amb milions de restes.

## Referències

* 1 2 «Egagròpila». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Saps què és una egagròpila?, Veterinaris (TV3)
* Mussols i egagròpiles Arxivat 2006-04-05 a Wayback Machine., Chipper Woods Bird Observatory (anglès)
# El Pou de glaç (Aiguamúrcia)

El Pou de glaç és una obra d'Aiguamúrcia (Alt Camp) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

En queda el clot i un bocí de paret d'uns tres metres d'alçada. És ple de vegetació. La nevera és de molt mal trobar, perquè queda oculta pel bosc i els esbarzers.
Diàmetre aproximat: 4-5 metres. A poca distància del pou, al fons del torrent de la Masó, que aflueix a l'esquerra del riu Gaià entre Santes Creus i Aigumúrcia, hi ha una bassa antiga, que s'omplia de pressa i que devia servir perquè s'hi fes el gel. A l'hivern, hi glaça molts dies, amb glaçades fortes.

## Referències

* 1 2 «El Pou de glaç». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 agost 2018].
# El Pou (Sant Martí de Canals)

El Pou és un camp de conreu del Pallars Jussà situat en el terme municipal de Conca de Dalt, a l'antic terme de Claverol, en terres del poble de Sant Martí de Canals.
Està situat nord-oest de Sant Martí de Canals, a prop del poble. Situat en un coster, la Carretera de Sant Martí de Canals hi fa la volta quasi completa, arribant pel sud-oest, passant pel nord, i atenyent el poble a l'extrem sud-est del Pou.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# El Pou de la Moretona

El Pou de la Moretona és una masia moderna del terme municipal de Moià, al Moianès.
Està situada en el sector meridional del terme, prop del límit amb el terme d'Avinyó i també bastant a prop del de Calders. és al costat de llevant de la carretera N-141c. Té al seu costat de ponent, a l'altra banda de la carretera, la masia de la Moretona. És al sector meridional del Pla de la Moretona.
# Edward Planckaert

Edward Planckaert (Kortrijk, 1 de febrer de 1995) és un ciclista belga, professional des del 2017 i actualment a l'equip del Alpecin-Deceuninck. Els seus germans Baptiste i Emiel també s'han dedicat al ciclisme.

## Palmarès

* 2016
** 1r a la Gant-Staden
* 2021
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Burgos

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2021. 122è de la classificació general
* 2023. 136è de la classificació general

### Resultats al Tour de França

* 2022. 110è de la classificació general

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# El marit de la perruquera

El marit de la perruquera (títol original en francès: Le Mari de la coiffeuse) és una pel·lícula francesa dirigida per Patrice Leconte, estrenada l'any 1990. Ha estat doblada al català.

## Argument

A l'alba de l'adolescència, Antoine coneix les seves primeres emocions amoroses a la butaca del saló de pentinat de l'exuberant madame Shaeffer. Més tard, ell es casarà amb una perruquera. Ja adult, troba en Mathilde la perruquera dels seus somnis. L'enamorament és reciproc; es casen i viuen dia a dia un amor simple i passional, carnal i espiritual.

## Repartiment

* Jean Rochefort: Antoine
* Anna Galiena: Mathilde
* Roland Bertin: el pare d'Antoine
* Maurici Chevit: Ambroise Dupré
* Philippe Clévenot: Morvoisieux
* Jacques Mathou: Julien Gora
* Claude Aufaure: el client homosexual
* Albert Delpy: Donecker
* Henry Hocking: Antoine amb 12 anys
* Ticky Holgado: gendre de Morvoisieux
* Michèle Laroque: la mare del nen adoptat
* Anne-Marie Pisani: Madame Sheaffer
* Pierre Meyrand: el germà d'Antoine
* Yveline Ailhaud: la mare d'Antoine
* Julien Bukowski: l'home fosc
* Youssef Hamid: el client tunisià
* Laurence Ragon: Madame Gora
* Arlette Tephany: la cunyada d'Antoine
* Christophe Pichon: el germà d'Antoine amb 12 anys
* Thomas Rochefort: Édouard de jove

## Al voltant de la pel·lícula

Els banyadors de llana que porten els actors (nens), quan juguen a la platja de Luc-sobre-Mar, han estat tricotats per la mare de Patrice Leconte (font: Patrice Leconte).

## Premis i nominacions

* 1990: Premi Louis-Delluc (compartit amb El Petit Criminal de Jacques Doillon).
* 1991: 7 nominacions als Césars: millor film, millor director (Patrice Leconte), millor actor (Jean Rochefort), millor fotografia (Eduardo Serra), millor muntatge (Joëlle Pica), millors decorats (Ivan Maussion) i millor guió, original o adaptació (Claude Klotz i Patrice Leconte).
* 1991: Nominació al Gran Premi de la Unió de la crítica de cinema.
* 1992: Nominació al BAFTA del millor film no anglòfon.

## Referències

* ↑ «El marit de la perruquera». Ésadir.cat. [Consulta: 17 agost 2022].
* ↑ «Le Mari de la coiffeuse». Allociné.

## Enllaços externs

* El marit de la perruquera a Goita què fan, ara!
# El mas del Quiquet

El mas d'en Quiquet és una pintura a l'oli sobre tela realitzada per Pablo Picasso el 1898 a Horta de Sant Joan i que actualment forma part de la col·lecció permanent del Museu Picasso de Barcelona. Es mostra a la Sala 3 de la col·lecció permanent del museu.

## Descripció

El mes de juny de 1898, Picasso va a Horta d'Ebre (Horta de Sant Joan, Terra Alta), invitat pel seu amic i company de Llotja, Manuel Pallarès. L'estada durarà fins al gener de 1899, en què torna a Barcelona. Li marcarà una forta empremta, «Tot el que sé ho he après en el poble d'en Pallarès» diria Picasso anys més tard.
L'estudi de l'ambient rural en totes les seves facetes i del paisatge que hi porta a terme té com a resultat un conjunt de dibuixos i pintures la majoria de les quals són al museu. El contacte directe amb la natura afavoreix l'aparició en les seves obres d'un naturalisme temàtic i cromàtic que manifesta una total llibertat de traç i de pinzellada. És l'allunyament definitiu de les severes regles acadèmiques.
L'ambient càlid i fresc que es respira al mas del Quiquet queda plasmat amb l'aplicació d'un cromatisme nou i d'una lluminositat radiant. Diu John Richardson que Picasso el va pintar “amb els tons grocs i rosats de la Colla del Safrà, però amb molta més sensibilitat”. L'estructura del mas, de força complexitat geomètrica, estimula la creativitat del jove i li permet jugar amb les zones de lluminositat intensa i amb les d'ombres i també exercitar la perspectiva.

## Referències

* ↑ «Fitxa de l'obra al web del museu». Museu Picasso, 2007. [Consulta: 12 juliol 2011].
* ↑ a Picasso. Una biografia, vol I, 1881-1906, p 103

## Bibliografia

* Rafart i Planas, Claustre. Guia del Museu Picasso. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, 1998, p.21. DL B.2.887-1998. ISBN 84-7609-869-3.
# Alps Marítims i prealps de Niça

Els Alps Marítims i prealps de Niça (en francès, Alpes-Maritimes et Préalpes de Nice; en italià, Alpi Marittime e Prealpi di Nizza) són una secció del sector dels Alps del sud-oest, segons la classificació SOIUSA, amb el seu punt més elevat a 3.297 msnm al cim del Mont Argentera.

## Classificació

* Classificació SOIUSA
* Segons la SOIUSA els Alps Marítims i prealps de Niça són una secció alpina amb la següent classificació:
* Gran part = Alps occidentals
* Gran sector = Alps del sud-oest
* Secció = Alps Marítims i prealps de Niça
* Codi = I/A-2
La Partició dels Alps que es va adoptar l'any 1926, després del IX Congrés Geogràfic Italià de 1924, són considerats com un grup que forma part dels Alps Marítims, dins la gran divisió anomenada Alps occidentals. En la classificació dels Alps italians utilitzada pel Club Alpí Italià i el Touring Club Italià són un subconjunt, juntament amb els Alps Marítims de la secció denominada Alps Lígurs i Alps Marítims.
La nova classificació internacional SOIUSA, publicada el 2005, la considera una secció dels Alps occidentals (sector dels Alps del sud-oest). A la vegada aquesta secció es divideix en les subseccions següents:
* Subsecció: Alps Marítims (2.I)
** Cadena Gelàs-Grand Capelet
** Cadena Argentera-Pépoiri-Matto
** Cadena Corborant-Ténibre-Enciastraia
** Cadena Côte de l'Ane-Mounier
** Cadena Pelat-Frema-Grand Coyer
* Subsecció: Prealps de Niça (2.II)
** Cadena Rocaillon-Grand Braus

## Límits

El seu pic més alt és la Punta Marguareis, amb 2.661 msnm.
La seva major part es troba a la Itàlia nord-occidental, tot i que una petita part s'estén per França. Conformen l'extrem sud-oest dels Alps, separats dels Apenins pel coll de Cadibona, i el pas de Tenda els separa dels Alps Marítims. Formen la frontera entre el Piemont al nord i la Ligúria al sud. Aquesta part dels Alps la recorre el riu Tanaro i altres afluents del riu Po al costat piemontès, així com diversos rius menors que flueixen directament al mar Mediterrani a la costa lígur.
Els principals pics dels Alps Lígurs són la Punta Marguareis (2651 m) i el Monte Mongioie (2630 m), i hi ha diversos pics més que superen els 2.000 metres.

## Límits

La secció dels Alps Marítims i Prealps de Niça delimita amb:
* a l'est, per les valls de Vermenagna Roia, que la separen dels Alps Lígurs
* al sud, per la vall del Var, que la separa dels Alps i prealps de Provença
* a l'oest, per la vall del riu Verdon, que la separa dels Alps i prealps de Provença
* al nord,per les valls de l'Ubaye i de la Stura di Demonte, que la separa dels Alps Cocios
A l'interior, la línia divisòria entre les dues sbuseccions passa per les valls dels rius Vesubia i Bevera, unint-se a través del coll de la Baisse de la Cabannette.
Únicament els Alps Marítims es troben al llarg de la cadena principal alpina; de fet els Prealps de Niça queden separats al sud

## Referències

* ↑ Marazzi, Sergio. Priuli & Verlucca. Atlante Orografico delle Alpi. SOIUSA (en italià), 2005.

## Vegeu també

* Alps
* Prealps francesos
* Geografia dels Alps
* SOIUSA
# Solon (Maine)

Solon és una població dels Estats Units a l'estat de Maine (EUA). Segons el cens del 2000 tenia 940 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Solon tenia 940 habitants, 398 habitatges, i 257 famílies. La densitat de població era de 9,1 habitants/km².
Dels 398 habitatges en un 27,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 53% hi vivien parelles casades, en un 6,5% dones solteres, i en un 35,4% no eren unitats familiars. En el 27,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,34 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,82.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,9% tenia menys de 18 anys, un 7,3% entre 18 i 24, un 26,5% entre 25 i 44, un 30,3% de 45 a 60 i un 13,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 42 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 109,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 27.266 $ i la renda mediana per família de 32.500 $. Els homes tenien una renda mediana de 25.724 $ mentre que les dones 16.574 $. La renda per capita de la població era de 13.777 $. Entorn del 12,1% de les famílies i el 18% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Solon». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 14 de febrer 2020. [Consulta: 7 d’agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Solon». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Canal de Rois

El Canal de Rois és un corrent fluvial de les Pallars Sobirà, que neix a la Serra de Tudela i desemboca a la Noguera de Vallferrera.

## Referències

* Institut Cartogràfic de Catalunya. Edició digital del mapa de Catalunya de l'Institut Cartogràfic de Catalunya.
# Museu Arqueològic i Paleontològic de Rojals

El Museu Arqueològic i Paleontològic de Rojals (Baix Segura, País Valencià), creat en 1981, té com a objectiu la preservació i coneixement del patrimoni cultural de la zona.
El Museu està situat a l'antiga Casa consistorial, un edifici de dues plantes reformat per al seu ús com a museu, i es divideix en dues grans àrees:
* àrea de paleontologia, que mostra l'evolució paleogeogràfica a través dels testimoniatges d'éssers que van viure a la zona fa milions d'anys;
* àrea d'arqueologia, que facilita la comprensió de l'evolució cultural del poblament que va establir-se a l'entorn de Rojals des de la prehistòria fins a la fundació de Rojals.

## Referències

* 1 2 3 4 «Dirección General de Patrimonio Cultural». [Consulta: 2 juny 2020].
# Silfra

Situada al llac de Thingvallavatn al Parc Nacional de Þingvellir a Islàndia, Silfra és una esquerda que forma part de la frontera tectònica de la dorsal mesoatlàntica que separa les plaques euroasiàtica i la d'Amèrica del Nord
# Silhidrita

La silhidrita és un mineral de la classe dels òxids. Rep el nom per la seva composició: silici i aigua.

## Característiques

La silhidrita és un òxid de fórmula química 3SiO₂·H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1970, sent publicada per primera vegada el 1972. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 1.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la silhydrita pertany a «04.FM - Hidròxids amb H₂O +- (OH); sense classificar» juntament amb els següents minerals: franconita, hochelagaïta, ternovita, beliankinita, gerasimovskita, manganbeliankinita i cuzticita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al Wildcat Peak, dins el districte miner de Halls Gulch del comtat de Trinity (Califòrnia, Estats Units). També ha estat descrita en altres indrets dels Estats Units, com el comtat de Siskiyou, també a Califòrnia, o als estats de Washington i Oregon. Encara a Amèrica, també ha estat descrita a Cachilaguna, a la província de Nor Lípez (Potosí, Bolívia). No s en'ha trobat fora del continent americà.

## Referències

* ↑ «Silhydrite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 27 gener 2022].