OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Pilar Cabré

Casa Pilar Cabré és una obra del municipi de la Garriga (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici civil destinat a habitatges. Consta de planta baixa i dos pisos. Assentat damunt un sòcol de maçoneria ordinària. La coberta és de teula àrab. Les llindes de les obertures de la planta pis són escalonades. L'edifici fa cantonada. A la planta pis de la façana que dona al carrer Banys hi ha una gran balconada amb una barana de ferro fuetejat reproduint motius geomètrics florals.

## Història

És la primera obra destinada a habitatges que Raspall va fer a la Garriga.

## Referències

* 1 2 «Casa Pilar Cabré Vda. de Galofré». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 juliol 2015].
# Castell de Claramunt (Tremp)

El Castell de Claramunt (o Despoblat de Claramunt) és un castell medieval, d'època romànica, del poble de Claramunt, situat a l'extrem sud-est del poble. Pertany a l'antic terme de Fígols de Tremp, actualment del de Tremp.
Només se'n conserven fragments de torres i muralles.

## Bibliografia

* ROIG I DEULOFEU, Albert. "Despoblat de Claramunt". Dins El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7

## Enllaços externs

* Castell de Claramunt (Tremp) al web de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Castell de Claramunt (Àger)

El Castell de Claramunt està situat al cim d'una penya, a la meitat del vessant meridional de la serra del Montsec, a la banda occidental de la vall d'Àger, prop del poble de Corçà. Com en molts altres castells de la contrada, hi havia als peus de la fortificació el vilatge de Claramunt que ha subsistit fins a l'època moderna. Romanen algunes parets dels habitatges i les restes de l'església de Sant Bartomeu.

## Història

La primera referència documental del lloc i el castell de Claramunt és de l'any 1042. Arnau Mir de Tost i la seva muller Arsenda d'Àger concediren carta de franquesa als senyors de Pedra Exabel i Garoca, de tots els alous que posseïen dins el terme del castell d'Àger «in ipso castro de Clarmont». També s'esmenta el portell de Claramunt en les afrontacions de la venda del castell de Sant Llorenç del Montsec per part dels comtes del Pallars Jussà Ramon IV i Ermessenda a Arnau Mir de Tost i la seva muller, els anys 1044 i 1046.
L'any 1131 el vescomte Guerau Ponç II de Cabrera donà la meitat del seu domini a Claramunt a l'abadia d'Àger. N'era feudatari Ramon Berenguer, de la nissaga dels castlans d'Àger que l'any 1158 el llegà a la seva filla Ermessenda, donació ratificada en el seu testament l'any 1165.
En un document de l'any 1187, s'esmenta les rivalitats suscitades entre el castlà Ramon de Claramunt i l'abat Ramon d'Àger. L'abat publicà un seguit de queixes contra el cavaller, com ara la persecució soferta per l'abat i el seu seguici per part de Ramon de Claramunt i els seus homes, armats, des de la torre de Morell fins a Corçà.

## Arquitectura

El castell era format per una torre de planta quadrangular i un recinte. S'han conservat els costats N i E de la torre que feia 2,8 m per 3,5 a l'interior. El gruix dels murs és de 80 cm excepte la paret E que té un gruix de 75 cm. L'angle del NW és corb. La part primerenca de l'angle NE és recte i a partir dels 4 m també és corb. A l'extrem del mur E hi ha la porta que és a 2 m de terra. L'aparell és fet amb pedres no gaire grans (13 cm X 25 cm) escairades però no treballades, unides amb morter de calç de poca qualitat.
La torre és situada a l'extrem W de la penya. A l'E de la torre hi havia el pas d'entrada entre dues roques i un recinte. S'hi troben alguns munts de pedres d'enderrocs de parets. Al llarg de bona part del perímetre hi ha alguns panys de mur que ressegueixen l'espadat. A l'E, al llarg d'uns 13 m hi ha unes quantes filades de carreus d'una muralla d'un gruix de 110 cm. Al costat del castell es troben les restes de l'església castral de Santa Maria de Claramunt.
La datació de la torre seria al segle xi. La coexistència de formes arrodonides i d'angles rectes és semblant al que s'esdevé al proper castell de la Pertusa.

## Referències

* 1 2 Bolòs i Masclans, Jordi [et al.]. «Castell de Claramunt». A: La Noguera. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1994, p. 152-153 (Catalunya romànica, XVII). ISBN 84-7739-098-3.
# Castell d'Almonesir

El castell d'Almonesir està situat en el terme municipal de Vall d'Almonesir (Alt Palància, País Valencià) sobre un promontori en el centre de la vall, tot essent de tipus montà amb planta irregular.

## Història

Es va alçar a principi del segle xii pels musulmans, com a monestir fortificat habitat per monjos guerrers musulmans. Després de la reconquesta el castell va passar a les mans dels cristians i amb el pas del temps va perdre la seua funció militar, abandonant-se a partir del segle xvi. Les seues funcions administratives i de govern es continuaven realitzant en la casa-palau construïda en la Vall d'Almonesir, lloc més còmode i de fàcil accés.
La fortalesa consta d'un recinte rectangular intern, limitant els seus extrems una alta torre de l'homenatge de tàpia, de planta rectangular amb un costat corbat, conservada fins als merlets i amb sageteres. Aquesta conserva quatre plantes: la planta base té l'accés separat de les restants, a les quals s'accedia per la planta principal. Compta amb troneres verticals des d'on es batia l'entrada.
Davant la porta hi ha una esplanada, que conforma altre recinte emmurallat del qual avui se'n conserva pocs trams de muralla. Els murs millor conservats en altura es troben en el front que mira a la Vall, car hi ha zones que mantenen merlets i fins i tot una torre intermèdia, per contra en el costat que dona a Algímia es troben més desfets. Bàsicament el mur s'assenta sobre la roca, necessitant, per tant, poca fonamentació. La muralla està formada per dues parets paral·leles de maçoneria no concertada amb morter de calç, en la qual s'aprecien els còdols de sorra vermella, amb una diferència d'altura entre l'exterior i l'interior: la filada exterior sosté els merlets, la interior crea un espai lliure a la part alta del mur que era aprofitat per al pas de la ronda de la guàrdia.
Disposa d'aljub al qual hi anaven a parar les aigües de la planta de coronament de la torre per una conducció encara visible i de les teulades d'altres edificacions adossades. Davant de l'aljub es trobava el portal, formant un sistema d'accés de doble tombant, protegit pel conjunt torre de l'homenatge-aljub-torre auxiliar.

## Referències

* Aquest article incorpora material procedent de la pàgina web de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, que mitjançant una autorització va permetre agregar contingut i imatges i publicar-los sota llicència GFDL.
* Aquest article pren com a referència el text del Bé d'Interés Cultural incoat per la Conselleria de Cultura de la Generalitat Valenciana.
* 1 2 URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=2584. Data de consulta: 24 agost 2023.
# Casa Forcada (Vic)

La Casa Forcada era una obra eclèctica de Vic (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici civil. Casa de tipus senyorial situada al carrer Morgades en front de la farinera Costa. Era de planta rectangular i formava un atri a la façana. Sostingut per sis columnes estriades amb el capitell corinti, en la qual hi observàvem alguns elements forans a aquest ordre, i damunt entaulaments hi havia el frontó el qual presentava un timpà llis. El portal d'entrada presentava un frontó semicircular amb una finestreta a cada costat, rectangulars, i al centre un òcul ovalat situat verticalment a les finestres laterals, que eren d'arc de mig punt. Als murs laterals i posteriors s'hi obrien finestres de forma rectangular amb petits frontons triangulars sostinguts per mènsules. A la part baixa de les finestres hi havia balustrades.

## Història

Aquesta casa, que podíem incloure dins del moviment esteticista amb unes línies clàssiques pròpies del món romà, ha estat tristament enderrocada després de moltes polèmiques entre diversos estaments de Vic i l'Ajuntament, fet que ha provocat moltes tensions per acabar destinant el solar on s'ubicava l'edifici a sòl urbanitzable on s'hi està construint un bloc de pisos. El jardí de la casa ha estat destinat a parc públic per a la ciutat.
Vic amb aquest enderroc ha perdut una vegada més un dels edificis que configuren la fesomia de la ciutat.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Forcada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2017].
# Casa al carrer Sant Sebastià, 5-7 (Sant Pere Pescador)

La Casa al carrer Sant Sebastià, 5-7 és una obra de Sant Pere Pescador (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat dins del nucli urbà de la població de Sant Pere, al nord de l'antic recinte fortificat de la vila. Forma cantonada entre els carrers de Sant Sebastià i Fluvià.
Edifici de planta rectangular, amb la coberta a un sol vessant i distribuït en planta baixa i tres pisos, l'últim dels quals només ocupa la part davantera de la cantonada i té un terrat superior. Presenta un altre cos adossat i un jardí a la part sud. Totes les obertures són rectangulars. A la planta baixa, l'accés situat a la cantonada presenta una motllura dentada als extrems superiors. Als pisos centrals hi ha dos balcons exempts, amb les llosanes i baranes semicirculars adaptades a la cantonada de l'edifici, en sentit decreixent. Damunt del finestral de la primera planta hi ha un plafó decorat amb l'any 1927 i les inicials “P R”. La planta superior presenta una finestra balconera i una balustrada al coronament. Les façanes laterals també tenen balcons exempts a la primera planta.
La construcció està arrebossada i pintada de blanc.

## Història

Casa construïda l'any 1927, tal como ho corrobora una placa commemorativa ubicada al cantonada de l'edifici, amb les sigles P Q, amb el que sembla un cor enmig separant-les, i la data mencionada sobre.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa al carrer Sant Sebastià, 5-7». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 octubre 2017].
# Casa consistorial de Castalla

La Casa consistorial de Castalla (l'Alcoià, País Valencià) és un edifici d'estil renaixentista construït a mitjan segle xvii.
Es tracta d'un edifici amb les característiques pròpies de les construccions civils de l'època a València: façana de pedra de carreu, planta baixa amb tres arcs de mig punt que servien de Llotja, planta superior amb deu finestres d'arc de mig punt, etc.

## Referències

Aquest article incorpora material procedent de la pàgina web de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, que mitjançant una autorització va permetre agregar contingut i imatges i publicar-los sota llicència GFDL.
# Casa consistorial d'El Toro

La Casa consistorial d'El Toro, en la comarca de l'Alt Palància, País Valencià, és una construcció civil de finals de l'Edat Mitjana i principis del Renaixement que combina la representació i funcions dels nous poders civils, la casa de la vila o ajuntament, al costat d'un espai, la llotja, destinat a albergar una activitat en auge: el comerç.

## Descripció

Es tracta d'un edifici construït en 1576 amb un únic volum de tres plantes. En la planta baixa que hi recau a la plaça se situa la llotja encastada i alineada amb el carrer, juntament amb un almodí de grans dimensions i una presó. En les dues plantes superiors es troben el saló de sessions, juntament amb la resta de dependències municipals.
En la façana principal, d'influència classicista, destaquen tres arcs escarsers dovellats suportats sobre columnes de fust tronco-cònic. Les finestres són d'arc de llinda, estant compostes ordenadament i simètrica. L'entrada a la planta primera o noble de l'Ajuntament, coberta per un porxo amb grans bancs de pedra als costats, es realitza des de la plaça on es troba el temple. Des d'aquesta sala s'accedeix al saló de sessions, en el qual hi destaquen dues grans columnes de carreu, on donen suport dues grans bigues de fusta, i la resta de dependències municipals.
Constructivament l'edifici està format per pòrtics plans a força de murs de càrrega de maçoneria esquerdejada. Els forjats són plans amb biguetes de fusta i revoltó. L'almodí, igual que la sala, es cobrix amb pilars octogonals de pedra que suporten jàsseres de fusta per a recolzar-hi el forjat. La presó es cobreix amb voltes. L'almodí o banc de llauradors va estar en funcions fins a les primeres dècades del segle xx.
La sala d'actes o juntes manté l'ús primigeni i l'espai destinat a calabossos, es va utilitzar fins a la guerra civil de 1936. En els seus soterranis cap destacar un passadís que comunica la casa consistorial amb l'església de la Verge dels Àngels.
* 1 2 URL de la referència: http://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=2363.
# Cantó de Brest-Saint-Marc

El cantó de Brest-Saint-Marc (bretó Kanton Brest-Sant-Mark) és una divisió administrativa francesa situat al departament de Finisterre a la regió de Bretanya.

## Composició

El cantó aplega el barri de Saint-Marc/Sant Mark, que havia estat municipi independent fins al 1945, quan fou afegit a Brest.

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit | Qualitat |
| 1998- | Patricia Adam | PS | |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Referències

* ↑ «Canton de Brest-Saint-Marc - Liste des communes». Arxivat de l'original el 2016-02-13. [Consulta: 25 octubre 2018].

## Enllaços externs

* Resultats de les eleccions cantonals de 2007
* Història del Cantó
# Cantó de Brest-Plouzané

El cantó de Brest-Plouzané (bretó Kanton Brest-Plouzane) és una divisió administrativa francesa situat al departament de Finisterre a la regió de Bretanya.

## Composició

El cantó aplega 2 comunes :
| Nom bretó | Nom francès | Nom gal·ló |
| Brest | Brest | --- |
| Plouzane | Plouzane | --- |

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1992- | Yves Pagès | UDF |
| 1998- | Yvette Duval | PS |
| 2004- | Chantal Simon Guillou | Divers gauche |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Referències

* ↑ «Canton de Brest-Plouzané - Liste des communes». Arxivat de l'original el 2016-02-13. [Consulta: 25 octubre 2018].

## Enllaços externs

* Resultats de les eleccions cantonals de 2007
# Cassytha

Cassytha és un gènere de plantes angiospermes de la família de les lauràcies (Lauraceae). Són plantes natives de les zones tropicals i subtropicals però la majoria de les espècies es troben a Austràlia.

## Descripció

Són plantes paràsites herbàcies, enfiladisses i perennes, amb un petit haustori amb el que es fixen a l'hoste. Les tiges són filiformes, fulles es disposen en espiral i són minúscules, com esquames. Les flors són hermafrodites, amb hipant i amb tres sèpals i tres pètals. L'androceu és format per 12 elements entre estams i estaminodis agrupats en verticils de tres unitats, els verticils exteriors són els estams fèrtils i els interiors els estaminodis estèrils. Al gineceu hi ha un carpel amb un ovari globular amb estil curt. Les inflorescències acostumen a ser racemoses. El fruit és una drupa translúcida blanca amb una única llavor.

## Taxonomia
### Espècies

Dins del gènere Cassytha es reconeixen les 20 espècies següents:
* Cassytha aurea J.Z.Weber
* Cassytha candida (J.Z.Weber) J.Z.Weber
* Cassytha capillaris Meisn.
* Cassytha ciliolata Nees
* Cassytha filiformis L.
* Cassytha flava Nees
* Cassytha flindersii (J.Z.Weber) J.Z.Weber
* Cassytha glabella R.Br.
* Cassytha larsenii Kosterm.
* Cassytha melantha R.Br.
* Cassytha micrantha Meisn.
* Cassytha nodiflora Meisn.
* Cassytha pedicellosa J.Z.Weber
* Cassytha peninsularis J.Z.Weber
* Cassytha pergracilis (Hatus.) Hatus.
* Cassytha pomiformis Nees
* Cassytha pondoensis Engl.
* Cassytha pubescens R.Br.
* Cassytha racemosa Nees
* Cassytha rufa J.Z.Weber

### Sinònims

Els següents noms científics són sinònims heterotípics de Cassytha:
* Calodium Lour.
* Ozarthris Raf.
* Rombut Rumph. ex Adans.
* Rumputris Raf.
* Spironema Raf.
* Volutella Forssk.

## Referències

* 1 2 3 «Cassytha L.» (en anglès). Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 10 octubre 2024].
* ↑ Weber, 2007, p. 117.
* ↑ Zhang, Florentine i Tennakoon, 2022, p. 6.

## Bibliografia

* Weber, J.Z.. «Cassytha». A: Annette J.G. Wilson. Flora of Australia (en anglès). vol. 2. Melbourne: ABR S/CSIRO Publishing, 2007, p. 117-136. ISBN 978-0-643-05967-2.
* Zhang, Hongxiang; Florentine, Singarayer; Tennakoon, Kushan U. «The Angiosperm Stem Hemiparasitic Genus Cassytha (Lauraceae) and Its Host Interactions: A Review» (en anglès). Frontiers in Plant Science, vol. 13, 01-06-2022, pàg. 1-17. DOI: 10.3389/fpls.2022.864110.
# Casa Gabarró (Sant Sadurní d'Anoia)

La Casa Gabarró és una obra eclèctica de Sant Sadurní d'Anoia (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici entre mitgeres d'una crugia, amb planta baixa, dos pisos i terrat. La façana presenta una composició simètrica. Hi ha utilització d'elements d'inspiració clàssica (pilastres, frontons, cornises, cartel·les...). L'obra és una mostra de l'arquitectura eclèctica del carrer.

## Història

La Casa Gabarró està situada al tram superior del carrer de la Diputació, un dels eixos de l'eixample vuitcentista de Sant Sadurní. Aquest sector correspon a una primera etapa de construccions relacionada amb l'arribada del ferrocarril el 1865 i amb la construcció de la carretera de Sant Boi a La Llacuna el 1883. El projecte inicial de la Casa Gabarró, conservat a l'arxiu de l'Ajuntament de Sant Sadurní d'Anoia i signat pels mestres d'obres Jaume Vizcarri, data del 6 de juny del 1884. El 19 de juny del mateix any fou aprovada l'obra. La construcció fou encarregada per Ramon Gabarró.

## Referències

* 1 2 «Casa Gabarró». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 octubre 2017].

## Enllaços externs

* Casa Gabarró Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Casa Galadies

La Casa Galadies és una obra renaixentista de Vic (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici de planta rectangular cobert a dues vessants amb el carener paral·lel a la façana orientada a llevant. És una casa entre mitgeres i consta de planta baixa i tres pisos. La façana, de pedra, marca els tres cossos de l'edifici a la planta s'hi obren dos portals: el de l'esquerre amb arc de mig punt i ornamentacions renaixentistes a l'intradós de l'arc, a demés de les decoracions laterals i l'escut al damunt. L'altre portal és d'arc rebaixat amb la dovella central decorada. Al primer pis sobresurt un balcó amb llosa de pedra i el portal amb pilastres dòriques i l'intradós decorat. El forjat està marcat amb unes motllures de pedra. Al segon pis s'hi obren finestres rectangulars amb ampits. Al tercer s'hi obren galeries amb quatre arcades de mig punt en pedra, contingudes per columnes sobre basament llis i capitells dòrics. El ràfec està format per llates i bigues de fusta. L'entrada conté arcades de pedra. Cal remarcar l'escala amb volta catalana als diversos trams, barana de totxo vermell i arcades de pedra. A nivell del primer pis hi ha una finestra geminada decorada i a la planta noble conserva un bonic enteixinat.

## Història

Casa senyorial situada al c/ de la Riera, obert als segle XII-XIII quan la ciutat es protegeix amb muralles. El carrer representa un eixample per a la ciutat que experimentava augment demogràfic i prosperitat econòmica. La casa va ser construïda al 1588, en un moment en què arribaren a la ciutat constructors i picapedrers gascons que modificaren l'estil dels edificis. En aquesta casa s'hi varen establir els jesuïtes fins a l'any 1621. El segle xix l'edifici passà a la família Galadies. El 1855-56 es reconstruir i s'amplià una part de l'edifici i l'any 1958 es va fer esculpir, en marbre de Carrara, la vista frontal de la casa i la galeria lateral, elements que es va col·locar com a clau de volta del portal dret de la façana. Durant la Guerra Civil (1936-39) la casa va ser bombardejada i es va enderrocar la part esquerra de l'edifici ampliat. Així als anys 70 del segle XX s'hi construir l'edifici annex actual. La casa va ser adquirida per l'Ajuntament i ha estat rehabilitada per l'arquitecte Sebastià Raurell (1984).

## Referències

* 1 2 «Casa Galadies». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 octubre 2017].
# Casa Galceran

La Casa Galceran és un edifici de Vilanova i la Geltrú (Garraf) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici entre mitgeres de planta baixa i tres pisos amb coberta plana. A la planta hi ha una porta d'accés rectangular i una altra d'arc escarser. Els pisos superiors presenten obertures rectangulars de dimensions decreixents de baix a dalt. El coronament de l'edifici consisteix en una cornisa de pedra i barana d'obra.
L'element més remarcable d'aquesta casa és la decoració de la façana, amb uns interessants esgrafiats de temàtica floral, diferents a cada pis. A la barana del terrat uns esgrafiats simulen balustres.

## Història

La construcció d'aquest edifici data del segle xviii, tot i que la seva fesomia actual respon a una reforma de façana realitzada per l'arquitecte J. F. Ràfols al voltant de l'any 1920.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Galceran». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 febrer 2019].
# Central Elèctrica el Molí Vell

La Central Elèctrica el Molí Vell és un edifici del municipi de Queralbs (Ripollès) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La central té dues turbines amb un sol alternador, amb una producció màxima de 750 km/h. i un cabal de 1.700 l/s. La recollida de l'aigua des del riu Ter es fa a l'alçada de la Farga i a través d'un canal al descobert es porta fins a sobre de la central, des d'on es precipita cap aquesta en un salt de 42 m.
La Central Elèctrica del Molí Vell està formada per dos edificis del tipus de l'arquitectura industrial amb detalls i elements arquitectònics d'estil modernistes. L'edifici més gran és el de la central pròpiament dita i l'altre més petit té als baixos els magatzems. Al primer pis hi ha l'habitatge del responsable de la central. Al davant hi ha una terrassa amb una balustrada que s'aboca vers el riu.

## Història

La central elèctrica del Molí Vell va ser construïda a principis del segle xx, per la Companyia Girona de la Farga de Queralbs, per subministrar energia elèctrica a aquesta i es va inaugurar el 1903. El nom li ve del fet que es va construir al lloc on hi havia un molí. Pels efectes de la Primera Guerra Mundial, la farga va sofrir un gran terrabastall el 1917 del qual ja no es va poder remuntar malgrat els diversos intents i al 1940 deixà de funcionar definitivament, en quedar les seves instal·lacions destruïdes a conseqüència de la riuada. En l'actualitat és propietat de FECSA.

## Referències

* 1 2 3 4 «Central Elèctrica el Molí Vell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 gener 2016].