OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Partido Popular (1976)

Partido Popular va ser un partit polític espanyol fundat per Pío Cabanillas i José María de Areilza al novembre de 1976. La seva ideologia era de centredreta i provenia del nucli de reformistes del règim agrupat entorn del grup Tácito.
Al moment del naixement del partit, al novembre de 1976, José María de Areilza i Pío Cabanillas, tots dos ex alts funcionaris franquistes, eren ministres del gabinet d'Adolfo Suárez, i va federar el Partido Popular Regional Valenciano Autonomista de Emilio Attard Alonso i la formació de Balears. El congrés del Partido Popular celebrat en Madrid al febrer de 1977, va tenir una gran envergadura, comparable al del PSOE de desembre anterior; en aquest congrés Areilza es va mostrar com la seva figura més destacada. Entorn del partit es va organitzar una coalició denominada Centre Democràtic, que va servir d'embrió a la creació de la Unió de Centre Democràtic, que acabaria sent liderada pel president Adolfo Suárez en desembarcar-hi amb el seu govern. Suárez va posar com a condició prèvia la sortida de Areilza, per evitar rivalitats, i el partit va accedir a aquesta petició.
Areilza va abandonar la UCD i va crear Acció Ciutadana Liberal, que es va presentar a les eleccions generals de 1979 coaligat amb Alianza Popular, liderada per Manuel Fraga, dins de Coalició Democràtica, sent elegit diputat. No obstant això, a les eleccions generals de 1982 Areilza va tornar a UCD.
Pío Cabanillas seria un dels principals dirigents de la UCD i ministre tant amb Suárez com amb Leopoldo Calvo-Sotelo.
No obstant això un sector del partit es va oposar a la integració d'aquest en UCD en 1977, escindint-se la seva branca catalana liderada per Antoni de Senillosa, que en les eleccions de 1979 es va presentar dins de Coalició Democràtica, sent Senillosa elegit diputat per Barcelona.
El registre d'un partit amb el nom "Partit Popular" es va fer per Juan Antonio Ortega y Díaz-Ambrona i Manuel Fraile Clivilles, a l'empara de la Llei d'Associacions Polítiques de 14 de juny de 1976. El 2 d'octubre de 1976 es va comunicar públicament pel Ministeri de l'Interior la llista dels deu primers partits acceptats en el Registre d'Associacions Polítiques, figurant el "Partit Popular" entre els tres que havien seguit el tràmit d'aprovació en Consell de Ministres.

## Referències

* ↑ Sanz, Benito; Felip i Sardà, Josep Maria. La construcción política de la Comunitat Valenciana: 1962-1982. Institució Alfons el Magnànim, 226, p. 221. ISBN 8478224769.
* ↑ «Presentación del Partido Popular en Baleares» (en castellà). ABC, 26-01-1977, pàg. 14 [Consulta: 7 febrer 2016].
* ↑ Article en la Vanguardia, que reprodueix una nota de premsa del ministeri de l'Interior, amb la llista de les associacions.

## Enllaços externs

* Els partits polítics i la societat espanyola Arxivat 2007-07-05 a Wayback Machine., de Javier Tusell.
# Pinassa del Dalmau

La Pinassa del Dalmau (Pinus nigra) és un arbre que es troba a Sant Llorenç Savall, el qual és un altre dels gegants que s'alcen a la Vall de Mur (un racó del Vallès Occidental on els arbres de grans dimensions sovintegen).

## Dades descriptives

* Perímetre del tronc a 1,30 m: 3,06 metres.
* Alçada: Uns 20 metres.
* Amplada de la capçada: 16 x 19 metres (amplada mitjana capçada: 17,5 metres).
* Altitud sobre el nivell del mar: 580 metres.

## Aspecte general

Es troba en bon estat de conservació, encara que la base del tronc presenta indicis de l'atac de corcs i l'escorça té l'impacte de diverses perdigonades que va rebre fa molts anys. Es tracta de l'exemplar de pinassa més gran de tot el Parc Natural de Sant Llorenç del Munt i l'Obac i, de retruc, de tota la comarca del Vallès Occidental.

## Accés

Es troba damunt la masia del Dalmau, a la Vall de Mur i dins el Parc Natural de Sant Llorenç del Munt i l'Obac. La millor manera d'apropar-s'hi és des de la urbanització de les Marines, la qual es troba al quilòmetre 16,3 de la carretera B-124 de Castellar del Vallès a Sant Llorenç Savall. S'ha de pujar pel costerut carrer principal fins a assolir la part alta de la susdita urbanització. S'ha de prendre la pista de terra que puja a mà esquerra i que s'enfila pel carener en direcció nord-oest, passant per damunt de les cases més enlairades de la urbanització. De seguida es supera un collet (fals coll de Palomeres) i inicia una suau baixada amb el cim de la Mola com a teló de fons. Ignorem una pista secundària a la dreta i continuem recte per la principal. 150 metres més endavant, abandonem la pista i prenem el corriol que arrenca a mà dreta. Fem cap a la pista del Daví, al costat d'un notable exemplar de pi pinyer. La travessem, resseguint de front el curs del torrent per una pista secundària. Abandonem la pista que ressegueix la llera del torrent i tombem a l'esquerra, agafant un corriol que s'enfila pel vessant en fort pendent. Una mica més amunt, ignorem un sender a banda i banda i continuem recte, pujant encara. Connectem amb el camí de Santa Agnès i el prenem a l'esquerra (cap a la dreta podem arribar als pins bords del Daví en poc més de cinc minuts de camí). Al cap de poc, travessem un roquissar amb excel·lents vistes sobre el massís de Sant Llorenç del Munt. Cruïlla. Deixem a la dreta el camí que mena a Santa Agnès i a les pinasses de la canal Freda i tombem pel camí planer de l'esquerra (no prengueu el que baixa vers el Dalmau). Recorreguts uns 100 metres assolim el cap d'una carena amb excel·lents vistes sobre el massís de Sant Llorenç del Munt. La pinassa del Dalmau es pot veure a mà esquerra, uns 50 metres per sota la carena, al vessant nord. Coordenades UTM: 31T X0419280 Y4612124.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Vicens i Llauradó, Albert, 2013. Excursions pels arbres singulars del Vallès Occidental. Col·lecció Llibres de muntanya, 33. Farell Editors, Sant Vicenç de Castellet. ISBN 9788492811526. Pàgs. 74-75.
* ↑ Sant Llorenç del Munt: Pinassa del Dalmau (586 m) (català)

## Enllaços externs

* Vicens, Albert. «Els Grans Arbres de Sant Llorenç del Munt» (àudio), 13-03-2013.
# Apodytes dimidiata

Apodytes dimidiata és una espècie de planta de la família de les icacinàcies que es distribueix pel sud d'Àfrica. És un arbre perenne que es troba als marges de boscos perennes d'altituds mitjanes, boscos oberts, vessants de les muntanyes cobertes d'herba, sovint entre les roques. És un arbre ideal per plantar al jardí de casa, ja que els fruits no embruten massa i és segur per al paviment pel seu arrelament poc destorbador. A. dimidiata és un arbre protegit a Sud-àfrica.

## Descripció

Aquest és un arbre petit i frondós de 4 a 5 m d'alçada, però aconsegueix una altura de 20 m quan creix en un bosc. Les seves fulles són perennes, de color verd brillant, però n'hi ha que tenen un verd més pàl·lid, sense brillantor inferior. L'escorça és de color gris pàl·lid i suau. Les flors són petites i fragants i de color blanc. Les flors es produeixen amb freqüència en sorprenent profusió. El fruit és com una baia, negre i aplanat. Les fruites tenen un apèndix carnós, lateral que li dona forma de ronyó.

## Distribució

Apodytes dimidiata creix en matollars de fulla perenne de la costa, als marges de boscos perennes de mitjana altitud, en boscos oberts i als vessants de les muntanyes cobertes d'herba, sovint entre les roques. És un constituent dels boscos de Knysna, George, Tsitsikama, Alexandria, Amatole, Umgoye i Dukuduku. De fet, és un dels arbres de bosc més coneguts a Sud-àfrica, ja que es troba a Table Mountain, a la península del Cap, al llarg de la costa a través de Kwa-Zulu Natal, Gauteng, Swazilàndia i Kenya. A. dimidiata comprèn el 3-9% de la població total d'arbres del bosc de Knysna. Aquí creix amb Podocarpus spp., amb Ocotea bullata i Curtisia dentata. La pera blanca prospera amb bon drenatge, en terra de compost ric. Les plantes joves són de creixement relativament lent, però creixeran més ràpid a mesura que es facin més grans. Aquest arbre necessita ser protegit contra les gelades durant el primer any.

## Taxonomia

Apodytes dimidiata va ser descrita per Meyer, Ernst Heinrich Friedrich i publicada al Journal of Botany, una segona sèrie de Botanical Miscellany 3: 155. 1840. (J. Bot. (Hooker)).

### Etimologia

* Apodytes: el nom del gènere es deriva de la paraula grega que significa 'treure', en referència a la corol·la no coberta de la flor.
* dimidiata: epítet específic que significa 'dues parts iguals', en referència a la fruita d'aquest arbre.

## Ecologia

L'excel·lent perfum que desprenen les flors d'aquest arbre atrau els insectes, que hi actuen de pol·linitzadors. El color vermell dels fruits també atrau els ocells, igual que les fulles i branques atrauen el rinoceront negre (Diceros bicornis).

## Galeria

* Fullatge
* Detall de les fulles
* Floració
* Il·lustració

## Referències

* ↑ «Apodytes dimidiata» a EOL. Data consulta: 06 de febrer de 2014.
* ↑ «Apodytes dimidiata E.Mey. ex Arn. subsp. dimidiata». Red List of South African Plants. SANBI. [Consulta: 26 desembre 2021].
* ↑ «Apodytes dimidiata». PlantZAfrica.
* ↑ «Apodytes dimidiata». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 28 juliol 2015].

## Enllaços externs

* Apodytes dimidiata en PlantZAfrica.com.
# Zumeltzu

Zumeltzu és un poble i concejo pertanyent al municipi de Vitòria. Tenia 40 habitants en (2007). Forma part de la Zona Rural Sud-oest de Vitòria. Es troba a 621 msnm a 9 kilòmetres a l'oest de Vitòria, a mig vessant dels contraforts de les muntanyes de Vitòria.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 |
| 30 | 31 | 35 | 37 | 39 | 38 | 36 | 40 |

## Història

La història d'aquest llogaret cal remuntar-la 1025 quan apareix el primer esment com a Zumulzu al Cartulari del Monestir de San Millán de la Cogolla. Fou un dels llogarets vells entregats per Alfons XI de Castella a Vitòria el 1332. El 7 de juliol de 1875 fou teatre d'operacions d'una batalla de la tercera guerra carlina, en la que els liberals aconseguiren aixecar el setge carlí sobre Vitòria.

## Enllaços externs

* Zumelzu/Zumeltzu a Enciclopèdia Auñamendi
# Anahita

Anahita o Anāhitā en llengua avèstica, és el nom d'una figura cosmològica indoirànica, venerada com la divinitat de les aigües (Aban), associada amb la fertilitat, la sanació i la saviesa. Segons els textos sagrats, Aredvi Sura Anahita no només és una divinitat, sinó també el naixement del riu del món i el (nom del) riu del món en si. La llegenda cosmològica diu que totes les aigües del món creat per Ahura Mazda s'originen en la font Aredvi Sura Anahita, que done prosperitat a tots els països. Aquesta font és al cim de la muntanya del món anomenada Hara Berezaiti, entorn de la qual gira el cel i que és al centre de l'Airyanem Vaejah, la primera de les terres creades per Mazda. Els historiadors grecs i romans de l'antiguitat clàssica s'hi refereixen com Anaitis o identificada amb el nom d'una de les divinitats del seu propi panteó. Un asteroide porta el seu nom.

## Bibliografia

* Arjomand, Saïd Amir; Arjomand, Said Amir «Artaxerxes, Ardašīr, and Bahman». Journal of the American Oriental Society, 118, 2, 1998, p. 245–248. DOI: 10.2307/605896.
# Lluís Mestre i Rexach

Lluís Mestre i Rexach (Olost, 18 d'octubre de 1919 - Tortosa, 23 de setembre de 1988). Periodista i editor tortosí. Va ser el director de Ràdio Tortosa des de 1948 fins a 1985. Segons Ramon Miravall, Mestre va ser l'alma mater de la creació del Centre Emissor de Caro. També va ser el director de La Veu del Baix Ebre des de 1976 fins a l'estiu de 1983, després del qual any, va continuar col·laborant en la seua redacció fins a la seua mort i cap del Patronato Local de Prensa de la ciutat de Tortosa.
Fundà l'editorial Dertosa i publicà nombroses reedicions tortosines, de les quals destaquen Los Col·loquis de la insigne ciutat de Tortosa de Cristòfol Despuig i Recordances de Vergès i Zaragoza. També va impulsar la reedició i estudi del seu iaio Francesc Mestre i Noè, com la reedició de la Biografia de Jaume Tió i Noè, en el llibre de Francesc Mestre i Noè: Temps, vida i obres del polígraf D. Jaume Tió i Noé. (1816-1844) o el recull d'articles de Francesc Mestre i Noè en Les Contalles Crepusculars Tortosines].

## Referències

* ↑ Editorial «Josep Andreu, nou Director de Radiocadena Espanyola a Tortosa». La Veu del Baix Ebre. n.1.456, 06-09-1985, p.3.
* 1 2 Miravall, Ramon «Lluís Mestre i Rexach». La Veu del Baix Ebre.n.1610, 30-09-1988, p.11.
* ↑ Rambla Manzano, Joaquim «Ens ha deixat Lluís Mestre». La Veu del Baix Ebre, 30-09-1988.
* ↑ Despuig, Cristòfol. Los Col·loquis de la Insigne ciutat de Tortosa. Grabats de Lluís llop. Pròleg de J. Massip.. 4ª. Tortosa: Lluís Mestre, 1975, p. 173. ISBN Dipòsit Legal: T. 1.358-75.
* ↑ Vergés Zaragoza, Josep (Constante). Recordances. 2ª Edició. Tortosa. Impremta i litografia Monllau-Rosa, 3 -Tortosa: Lluís Mestre, Agost 1974, p. 155. ISBN T. 1.937-74.
* ↑ Mestre i Noè, Francesc. (Cronista de Tortosa). Temps, Vida i Obres del polígraf D. Jaume Tió i Noé (1816-1844). 2a edició. Tortosa-Sant Carles de la Ràpita: Lluís Mestre, 1982, p. 336. ISBN 84-300-6834-1.
* ↑ Mestre i Noè, Francesc. Contalles Crepusculars Tortosines. 1ª Edició. Recull d'articles publicats entre 1925 a 1933 a la revista La Zuda. Tortosa: Lluís Mestre i Rexach i Coop. Gràfica Dertosense, 1984, p. 188. ISBN 84-86302-01-3.
# Pere de Rosselló

Pere de Rosselló fou secretari dels Jocs Florals de 1869.

## Enllaços externs

* Correspondència entre Pere de Roselló i Jacint Verdaguer
# Apofil·lita

Apofil·lita és el nom genèric amb el que es coneixen els minerals que integren el grup de l'apofil·lita, un grup de minerals fil·losilicats. Rep el nom del grec ἀπόΦυλλίςο apophyllizein (exfoliar-se), una referència a la tendència d'aquesta classe per formar escates part quan s'escalfa, a causa de la pèrdua d'aigua. Originàriament, el nom del grup feia referència a un mineral específic, però es va redefinir el 1978 per representar a una classe de minerals de composició química similar. Aquests minerals es troben típicament com minerals secundaris en vesícules en basalt i a altres roques volcàniques. Un canvi en el sistema de nomenclatura emprat per a aquest grup va ser aprovat per l'Associació Mineralògica Internacional, eliminant els prefixos dels noms de les espècies i afegint sufixos per designar l'espècie.
Els minerals que integren aquest grup són sis: fluorapofil·lita-(Cs), fluorapofil·lita-(K), fluorapofil·lita-(Na), fluorapofil·lita-(NH₄), hidroxiapofil·lita-(K) i hidroximcglassonita-(K).
| Espècie | Fórmula |
| Fluorapofil·lita-(Cs) | CsCa₄(Si₈O$_{20}$)F·8H₂O |
| Fluorapofil·lita-(K) | KCa₄(Si₈O$_{20}$)(F,OH)·8H₂O |
| Fluorapofil·lita-(Na) | NaCa₄(Si₈O$_{20}$)F·8H₂O |
| Fluorapofil·lita-(NH₄) | NH₄Ca₄(Si₈O$_{20}$)F·8H₂O |
| Hidroxiapofil·lita-(K) | KCa₄(Si₈O$_{20}$)(OH,F)·8H₂O |
| Hidroximcglassonita-(K) | KSr₄Si₈O$_{20}$(OH)·8H₂O |
Totes aquestes espècies cristal·litzen en el sistema tetragonal excepte la fluorapofil·lita-(Na), que ho fa en el sistema ortoròmbic.
La cromociclita és una varietat d'apofil·lita que mostra els anells d'interferència de color quan es veu en llum polaritzada convergent.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, les diferents apofil·lites pertanyen a "09.EA: Fil·losilicats, amb xarxes senzilles de tetraèdres amb 4-, 5-, (6-), i 8-enllaços» juntament amb els següents minerals: cuprorivaïta, gillespita, effenbergerita, wesselsita, ekanita, magadiïta, dalyita, davanita, sazhinita-(Ce), sazhinita-(La), armstrongita, okenita, nekoïta, cavansita, pentagonita, penkvilksita, tumchaïta, nabesita, ajoïta, zeravshanita, bussyita-(Ce) i plumbofil·lita.

## Referències

* ↑ «Apophyllite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 16 febrer 2014].
* ↑ «Chromocyclite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 16 febrer 2014].
# Zumrad (cràter)

Zumrad és un cràter d'impacte en el planeta Venus de 12,9 km de diàmetre. Porta el nom d'un antropònim uzbek, i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 1997.

## Referències

* ↑ «Zumrad». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey. [Consulta: 1r juliol 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Venus
# Txuixka

Txuixka - Чушка (rus) és un possiólok del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a l'estret de Kertx. És a 60 km a l'oest de Temriuk i a 184 km a l'oest de Krasnodar.
Pertany a l'stanitsa de Zaporójskaia.
# Lluís Mestres i Capdevila

Lluís Mestres i Capdevila (Tarragona, 1900 - Mèxic, 1968) va ser un químic enòleg i polític català. Va estudiar a l'Escola Industrial de Barcelona i a l'Estació Enològica de Vilafranca del Penedès i va difondre els seus coneixements en diferents viatges a l'Amèrica Llatina. Políticament va ser un dels fundadors d'Esquerra Republicana de Catalunya i va ser membre del seu primer Comitè Executiu. Va participar en el fets d'octubre del 1934 que van provocar el seu empresonament. En esclatar la Guerra civil espanyola va ser nomenat comissari delegat de la Generalitat republicana a les comarques de Tarragona. El 1937 va passar a la Conselleria de Finances, on va ocupar diferents responsabilitats fins al final del conflicte militar.

## Referències

* 1 2 «Lluís Mestres i Capdevila». Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 27 març 2015].
* ↑ Diversos autors. Guerra Civil i franquisme a Molins de Rei. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2001, p. 22 [Consulta: 27 març 2015].

## Enllaços externs

* Lluís Mestres Arxivat 2015-04-02 a Wayback Machine. a memòriaesquerra.cat Arxivat 2017-02-05 a Wayback Machine.
# Pebrot de Padrón

El pebrot de Padrón (en gallec: Pementos de Padrón) o d'Herbón, és una varietat de pebrot (espècie Capsicum annuum L.) categoritzada com indicació geogràfica protegida amb denominació d'origen, originària d'Herbón, al municipi de Padrón (província de la Corunya, Galícia).
És un pebrot de dimensions petites (3,5 a 5,5 cm de llargada i 1,5 a 2 cm de diàmetre en la part més ampla), són de color verd oliva o verd groguenc, ja que es cullen immadurs. La forma és allargada, cònica o fusiforme. La polpa fa uns 1,5 mm. A més de tenir un sabor intens hi ha alguns exemplars molt picants (en general entre un 10 a un 25%)

## Història

El nom d'Herbón prové de la parròquia d'Herbón, al municipi de Padrón, on aquesta varietat va ser introduïda, cap als segles XVI o XVII, pels monjos de l'orde franciscà procedent d'Amèrica, segurament de Mèxic.
El 1995 van ser reconegudes com a producte de denominació d'origen.
Des de 1978 s'ha celebrat ininterrompudament la Festa do Pemento de Herbón, cada primer dissabte d'agost reconeguda com a festa d'interès turísitic per la Xunta de Galícia.

## Conreu

Es fa en hivernacles i a l'aire lliure la denominació d'origen (a Galícia) té 14 hectàrees sota hivernacle i 20 ha a l'aire lliure. També es conrea (sense denominació d'origen) al mediterrani de la península Ibèrica i al Marroc.
Se sembra entre febrer i març als hivernacles (sense calefacció) i entre l'abril i el maig a l'aire lliure. Es cull a partir de mitjans de maig fins a novembre.

## Picantor

Segons el refranyer gallec Os pementos de Padrón, uns pican e outros non. La Capsaïcina és la responsable del sabor picant i es forma durant la maduració del fruit. Sembla que els pebrots que han rebut més llum són els més picants.

## Usos

Es fan a la planxa o fregits s'adoben amb sal gruixuda. No convé deixar que es refredin. Acompanyen carn, marisc o peix.

## Notes

* ↑ El pebrot d'Herbón, sense imitacions Arxivat 2009-07-13 a Wayback Machine.. Consultat el 27 de desembre de 2009
* ↑ Resolución de 15 de outubro de 2001, da Consellería de Cultura, Comunicación Social e Turismo (DOG nº 211, de 31.10).

## Bibliografia

* J. R. Alonso de la Torre: "El verdadero pimiento de Padrón", en Aula Magna (publicación da Universidade de Santiago de Compostela), 9.05.1995.

## Enllaços externs

* Consell regulador
* Receptes amb Pebrots de Padrón Arxivat 2012-08-19 a Wayback Machine.
# Pi de Can Martí de Dalt

El Pi de Can Martí de Dalt és un arbre que es troba al Parc de la Serralada Litoral, el qual és un robust pi pinyer que s'atansa al seu segon segle de vida.

## Aspecte general

El seu diàmetre de tronc és d'1,03 metres (només superat pel Pi de Can Poc), no és gaire alt (poc més de 10 m) i la capçada fou mutilada pel pes de la neu la dècada de 1980. Malauradament, doncs, no es pot veure ara en tota la seua antiga majestuositat. El fet d'estar sol, vora l'esplanada que hi ha davant de la masia, en realça la presència i li compensa un xic la manca de capçada.

## Accés

És ubicat a Vallromanes: situats a la font de Can Gurguí, continuem en direcció NO per la pista que va a Vallromanes passant pel coll de Forn. A 720 metres de la font, a l'esquerra hi ha la petita masia de Can Martí de Dalt. Davant de la masia hi ha el pi, que es veu clarament des de la pista. Coordenades: x=443609 y=4597529 z=320.

## Referències

* 1 2 3 Triquell i Salomé, Adrià, 2012. Parc de la Serralada Litoral (Història i Itineraris). Editorial Piolet, Barcelona. ISBN 9788415075615. Pàg. 99.

## Enllaços externs

* Llibre-Guia de la Serralada Litoral - Història i itineraris Arxivat 2015-11-17 a Wayback Machine. (català)
# Arbre fruiter

Un arbre fruiter és aquella espècie vegetal arbòria o arbustiva que es conrea principalment per obtenir el seu fruit en forma de fruita. Amb l'augment del nivell de vida i l'augment del consum de fruits de manera directa o elaborada, les plantacions d'arbres fruiters s'han incrementat moltíssim en l'agricultura i han passat a ser conreus intensius.
Una primera divisió agronòmica diferencia entre els arbres de fruit sec, que produeixen fruites seques (ametller, avellaner, garrofer, pistatxer, noguer, pi pinyoner, etc.) i els que produeixen fruites dolces, que al seu torn es classifiquen en arbres de fruit de pinyol (albercoquer, cirerer, presseguer, prunera, etc.), arbres de fruit de llavor (pomera, perera europea, codonyer) i arbres de fruit de gra (figuera). L'olivera com a arbre fruiter és quan s'aprofita per collir les olives i adobar-les. Algunes oliveres com la varietat hojiblanca es consideren de doble aptitud per a taula i per almàssera, altres com la gordal només es destinen a taula. Els arbusts cítrics, que produeixen fruites àcides (taronger, llimoner, mandariner, poncem, etc.), estan classificats a part. Altres arbres, com l'atzeroler, l'aranyoner, la servera, el nespler, l'arbocera i el ginjoler, de caràcter autòcton o subespontani a l'àrea mediterrània, produeixen fruits comestibles i saborosos però petits i, actualment, poc valorats comercialment.
Els arbres fruiters tropicals més estesos són els que produeixen el mango, la papaia, l'alvocat i el cocoter (que és una palmàcia, no pas un arbre). El bananer és botànicament una herba de grans dimensions. Cirerer i noguer són arbres també apreciats per la seva fusta d'utilització en ebenisteria.