OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# FOSS

El programari FOSS, acrònim en anglès de Free and open-source software, és un programari que es pot classificar com a programari lliure i de codi obert. És a dir, qualsevol persona té llicència lliure per a utilitzar, copiar, estudiar i canviar el programari i el codi font es comparteix obertament de manera que s'anima a la gent a millorar voluntàriament el programari. En contrast amb el programari de propietat, on el programari està sota llicència restrictiva i el codi font normalment és ocult.
El programari lliure i el programari de codi obert comparteixen models de desenvolupament similars, però tenen diferències en els seus aspectes filosòfics com destaca la Free Sofware Foundation. El programari lliure s'enfoca en les llibertats que s'atorga als usuaris mentre que el programari de codi obert s'enfoca en els avantatges del seu model de desenvolupament.
Des de la Free Software Foundation es reclama que s'empri l'acrònim (Free/Libre and Open Source Software) FLOSS, on Libre aclareix que Free fa referència a llibertat, no a gratuïtat i perquè resulta més equilibrat en la construcció de l'acrònim.
Llicències de programari :
| Drets cedits | Domini públic | FOSS no protectiu Permissiu (Codi obert) | FOSS protectiu Copyleft (Programari lliure) | Freeware Shareware Freemium | Propietari | Secret comercial |
| Drets d'autor | No | Sí | Sí | Sí | Sí | Sí |
| Dret d'ús | Sí | Sí | Sí | Sí | Sí | No |
| Dret de Visualització | Sí | Sí | Sí | Sí | Sí | SÍ |
| Dret de còpia | Sí | Sí | Sí | Sovint | No | No |
| Dret a modificar | Sí | Sí | Sí | No | No | No |
| Dret a distribuir | Sí | Sí, sota la mateixa llicència | Sí, sota la mateixa llicència | Sovint | No | No |
| Dret a subllicenciar | Sí | Sí | No | No | No | No |
| Filosofia | A disposició del públic. Exonerat de drets d'autor. | Similar i posterior al copyleft. Mínimes restriccions per a l'usuari | Accés al codi i més. Metodologia en el desenvolupament i entrega al públic. | Propòsits publicitaris o comercials | Propòsits comercials | Diferents motius |
| Exemples | SQLite, ImageJ | Apache web server, ToyBox | Linux kernel, GIMP | Irfanview, Winamp | Windows, Half-Life 2 | Server-side World of Warcraft |
| Drets d'autor | | | | | | |

## Vegeu també

* Llicència de programari

## Referències

* ↑ «gnu.org» (en anglès). [Consulta: 28 setembre 2020].
# Sant Joan d'Aiguaviva

Sant Joan d'Aiguaviva és una església d'Aiguaviva (Gironès). Situada a l'extrem de la plaça, s'hi accedeix per unes escales. És un edifici gòtic amb un absis i un creuer neoclàssic, igualment que la petita portalada construïda l'any 1830.

## Història

El temple romànic que apareix en un document del bisbe Teuter el 882 i en diversos documents del segle xi no té res a veure amb l'actual església. La parròquia de Sant Joan va ser l'embrió de l'antic nucli d'Aiguaviva que pertanyia a al monestir de Breda, documentat en el 1246.
L'11 de maig de 1492, la Universitat d'Aiguaviva, va decidir aixecar una nova església gòtica i un campanar al mateix indret on hi havia l'església i el campanar romànics, que es van enderrocar. A finals del segle xvii es va ampliar l'església enderrocant l'absis i dos altars laterals, que es van substituir per un creuer i un altar major, modificant també l'entrada principal.

## Detalls

La imatge de la Santa Maria de Vilademany, talla d'alabastre del segle xv que ara (2017), per raons de seguretat, és guardada a la sagristia d'aquesta església de Sant Joan d'Aiguaviva.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Història d'Aiguaviva de Gironès i de la Parròquia de Sant Joan Baptista, 882-2000: mil anys d'història. Parròquia de Sant Joan Baptista, amb la cooperació de l'Ajuntament d'Aiguaviva de Gironès, 2000.
* ↑ «Història d'Aiguaviva». aiguaviva.cat. Ajuntament d'Aiguaviva. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Eudoxi d'Antioquia

Eudoxi (en llatí: Eudoxius, en grec antic: Ευδόξιος) mort l'any 370 va ser arquebisbe de Constantinoble de l'any 360 al 370. Va succeir en el càrrec a Macedoni de Tràcia.
Era un dels dirigents més importants de l'arrianisme durant el segle iv. Havia nascut a Arabissos, a Capadòcia, i va ser bisbe d'Antioquia quan va morir l'arrià Lleonci. L'emperador Constanci II va confirmar la seva elecció.
Després del Sínode d'Ancira l'any 358, Constanci va defensar el semiarrià Basili, bisbe d'Ancira, i Eudoxi va haver d'exiliar-se a Armènia. Una mica més tard, l'emperador va posar-se al costat de l'arrià Acaci de Cesarea, i per consell dels arrians, va elegir Eudoxi com a patriarca de Constantinoble. Amb aquest títol va presidir les cerimònies d'obertura de l'església de Santa Sofia. Durant el regnat de Valent, a qui Eudoxi havia batejat, va lluitar contra els bisbes ortodoxos als que va aconseguir d'expulsar, i que havien tornat a les seves seus en temps de l'emperador Julià.

## Referències

* ↑ «Eudoxius». Ecumenic Patriarchate of Constantinople. [Consulta: 26 juny 2023].
# Piròmac el Jove

Piròmac (en llatí Pyromachus en grec antic Πυρόμαχος) fou un escultor grec que menciona Plini el Vell i situa el seu floriment a l'Olimpíada 121, el 295 aC.
Plini diu que va representar les batalles d'Èumenes I de Pèrgam i el seu cosí Àtal I de Pèrgam contra els gàlates. precisament una d'aquestes batalles va donar a Àtal el títol de rei de Pèrgam el 241 aC. L'artista encara treballava l'any 240 aC.
Plini esmenta dues estàtues més: un Esculapi a Pèrgam (però anomena a l'artista Phylomachus i segurament seria obra de Firòmac), i un Príap agenollat, que podria ser tant obra de Firòmac (anomenat també Piròmac el Vell) com de d'aquest Piròmac (el Jove). El Príap és mencionat en un epigrama de l'Antologia grega, i per la descripció que en fa de l'estàtua podria pertànyer a un període tardà, i seria més probable l'autoria de Piròmac el Jove.

## Referències

* ↑ 2.Pyromachus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 608
# Guillem Caçador

Guillem Caçador és el nom dels següents personatges:
* Guillem Caçador (bisbe de Barcelona): Bisbe de Barcelona entre 1561 i 1570.
* Guillem Caçador (bisbe de l'Alguer): Bisbe de l'Alguer entre 1525 i 1527.
# Jesús García Marín

Jesús García Marín va néixer a La Puerta de Segura, Jaén, l'1 d'abril de 1961. És llicenciat en Història General (UIB, 1984), redactor i editor.
Ha publicat articles sobre la Il·lustració i històries de Mallorca i de les Canàries. Ha coordinat els quaderns bibliogràfics de la Historia de las Baleares (1990) i la Guia azul de Mallorca i altres indrets (editorial Gaesa). Ha col·laborat en la premsa de Palma.
El 1982 fundà, amb Albert Saoner i Camilo José Cela Conde la revista Taula, Cuadernos de pensamiento (Dep. de Filosofia, UIB). El 1984 presentà la seva tesi de Llicenciatura (dirigida per Ernest Belenguer) sobre Buenaventura Serra i la cultura del s. XVIII.
Ha publicat (la majoria en col·laboració amb altres autors) els següents llibres:
* Repertori de publicacions periòdiques actuals. Aportacions Bibliògrafiques 2. Institut d'Estudis Baleàrics. Palma, 1989
* Els mallorquins i la Revolució. Exposició sobre la Revolució francesa en el Palau Solleric
* Cuadernos Bibliográficos de la Historia de las Baleares. Editorial Formentor (Palma)
* Historia del Ciclismo en Mallorca (1865-1990). Palma, 1991
* Mallorca. Colección Imagen. El Viajero Independiente, Ed. Júcar, Gijón, 1996-1997
* Alfredo Kraus / Víctor Ochoa. Ediciones Nobel, Oviedo, 2001
* Mallorca, Sierra de Tramuntana. Promomallorca, Gráficas García, Palma, 1991
* Notas sobre la historia de la vela deportiva en Baleares. Miramar Ediciones. Palma, 1999.
Ha coordinat:
* La Cultura mallorquina desde la Edad Media hasta el siglo XX, homenaje al padre Miquel Batllori. Estudis Baleàrics (núms. 29-30). Institut d'Estudis Baleàrics. Palma, 1988
* América y Mallorca del predescubrimiento hasta el siglo XX. Ayuntamiento de Palma-Instituto de Cooperación Iberoamericana-Comisión Nacional del V Centenario-Miramar Ediciones, Palma, 1991
* Miquel Batllori Munné, Memòria viva de Mallorca 1941-47. Estudis Baleàrics, 76-77 (2003-2004).

## Referències

* Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 6. Palma: Promomallorca, p. 168. ISBN 84-8661702-2.
# Favignana

Favignana (sicilià Favignana) és un municipi italià, dins de la província de Trapani. L'any 2007 tenia 4.383 habitants. Està format per les illes de Favignana, Levanzo (Lèvanzu) i Marettimo (Marèttimu). L'illa homònima, en l'antiguitat, rebia el nom d'Egusa (en grec antic, Αἴγουσα Aígousa; en llatí, Ægūsa).

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Lucio Antinoro | Centreesquerra |
# Salomé (obra de teatre)

Salomé és una tragèdia de l'escriptor irlandès Oscar Wilde del 1891 que mostra, en un sol acte, una versió molt personal de la història bíblica de Salomé. Fillastra del governant Herodes Antipas, va demanar al seu pare el cap de Joan Baptista en una safata de plata com a recompensa per haver ballat davant seu.

## Argument

Oscar Wilde afegeix al personatge de la Salomé tot un argument que trastoca la història evangèlica de Joan Baptista. A la Bíblia Salomé demana la mort de Joan Baptista per instigació de la seva mare Heròdies, a qui Joan retreia conviure amb Herodes tot i estar casada amb Filip, germà d'Herodes. A l'obra de Wilde, en canvi, Salomé està enamorada de Joan, qui rebutja el seu amor. La petició que sigui decapitat es produeix, doncs, per despit. Després de la mort, en una combinació d'eros i thànatos molt pròpia de l'època (ja abans a l'obra un soldat sirià, enamorat de la Salomé, s'havia suïcidat), Salomé besa els llavis del cap tallat de Joan. Herodes, enamorat de Salomé, ordena matar-la.
# La Riera (Tona)

La Riera és una masia de Tona (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia de planta baixa i pis, coberta a dues aigües i carener paral·lel a la façana principal. En aquesta última es troba la porta d'accés, adovellada i d'aparell de pedra irregular i escairada a les cantonades. Hi ha també una finestra amb llinda i muntants de pedra. Destaquen les dues obertures principals, amb decoracions circulars i un escut. El mas compta amb edificis annexos per a ús agrícola.

## Història

L'any 1224 ja existia el mas.

## Referències

* 1 2 «La Riera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 7 juny 2020].
# Les Berguedanes

Les Berguedanes és un habitatge al terme municipal del Pla del Penedès (Alt Penedès) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Casa aïllada composta de soterrani, planta baixa, pis i dues torrasses laterals de coberta de pavelló. Coberta a dues aigües. Finestres geminades i portes d'arc de mig punt a la planta baixa i apuntades a la superior. Decoració d'arcs cecs. Baluard. Accés amb escalinates laterals. Barana interessant.

## Notes

* ↑ «Masia Bergadanes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Piré-sur-Seiche

Piré-sur-Seiche (en bretó Pereg) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament d'Ille i Vilaine. L'any 2006 tenia 2.116 habitants. Limita al nord-oest amb Saint-Aubin-du-Pavail, al nord amb Domagné, al nord-est amb Chancé, a l'oest amb Amanlis, a l'est amb Moulins, al sud-oest amb Janzé, al sud amb Essé i al sud-est amb Boistrudan.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 1.895 | 1.950 | 1.743 | 1.809 | 1.730 | 1.877 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat |
| 19457-1946 | François Cordelier |
| 1946-1977 | Julien Mellier |
| 1965-1977 | Gaston Guais |
| 1977-1995 | Émile Grégoire |
| 1995-2001 | Auguste Monnier |
| 2001-2008 | Léon Rupin |
| 2008- | Dominique Denieul |
# Vaux-en-Pré

Vaux-en-Pré és un municipi francès situat al departament de Saona i Loira i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2009 tenia 106 habitants.

## Història

Llista dels alcaldes successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit | Qualitat |
| 2001- | Gérard Joly | | |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 64 | 80 | 69 | 74 | 64 | 80 | 106 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Faversham

Faversham és una població comercial i parròquia civil d'Anglaterra a Kent. És el lloc on va començar la indústria dels explosius d'Anglaterra.
Ha enregistrat la temperatura més alta d'Anglaterra:38,5 °C el 10 d'agost del 2003.

## Història

Faversham ja era un assentament abans de la conquesta romana Al Llibre Domesday (Domesday Book) apareix amb el nom de Favreshant. L'any 1148 el rei Esteve d'Anglaterra hi va establir una abadia. Durant el regnat d'Esteve Faversham va ser, per un curt període, la capital d'Anglaterra.
Kent és el centre del cultiu de llúpol d'Anglaterra i a Faversham hi havia tres fàbriques de cervesa - Fremlins, Whitbread i Shepherd Neame. D'aquestes només sobreviu Shepherd Neame Brewery; fundada l'any 1698 i que és la més antiga de Gran Bretanya.

## Fills il·lustres

* John Wilson (1594-1673) llaütista i compositor.

## Referències

* ↑ «Faversham Abbey». [Consulta: 11 agost 2011].

### Bibliografia

* The Great Explosion at Faversham by Arthur Percival: also reprinted in Archaeologia Cantiana Vol. C. (1985).
* Faversham Times
* East Kent Gazette
* The Faversham Gunpowder Industry and its Development, by Arthur Percival (Faversham Papers No 4)
* Oare Gunpowder Works, by Wayne Cocroft (Faversham Papers No 39)
* Gunpowder Manufacture at Faversham: Oare and Marsh Factories, by Edward Patterson (Faversham Papers No 42)
* Faversham Gunpowder Personnel Register 1573-1840, by Raymond Godfrey & Arthur Percival (Faversham Papers No 84)
* Faversham Explosives Personnel Register 1841-1934, by John Breeze (2008)
* Paul Wilkinson (2006) The Historical Development of the Port of Faversham 1580-1780 ISBN 1-84171-946-3. A comprehensive historical and archaeological investigation into the maritime organisation of the port

## Enllaços externs

* Faversham - Lloc web oficial
# Salomé (pel·lícula de 2002)

Salomé és una pel·lícula espanyola dirigida per Carlos Saura i estrenada l'any 2002. Es tracta d'una pel·lícula musical amb influències del flamenc, de la música oriental i simfònica, de caràcter gairebé documental.

## Argument

Aída Gómez (Salomé) assaja amb les seves ballarines, Roque Baños prepara la música, Pedro Moreno, encarregat de vestuari, li ensenya els esbossos al "director". Paco Mora (Herodes) i Javier Toca (Juan Bautista) ens compten els seus inicis mentre s'afaiten el cap; tot està preparat per al gran assaig general...
Herodes està hipnotitzat per la seva fillastra Salomé, filla d'Heròdies, i vol que ball per a ell. Herodíes incita a la seva filla perquè ho faci, no li importa acostar-la als seus braços. Però Salomé es nega ja que està només interessada en el predicador Joan el Baptista, al qual d'altra banda Herodes tem. Salomé intenta seduir al deixeble de Jesús, però la seva condició d'home sant no li permet deixar-se portar pels seus sentiments. Decebuda i frustrada, Salomé accedeix ballar per al seu padrastre la dansa dels set vels de manera sensual i frenètica. El rei, fascinat pel ball, li diu a Salomé que faria per ella tot el que li demanés i la sorpresa arriba quan la despechada dona li demana el cap de Joan. Aquesta és la història d'una passió exacerbada.

## Repartiment

* Aída Gómez - Salomé
* Pere Arquillué - director
* Paco Mora - Rei Herodes
* Javier Toca - Joan Baptista
* Carmen Villena - Heròdies

## Premis i nominacions

* Goya a la millor cançó original per Sevillana para Carlos, composta per Roque Baños.
* Premi a la millor contribució artística al Festival Internacional de Cinema de Mont-real.

## Referències

* ↑ Saura vuelve al musical con 'Salomé', El País, 22 de gener de 2001
* ↑ Saura vuelve al baile flamenco con Salomé, La Vanguardia, 24 de novembre de 2001
* ↑ Salomé a Fotogramas (castellà)
* ↑ Salomé al web dels Premis Goya
* ↑ Montreal premia 'Salomé', de Carlos Saura, por su contribución artística, El País, 4 de setembre de 2002
# La màscara de l'home del nas trencat

La màscara de l'home del nas trencat és una escultura d'Auguste Rodin creada entre els anys 1863 i 1864 que va ser aprovada per al Saló de París en 1975 i és considerada com el primer treball rellevant de l'autor. L'obra titulada originalment «Retrat de M» va ser rebutjada pels espectadors en mostrar a un home amb el nas trencat i amb faccions pronunciades, en aquesta època era considerat un rostre desagradable per la majoria de la gent. En l'obra va representar a la vida i no a la gràcia que regia a la plàstica acadèmica de l'època. Rodin va fer el primer model d'aquesta obra en guix i l'hivern de 1864 la peça va perdre el bust que la sostenia, i va decidir usar-la com a màscara. Posteriorment, el 1880, va realitzar un segon model de bronze, el qual s'exhibeix al Museu Soumaya de la Ciutat de Mèxic.
Durant l'any 1863 Rodin va condicionar el seu estudi en un estable, on va treballar aquest model inspirat en les faccions d'un treballador molt conegut al seu veïnat, «Bibi».
Segons Rainer Maria Rilke «Tenia davant un home assegut tranquil·lament i una cara tranquil·la. Era la cara d'un home viu i quan la va explorar estava plena d'agitació i de desordre.»
L'obra es va realitzar en bronze amb pàtina negra, cafè obscur i verd amb mesures de base 12,5 x 15,1 x 15,3 cm. A la base es troba la signatura de Rodin.
Malgrat veure's influenciat per l'obra del Louvre, la màscara denota una fidelitat a l'estil contornejat característic de Rodin, a més de profunds solcs i un gest sever. Aquesta obra va ser crucial en el desenvolupament de l'estètica escultòrica de l'autor.
Segons paraules del mateix Rodin: «Aquesta màscara va determinar tot el meu treball futur; és la primera peça de modelatge que vaig fer. Des de llavors he tractat de veure la meva obra des de tots els punts de vista i dibuixar-la bé en cadascun dels seus aspectes. Aquesta màscara ha estat en la meva ment en tot el que he fet». Els seus retrats posteriors posseeixen una singularitat en vida i individualisme, això es deu en bona part al fet que l'artista va romandre fidel al principi del model de contorns.

## Referències

* ↑ Fundación Carlos Slim. La era de Rodin (en castellà). México: Museo Soumaya, 2007, p. 143 p.. ISBN 9789687794365.
* ↑ Tancock, John L. Rodin en México. Colección de escultura europea de los siglos XlX y XX (en castellà). México: Fundación Carlos Slim, 1997, p. 7,65-71. ISBN 9687794038.
* ↑ La puerta del Infierno (en castellà). México: Fundación Carlos Slim, 2016, p. 47-49. ISBN 9786077805182.
# Lagrangià

El lagrangià ($L$) és una funció escalar de les variables dinàmiques d'un sistema físic. Rep el seu nom de Joseph Louis Lagrange que entre els anys 1772 i 1788 va reformular la mecànica newtoniana. Matemàticament es pot derivar mitjançant el principi de Hamilton que pot ser expressat breument com:
    El moviment d'un sistema en un interval de temps de t$_1$ fins a t₂ és tal que la integral de línia $S=\int _{t_{1}}^{t_{2}}L\,dt$ té un valor estacionari per al camí correcte.
El lagrangià L es defineix com L = T - V, on T és l'energia cinètica, V l'energia potencial i S és el que s'anomena acció. Matemàticament estacionari s'expressa com:
    $\delta S=\delta \int _{t_{1}}^{t_{2}}L(q_{1},...,q_{n},{\dot {q_{1}}},...,{\dot {q_{n}}},t)\,dt=0$
Amb això es deriven les equacions de (Euler-)Lagrange:
    ${\frac {d}{dt}}{\frac {\partial L}{\partial {\dot {q_{i}}}}}-{\frac {\partial L}{\partial q_{i}}}=0,i=1,2,\ldots ,n$
per les n coordenades generalitzades.
Per a més informació, vegeu l'article formulació lagrangiana.
# Sterkfontein

Sterkfontein és un cràter de l'asteroide de la família Coronis del cinturó principal, (243) Ida, situat amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -4.1 ° de latitud nord i 54.1 ° de longitud est. Fa un diàmetre de 4.7 km. El nom va ser fet oficial per la UAI el 1997 i fa referència a Sterkfontein, un sistema de coves de Sud-àfrica.

## Referències

* ↑ "Sterkfontein". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Courbon, P.; Chabert, C.; Bosted, P.; Lindsley, K. Cave Books, Saint Louis. Atlas of the Great Caves of the World, 1989.
# Bandhora

Bandhora fou un petit estat bundela de l'Índia, amb capital a Bandhora al Bundelkhand.
Chhtarsal, rajput bundela fundador del principat de Panna, a la seva mort el 1731 va cedir Bandhora i alguns pobles en jagir al seu quart fill Barthi Chand, al que també va cedir en jagir Jaso i altres pobles. Bharti Chand (mort el 1750) va cedir Bandhora al seu fill gran Durjan Singh, i Jaso al segon fill Hari Singh. Durjan Singh però va morir deixant només un fill menor d'edat de nom Kunwar Medini Singh, que va morir en la infantesa, revertint Bandhora a Jaso amb el que va quedar fusionat abans de 1775.

## Llista de sobirans de Bandhora

* Diwan Durjan Singh 1750-?
* Diwan Medni Singh ?

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
* Genealogia Arxivat 2009-05-29 a Wayback Machine.
# Els Clots (Segan)

Els Clots és un clot, una petita vall tancada, del terme municipal de Conca de Dalt, a l'antic terme d'Hortoneda de la Conca, al Pallars Jussà. Pertany a l'àmbit de l'antiga caseria de bordes de Segan.
Estan situats a prop i al sud-est de les Bordes de Segan, entre la Serra de la Travessa, que queda a migdia, i el Serrat dels Boix de la Serra, que és al nord. Travessa els Clots el Camí de les Bordes de Segan.

## Referències

* ↑ «Vissir». Institut Cartogràfic de Catalunya.