OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Partit Cors d'Acció

El Partit Cors d'Acció (cors Partitu Corsu d'Azione, PCA) fou un partit polític cors de caràcter autonomista, fundat per Petru Rocca i Matteu Rocca el 1922.
Era inspirat en el Partito Sardo d'Azione (PSDAZ), amb qui mantenia relacions força cordials, i en el Partit Autonomista Bretó. Era format per periodistes, literats de classe mitjana i de diferents orígens ideològics, sacerdots, funcionaris i professionals liberals.
La seva ideologia era, però, imprecisa, partidaris d'una autonomia administrativa dins de França tot seguint l'estratègia política dels alsacians, però se situà en el centre de moviment de recuperació de la llengua corsa, que comprenia diverses associacions culturals d'Aiacciu i Bastia, grups de teatre popular, l'Acadèmia Corsa (fundada el 1921 per tal d'estudiar l'idioma), revistes com Revue de la Corse, interessada en la història local. Però la majoria dels militants eren regionalistes que no qüestionaven la pertinença corsa a França.
El 1927 tenia unes 17 seccions locals, d'elles 13 a l'illa de Còrsega. El 1927 fou rebatejat com a Partit Cors Autonomista.

## Referències

* ↑ Jean-Marie Arrighi. Editions Jean-paul Gisserot. Histoire de la langue Corse, 2002. ISBN 978-2-87747-663-8. (consultable on line)
* ↑ Hall, 1979
# París-Roubaix 1959

La París-Roubaix 1959 fou la 57a edició de la París-Roubaix. La cursa es disputà el 12 d'abril de 1959 i fou guanyada pel belga Noël Foré, que s'imposà a l'esprint als seus companys d'escapada, els també belgues Gilbert Desmet i Marcel Janssens.
75 ciclistes acabaren la cursa.

## Classificació final

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Noël Foré | Groene Leeuw | 6h 08' 20" |
| 2 | Gilbert Desmet | Faema | m. t. |
| 3 | Marcel Janssens | Flandria-Dr. Mann | m. t. |
| 4 | Rik van Looy | Faema | + 57" |
| 5 | Tino Sabbadini | Mercier | m. t. |
| 6 | Alfred de Bruyne | Peugeot-BP-Dunlop | m. t. |
| 7 | Frans de Mulder | Groene Leeuw | m. t. |
| 8 | Leon van Daele | Flandria-Dr. Mann | + 1' 04" |
| 9 | Frans Aerenhouts | Mercier | m. t. |
| 10 | Raymond Impanis | Elve-Peugeot | m. t. |

## Enllaços externs

* Web oficial
* Resultats a les-sports.info
* Resultats a cyclebase.nl Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# París-Roubaix 1963

La París-Roubaix 1963 fou la 61a edició de la París-Roubaix. La cursa es disputà el 7 d'abril de 1963 i fou guanyada pel belga Emile Daems, que s'imposà a l'esprint en l'arribada a Roubaix en un grup format per 11 ciclistes. Segon fou el també belga Rik van Looy, vencedor de les dues darreres edicions, i tercer el neerlandès Jan Janssen.
78 ciclistes acabaren la cursa.

## Classificació final

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Emile Daems | Peugeot-BP | 7h 03' 33" |
| 2 | Rik van Looy | G.B.C.-Libertas | m. t. |
| 3 | Jan Janssen | Pelforth-Sauvage-Lejeune | m. t. |
| 4 | Marcel Janssens | Solo-Terrot | m. t. |
| 5 | Armand Desmet | Faema-Flandria | m. t. |
| 6 | Raymond Poulidor | Mercier-BP-Hutchinson | m. t. |
| 7 | Peter Post | Dr. Mann | m. t. |
| 8 | Tom Simpson | Peugeot-BP | m. t. |
| 9 | Arthur de Cabooter | Solo-Terrot | m. t. |
| 10 | Jozef Planckaert | Faema-Flandria | m. t. |

## Enllaços externs

* Web oficial
* Resultats a les-sports.info
* Resultats a cyclebase.nl
# Papamosques jacint

El papamosques jacint (Cyornis hyacinthinus) és una espècie d'ocell de la família dels muscicàpids (Muscicapidae) del sud-est asiàtic. És endèmic de l'illa de Timor (Indonèsia i Timor Oriental), bé com d'algunes altres illes petites de la Sonda adjacents. Habita els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits i de l'estatge montà. El seu estat de conservació és de risc mínim.

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «papamosques jacint». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 4 gener 2021].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 699. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Timor Blue-flycatcher. Cyornis hyacinthinus» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 4 gener 2021].
# Papamosques menut

El papamosques menut (Ficedula parva) és una espècie d'ocell de la família dels muscicàpids (Muscicapidae) que cria en boscos poc densos d'Europa oriental, des del sud d'Escandinàvia, Alemanya i Suïssa cap a l'est fins als Urals i el nord de l'Iran. En hivern es pot observar a l'Índia. Ocasional als Països Catalans. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ Papamosques menut al TERMCAT Rev. 24/07/2012
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 707. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ Fitxa del papamosques menut al SIOC Rev. 26/07/2012
* ↑ BirdLife International. «Red-breasted Flycatcher. Ficedula parva» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2018. [Consulta: 26 juny 2022].
# Partido Obreiro Galego

El Partido Obreiro Galego (POG), fou un partit gallec marxista i nacionalista. Tenia aproximadament 200 militants en 1977, principalment a Vigo i Santiago de Compostel·la.
En 1977 Camilo Nogueira liderava un grup que es va escindir del BNPG, partidari de major pluralisme ideològic, la col·laboració amb altres forces i l'acceptació de l'autonomia com un primer pas per a l'autogovern. En octubre funda un nou partit en el que s'integren a més membres procedents de l'Asemblea Nacional-Popular Galega, Partit Comunista de Galícia, Partit Socialista Gallec, Partit dels Treballadors i Moviment Comunista de Galícia. Els líders del nou partit són Camilo Nogueira i Xan López Facal. Després del I Congrés s'integra en la coalició Unidade Galega per a participar en les eleccions generals i municipals de 1979. Propugnà el vot en blanc en el referèndum de l'Estatut de 1980. En desembre de 1980 es refundà amb el nom d'Esquerda Galega.

## Referències

* ↑ Beramendi, X.G. and Núñez Seixas, X.M. (1996): O nacionalismo galego. A Nosa Terra, Vigo
* ↑ http://elpais.com/diario/1979/01/18/espana/285462016_850215.html
# Patriarca Gregori VII

Gregori VII de Constantinoble (en grec Γρηγόριος Ζ') va ser Patriarca de Constantinoble de l'any 1923 al 1924.
Va néixer cap a l'any 1850 a l'illa de Sifnos, i va estudiar a l'Escola Teològica de Halki, on es va graduar l'any 1882. Va ser diaca i protosincel·le a la ciutat de Rodes. L'any 1887 va ser bisbe de Mireon, i el 1892 el Sant Sínode el va nomenar metropolità de Serres. L'any 1909 va ser bisbe metropolità de Cízic, i el 1913 de Calcedònia. Finalment, el 6 de desembre de 1923 va ser elegit Patriarca Ecumènic pel Sant Sínode i va ser entronitzat el 30 de desembre.
Durant el seu mandat, va deposar l'anomenat «Papa» Eutimi, dirigent de l'Església Ortodoxa Turca. També va ser deposat el bisbe metropolità de Càldia, Basili, que havia treballat en l'organització de l'Arxidiòcesi grega a Amèrica sense permís del Patriarcat. Va reconèixer l'autocefàlia de l'Església Ortodoxa Polonesa i va restablir l'autonomia del metropolità de Kíev. Finalment, seguint les seves recomanacions, es van crear les seus metropolitanes d'Europa Central, d'Austràlia i de les Illes dels Prínceps i el Patriarcat va adoptar oficialment el calendari gregorià.
Gregori VII tenia greus problemes de salut que se li van manifestar el setembre de 1924, i va morir d'un infart agut de miocardi el 17 de novembre del mateix any.

## Referències

* ↑ «Γρηγόριος Ζ´» (en grec). Ecumenical Patriarchate of Constantinople. [Consulta: 21 agost 2023].
# Patriarca Llatí d'Antioquia

El patriarca llatí d'Antioquia fou un càrrec creat per Bohemon I d'Antioquia, rei d'Antioquia, després de la Primera Croada, per tal de representar l'Església Catòlica Romana a l'antiga jurisdicció del Patriarcat d'Antioquia (ara Patriarcat Llatí d'Antioquia). Es va crear el 1099 i va existir fins a la seva supressió formal el 1964.

## Patriarques llatins d'Antioquia

* Bernat de Valença (1100-1135)
* Raül de Domfront (1135-1139)
* Eimeric de Llemotges, dit Malafaida (1139-1193)
* Raül II (1193-1196)
* Pere I d'Angulema (1196-1208)
* Pere II d'Ivrea (1209-1217)
* Pere III de Capua (1219) (no consagrat)
* Rainer (1219-1225)
* interinitat de l'arquebisbe llatí de Tars (1225-1227)
* Albert de Rezzato (1227-1246)
* Opizo dei Fieschi (1247-1292), titular a partir de 1268
* Isnard, arquebisbe de Tebes a Grècia (1311-1320)
* vacant (1320-1342)
* Gérald Othon, general dels franciscans (1342-1348)
* Raymond de Salgues, bisbe d'Agen (?1364-1374)
* Séguin d'Anton, arquebisbe de Tours (1380-1395)
* Wenceslas, canceller del rei de Bohèmia (1398-1409)
* Joan, administrador perpetu de Sant Ruf (1415-1426)
* Guilleme de la Tour, bisbe de Rodés (1429-1439?)
* Denis du Moulin, bisbe de París (1439-1447)
* Jacques Jouvenel dels Ursins (1449-1457)
* desconegut, vers 1461
* Lorenzo Zane, bisbe de Brèscia (1478-1485)
* Alfonso Caraffa, bisbe de Lucera (1505-1534)
* Fernando de Loazes (15/02/1566 - 29/02/1568)
* Joan de Ribera, arquebisbe de València (1568-1581?)
* Luigi Caetani, cardenal (1622-1626)
* Gian Battista Pamphili (1626-1631) futur papa Innocenci X
* Cesare Monti, arquebisbe de Milà (1631-1650?)
* Alessandro Crescenzi, cardenal (1675-1688)
* Carles Tomàs Maillard de Tournon, llegat a la Xina (1701-1710)
* Giberto Borromeo, cardenal (1711-1714)
* Joaquim Ferran de Portocarrero, cardenal (1735-1743)
* Francesco Maria Pallavicini (1743 - ?)
* desconegut ?
* Ludovico Calini (1751–1766?)
* desconegut/s ?
* Giulio Maria della Somaglia (1788–1795?)
* Antonio Despuig y Dameto (1799–1813)
* vacant
* Lorenzo Girolamo Mattei (1822–1833)
* desconegut/s ?
* Albertus Barbolani di Montauto (1856–1857)
* Josephus Melchiades Ferlisi (1858–1860)
* Carolus Belgrado (1862–1866)
* Paulus Brunoni (1868–1877)
* Petrus De Villanova (1879–1881)
* Placidus Ralli (1882–1884)
* Vicenzo Tizzani, arquebisbe de Nezib (1886-1899?)
* Carlo Nocella (1899-1901), mort el 1903 com patriarca llatí de Constantinoble
* Lorenzo Passarini (1901-1915)
* Ladislao Michele Zaleski (1916-1925)
* Roberto Vicentini (1925-1953)
* sede vacante (1953-1964)
* supressió formal (1964)
# Pedibús

Un pedibús és un grup de persones que recorren juntes una ruta caminant seguint un horari establert com a forma de desplaçament fins als seus llocs de destinació. Els vianants poden unir-se o deixar el pedibús en diferents punts al llarg de la ruta.
Els pedibusos poden tenir finalitats socials o ambientals, tractant d'encoratjar més persones a caminar com a mitjà de transport, fent l'experiència més interessant, social i segura.
Amb freqüència s'organitzen pedibusos escolars en els quals un o diversos adults supervisen una ruta on es van recollint els nens en diferents punts fins que arriben al centre educatiu.
Els pedibusos tenen nombrosos avantatges com la millora de la salut, reducció de la contaminació, major socialització i participació comunitària, reducció de trànsit i soroll o millora de la seguretat viària.

## Vegeu també

* Bicibús
* Obesitat infantil

## Referències

* ↑ «Cómo organizar un bicibús/pedibús - Ayuntamiento de Madrid» (en castellà).
* ↑ «¿Qué es Pedibús? Garantiza un camino seguro para tus hijos» (en castellà), 31-05-2023.
* ↑ «Escolares estrenan el 'pedibús', un autobús a pie para ir al colegio» (en castellà), 22-09-2015.
* ↑ «El Pedibús, un camino escolar seguro» (en castellà).
* ↑ «Pedibús: iniciativas para ir andando al colegio» (en castellà), 21-10-2014.
# Pedro Meyer Fernández

Pedro Meyer Fernández (Madrid, 2 d'octubre de 1948) és un periodista espanyol.
Després d'estudiar Periodisme i Sociologia, inicia la seva trajectòria professional en 1969, any en què s'incorpora a Ràdio Nacional d'Espanya i Televisió espanyola. En aquest últim mitjà s'especialitza, en un primer moment, en programes infantils com La Casa del Reloj (1971-1974) o La cometa naranja (1974). Anteriorment, però, havia debutat com a actor de teatre amb la sèrie ¿Es usted el asesino? (1967).
En 1977 s'integra en els serveis informatius de TVE, i comença a presentar Telediario (fou presentador de la segona edició de 1978 a 1983) i intervé en altres espais de debat polític com Opinión Pública (1978), Café de Redacción (1979) i La víspera de nuestro tiempo (1982). Entre 1985 i 1987, a més, col·labora en el programa d'emissió simultània en tots els països de parla hispana Punto de encuentro.
Paral·lelament, a la ràdio col·labora en espais com Protagonistas, Caravana de amigos o Peninsular Hora Cero.
Entre 1987 i 1991 s'aparta de la pantalla i de les ones, per a exercir de Subdirector General de Comunicació Social amb categoria d'Assessor Executiu en el Ministeri de Defensa d'Espanya.
A la seva sortida de l'Administració, torna a RNE, i participa com a editor en els programes De tarde en tarde (1991-1992), 24 horas (1992-1993), España a las ocho (1993-1996) i Siete días (1996-1998).
Entre 1998 i 2000 assumeix el càrrec de Cap de l'Àrea de Local de RNE. En 2000 es posa al capdavant del programa Emprendedores, que continua presentant i dirigint. Des de maig de 2004 fins a 2007 va ser Director de Programes i Emissions de RNE. En 2007 deixà TVE i s'ha dedicat a la consultoria privada.

## Referències

* ↑ Telediario, historia de una imagen
* ↑ Pedro Meyer: "La aceptación de las Fuerzas Armadas por la sociedad es un trabajo de muchos años y muchos profesionales", Europa Press, 9 de novembre de 2011
* ↑ ‘España a las ocho’, 50 años de radio, EL País, 6 de novembre de 2017
* ↑ Radio Nacional destituye a Pedro Meyer tras una tertulia sobre el Papa, El País, 27 de setembre de 1996
* ↑ Pedro Meyer Arxivat 2018-03-30 a Wayback Machine. a academiatv.es
# Paula Nicart Mejías

Paula Nicart Mejías (Cornellà de Llobregat, 8 de setembre de 1994) és una exfutbolista catalana que ocupava el lloc de defensa. El 2015 va ser convocada per primera vegada per a la Selecció Absoluta Femenina de Futbol d'Espanya.

## Trajectòria

Paula va començar a jugar a futbol en l'equip masculí de l'UE Cornellà, amb tan sols 6 anys. i més tard passaria a formar part de l'UE Sant Joan d'Espí.
El 2008 va fitxar pel FC Barcelona en la categoria de Juvenil-Cadet i aconseguiria ascendir al segon equip el 2010. Durant la seva etapa en el club blaugrana, Nicart va ser convocada en diverses ocasions amb la Selecció Espanyola Sub-17 amb la qual va obtenir dos campionats d'Europa i la tercera plaça del mundial de Trinidad i Tobago del 2010, amb la Selecció Catalana, sub 16 va aconseguir el campionat d'Espanya de seleccions autonòmiques del 2010, i diversos sub campionats amb la sub 16 i sub 18.
El 2011 va ser presentada com a nova jugadora del F.C. Llevant Les Planes, equip català recentment ascendit a Primera Divisió, i en el qual romandria una temporada, aconseguint el premi de Jugadora Revelació de l'any 2013. El 2013 va passar a formar part del CE Sant Gabriel.
El 2014 va ser fitxada pel València CF i va signar una de les seves millors temporades com a jugadora en finalitzar la Lliga en quarta posició i consagrar-se subcampiona de la Copa de la Reina, després de perdre la final per 2-1 contra el Sporting de Huelva. Va ser convocada per primera vegada en la Selecció Espanyola Absoluta a principis de 2015, debutant contra Bèlgica. En 2017 va participar en l'Eurocopa.
Després de dos anys amb diverses lesions al genoll, el 2020 fitxa pel RCD Espanyol. Amb el descens de l'Espanyol a Reto Iberdrola, Nicart va fitxar per al Sevilla FC. Després de les lesions que ha patit, l'última a principis del 2022, Nicart va anunciar la seva retirada del futbol.

## Referències

* 1 2 «El Espanyol ficha a la central Paula Nicart». La Vanguardia, 19-08-2020. [Consulta: 14 octubre 2020].
* 1 2 «Paula Nicart se retira al no poder superar su lesión» (en castellà), 19-04-2022. [Consulta: 19 abril 2022].
* 1 2 «Paula Nicart, sistema nervioso y central, del Valencia». WangConnection, 08-04-2015. Arxivat de l'original el 2017-09-02. [Consulta: 20 juny 2017].
* 1 2 3 4 «Paula Nicart: "De niña los chicos se negaban a pasarme el balón"». AS.com, 08-01-2015.
* ↑ «Paula Nicart: "Fue desesperante estar fuera del terreno de juego"». VAVEL.com, 13-12-2013.
* ↑ «Las blanquinegras ven premiada así su gran temporada con el Valencia CF Femenino». VCF Radio, 20-06-2017. Arxivat de l'original el 2023-06-16. [Consulta: 20 juny 2017].
* ↑ «Paula Nicart nunca se rinde». Marca, 23-07-2020. [Consulta: 14 octubre 2020].
# Paula Modersohn-Becker

Paula Modersohn-Becker (Dresden, 8 de febrer de 1876–Worpswede, 21 de novembre de 1907) va ser una pintora alemanya, i una de les representants del moviment expressionista al seu país.
Nascuda a Dresden, va fer estudis de pintura i va reunir artistes independents al poble de Worpswede, no lluny de Bremen, on predicava un retorn a la natura i als valors simples de la gent camperola. Allí es va casar amb el paisatgista Otto Modersohn. La falta d'audàcia dels pintors de Worpswede, la van empènyer a usar inspiracions exteriors i a efectuar repetides estades a París.
Els catorze curts anys durant els quals Paula Modersohn-Becker va exercir el seu art li van permetre realitzar almenys set-centes cinquanta pintures, tretze estampes i prop d'un miler de dibuixos. El seu estil, particularment únic i original, és el fruit de múltiples influències, entre la tradició i la modernitat. La seva pintura presenta aspectes que barregen l'impressionisme de Cézanne o Gauguin, el cubisme de Picasso, el fauvisme, l'art japonès i el renaixement alemany. La força expressiva de la seva obra resumeix els principals aspectes de l'art de principis del segle xx. Paula Modersohn-Becker va morir als trenta-un anys. Actualment, l'artista és poc coneguda més enllà dels països germanòfons.

## En el cinema

Paula Modersohn-Becker va ser representada en la pel·lícula alemanya Paula (2016), dirigida per Christian Schwochow. El film repassa la trajectòria artística i vital de Paula Becker durant la seva estada a Worpsede i París. La pintora és interpretada per Carla Juri. El film va aconseguir dos premis del cinema alemany i va rebre bones crítiques; també hi apareixen l'artista Clara Westhoff, el pintor i marit Otto Modersohn i el poeta Rainer Maria Rilke, interpretats per Roxane Duran, Albrecht Schuch i Joel Basman, respectivament.

## Referències

* ↑ Paula Modersohn-Becker, Sophie Dorothee Gallwitz: Eine Künstlerin - Paula Becker-Modersohn. Briefe und Tagebuchblätter. Kestner-Gesellschaft, Hannover 1917.
* ↑ «Filmaffinity». [Consulta: 2017].
# Pere Cobos i Roa

Pere Cobos i Roa (Torquemada (Palència), 22 de maig de 1858 - Tarragona, 6 d'abril de 1914) fou un polític i industrial català d'origen castellà. Posseïa una fàbrica d'electricitat a Jaén, anomenada Cobo y Cia, i milità en el republicanisme de Nicolás Salmerón. Posteriorment es va establir a Tarragona, on fou líder de la Unió Republicana. El 1909 fou escollit conseller a l'ajuntament de Tarragona i fou alcalde des del 13 d'abril de 1910 fins a l'1 de gener de 1912.
Durant el seu mandat s'inicia la construcció de l'edifici del Mercat Central (1911) i se celebren les festes del Centenari del setge de 1811 i comença l'enderrocament simbòlic del Penal del Miracle. A la mort del senador republicà Agustí Sardà i Llaveria el 1913 fou elegit per a ocupar el seu escó, però va morir sense arribar a ocupar el càrrec.

## Fonts

* Els senadors republicans catalans durant la monarquia d'Alfons XIII (1903-1923) Isidre Molas, ICPS, 2006
* Ajuntament de Tarragona
# Penicil·lina biosintètica

Les penicil·lines biosintètiques són antibiòtics del grup dels β-lactàmics (concretament penicil·lines) que s'obtenen mitjançant la fermentació en un medi de cultiu de composició controlada inoculat amb un cep productora del fong Penicillium. Per tal de dirigir el procés industrial a la generació d'un compost diferent de les penicil·lines naturals (com la penicil·lina G), s'afegeix de forma controlada i en excés un precursor per a la cadena lateral de 'anell β-lactàmic, això fa que, de manera natural, el microorganisme ho afegiu a l'àcid 6-aminopenicil·lànic (el nucli de totes les penicil·lines). D'aquesta manera, afegint el precursor desitjat, es produeix una major proporció de la penicil·lina d'interès. S'han desenvolupat més de 100 penicil·lines semisintètiques mitjançant aquest mètode, no obstant això, en processos comercials només la penicil·lina G, penicil·lina V i penicil·lina O es produeixen en quantitats rendibles.

## Referències

* ↑ Crueger, Wulf; Crueger, Anneliese. A texbook of industrial microbiology. 2. Sunderland: Sinauer Associates, 1989. ISBN 0878931317.
# Penina Muhando

Penina Muhando (Kilosa, 3 de març de 1948) és una dramaturga, educadora i actriu tanzana.
Va estudiar educació i teatre a la universitat de Dar es Salaam, de la qual va passar a formar part del departament d'art dramàtic.
Va ser una de les fundadores del grup de teatre Paukwa, amb qui va produir la peça Ayubu (Job)), amb gran èxit popular. Dins d'aquesta companyia també ha fet d'actriu, així com al film Mama Tumaini (La mare de la Tumaini o La mare esperança), de Sigve Endresen i Martin Mhando

## Obres

Les seves obres teatrals són en suahili, però també ha publicat treballs acadèmics en anglès.

### Teatre

* Haitia, 1972
* Tambueni haki zetu (Reconeix els nostres drets), 1973
* Heshima yangu (El meu honor), 1974
* Pambo (Ornament), 1975
* Talaki si mke wangu, 1976
* Harakati za ukombozi (El moviment d'alliberament, escrit conjuntament amb Amandina Lihamba i Ndyanao Balisidya), 1982
* Nguzo mama (Mare pilar), 1982
* Abjadi yetu (El nostre abjad), 1983
* Lina ubani, 1984

### Other

* Fasihi na sanaa za maonyesho (Literatura i arts escèniques), 1976
* "Creating in the Mother-Tongue: The Challenges to the African Writer Today." (Crear en la llengua materna: els desafiaments de l'escriptor africà avui) Research in African Literatures 21.4 (1990): 5-14
* Women's participation in Communication for Development: the popular theatre alternative in Africa, (Participació de les dones a Comunicació per al desenvolupament: l'alternativa popular del teatre a l'Àfrica) 1991
* Culture and Development: The Popular Theatre Approach in Africa, (Cultura i desenvolupament: l'enfocament del teatre popular a l'Àfrica) 1991

## Referències

* ↑ Ada U. Azodo, "Muhando, Penina", in Jane Eldredge Miller (ed.), Who's Who in Contemporary Women's Writing, Routledge, 2001, pp. 226–227.
* ↑ Britannica, The Editors of Encyclopaedia. "Penina O. Muhando". Encyclopedia Britannica, 1 Jan. 2021, https://www.britannica.com/biography/Penina-O-Muhando. Accedit 10 agost 2021.
* ↑ Penina Muhango, Dictionary of African Biography https://www.oxfordreference.com/view/10.1093/acref/9780195382075.001.0001/acref-9780195382075-e-1436?rskey=2sR5Jy&result=1436.

## Enllaços externs

* Amandina Lihamba «Créer dans la langue maternelle. Penina Muhando Mlama». A: Des femmes écrivent l’Afrique. L’Afrique de l’Est (en francès). Éditions Karthala, 2010. .
* Elena Bertoncini. Muhando, Penina (épouse Mlama) Kilosa 1948 (en francès). Éditions des femmes, 2013, p. 3071. .
* Instituto Cervantes. «Obras de Mlama, Penina Muhando» (en castellà).