OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carratraca

Carratraca és un municipi d'Andalusia, a la província de Màlaga, situat als contraforts septentrionals de la Serra de Ronda

## Història

L'origen del municipi de Carratraca és del segle xix. José Salgado va escriure una monografia en 1725, on fa constar que en aquesta zona no existia més que una sola casa, coneguda pel nom de Cortijo de Aguas Hediondas. No obstant això, les banyeres trobades en el vessant de la deu, els sepulcres i restes de ceràmica descoberts en punts diferents del poble i sobretot, els vestigis d'una muralla, fan suposar que aquests llocs van estar habitats durant el període de la dominació romana i abandonats després per causes desconegudes es van cobrir d'espessos alzinars.
Carratraca es va formar a l'empara de les seves aigües sulfuroses. Segons la tradició, el descobriment de les propietats terapèutiques de les aigües ho va realitzar un captaire, "Juan Camisón", anomenat així perquè la seva única vestimenta consistia en una camisa de dormir (en espanyol camisón) llarga i grossa, perquè no el molestessin les nafres que li cobrien tot el cos. Aquest home va arribar a un mas situat al costat de la deu per a implorar la caritat dels seus habitants, i va observar que un cabrer tirava l'aigua als animals que tenien úlceres en la seva pell, i al cap de cert temps guarien, llavors dedició banyar-se ell mateix i després de diverses immersions, ell també va sanar. Amb una base més documentada, se sap que en 1817 hi havia un metge encarregat de l'estudi i anàlisi de les aigües i dels malalts.
El municipi de Carratraca es va crear en 1821 per separació del de Casarabonela. La primera sessió que figura en el Llibre d'Actes es va celebrar el dia 14 de desembre de 1836. Dels fets ocorreguts en la vila, destaca per la seva importància la creació del balneari, que a la vista del nombrós públic que venia a prendre els banys i de l'estat d'abandó que es trobaven els primitius safaretjos, per Reial Ordre de 9 de maig de 1847, es va acordar treure a subhasta les obres de construcció del balneari, els projectes del qual i pressupostos van ser aprovats per la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando.
# Casa Fages

La Casa Fages és un edifici del municipi de Figueres (Alt Empordà) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici situat a la part baixa de la Rambla de Figueres en ple centre històric. És un edifici amb tres façanes, totes ordenades basant-se en arcs de mig punt, que comprenen planta baixa i entresol. Hi ha una zona intermèdia de dos pisos amb balconades, seguides al primer pis i soltes al segon, i coronada per cornisa. I una zona superior, que correspon a l'altell cobert per la terrassa. La façana principal, al carrer Enginyers, presenta decoracions florals entorn de la balconada central i de tipus geomètric (ovalats) entre els arcs de mig punt de la planta baixa. Destaca la modulació de la façana amb lleus cossos sortints en els extrems i cantonades, i disposició tradicional de la degradació de balcons i obertures a mesura que guanya en alçada.

## Història

La Casa Fages, casa natal del poeta Carles Fages de Climent, va ser una de les primeres cases plurifamiliars importants de la Rambla. Localitzada al final de la Rambla i a l'inici del carrer Monturiol, fou construïda al final del cobriment de la riera.

## Referències

* 1 2 «Casa Fages». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
# Mandwa

Mandwa o Mandva fou un petit estat tributari protegit a l'agència de Rewa Kantha, del grup de Sankheda Mehwas, a la presidència de Bombai. La superfície era de 43 km² i estava format per setze pobles. Els ingressos estimats el 1881 eran de 3.500 rúpies i pagava un tribut de 196 rúpies al Gaikwar de Baroda. Els governants eren rajputs chauhans amb títol de maharana. El 13 de setembre de 1890 va pujar al tron Jit Singhji al qual, en morir el 8 de gener de 1915, va succeir Khushal Singhji que fou el darrer maharana amb poders; va accedir a l'Índia el 1948.

## Referències

Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# Manuel Guillermo Altava Lavall

Manuel Guillermo Altava Lavall (Castelló de la Plana, 7 d'octubre de 1958) és un jurista i polític valencià, senador per Castelló en la IX, X, XI i XII legislatures.
Doctorat en dret, ha exercit com a magistrat titular del jutjat número 3 de Castelló. També és professor de dret públic i dret processal a la Universitat Jaume I. A les eleccions generals espanyoles de 2008 fou escollit senador per Castelló de la Plana dins les files del Partido Popular. Fou portaveu de la Comissió de Justícia del Senat. Seria reelegit a les eleccions generals espanyoles de 2011, 2015 i 2016.

## Obres

* Justicia penal de menores y jóvenes : (análisis sustantivo y procesal de la nueva regulación), Tirant lo Blanch, 2002. ISBN 84-8442-633-5
* La posición jurídica de la administración autonómica y local en el proceso civil, Comares, 1996. ISBN 84-8151-315-6
* Lecciones de derecho comparado
* Estudios sobre la responsabilidad penal del menor

## Referències

* ↑ El Supremo confirma el archivo de la causa contra el senador que irrumpió en casa de su ex pareja, El País, 15 d'abril de 2010
* ↑ Web de la UJI
* ↑ Fitxa del Senat
# Malhar Rao Holkar (desambiguació)

Malhar Rao Holkar és el nom dels següents personatges:
* Malhar Rao Holkar (Jejuri, 1693 - Alampur 1766), noble maratha, primer sobirà del subadar de Malwa.
* Malhar II Rao Holkar (1767-1797), príncep de Malwa, de la dinastia dels maharajas Holkar de Maheshwar, antecedent dels maharajas d'Indore.
* Malhar III Rao Holkar (Bhanpura 1806 - Deogurania 1833), subadar bahadur de Malwa amb seu inicial a Maheshwar i després de 1818 maharaja amb seu a Indore.
# Casa Blanca (Puiverd)

La Casa Blanca és una obra de Tremp (Pallars Jussà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'una antiga masia que es va remodelar i eixamplar. És un complex que consta d'habitatge i construccions distribuïdes al voltant d'un pati. Aquestes construccions corresponen a graners, pallers, corrals, cavallerisses, cotxeres i magatzems.
L'habitatge presenta dues parts ben diferenciades corresponents a la part antiga i a la part recent. La part més nova és un edifici de tall rectangular a banda i banda del qual s'annexen dues naus rectangulars. La part central del conjunt s'aixeca sobre tres plantes i unes golfes, mentre que les naus laterals ho fan sobre una planta i sobreteulada; presenta una estructura piramidal i esglaonada. La part antiga de l'habitatge està constituïda per un edifici allargat i està annexada a la part nova en la seva façana sud; ambdues edificacions es comuniquen internament. Aquest edifici s'aixeca sobre dues plantes i una sobreteulada, té un soterrani on es troba el celler. El pati és de grans dimensions, quadrangular i enllosat; totes les naus que comuniquen amb ell tenen la primera planta porxada. A partir d'aquest pati es distribueixen el conjunt d'edificis on s'executaven les tasques agrícoles i ramaderes així com les cotxeres.

## Referències

* 1 2 «Casa Blanca». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 març 2019].
# Casa Blanca (Sant Jaume de Frontanyà)

La Casa Blanca és una masia del municipi de Sant Jaume de Frontanyà (Berguedà) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una construcció civil, una masia de planta rectangular corresponent al primer grup de masies cobertes a doble vessant amb el carener paral·lel a la façana. És la tipologia més estable i la que permet més modificacions al llarg del temps (correspon a un model de pagesia pobra). Aquesta en el segle xviii, en el cantó de tramuntana, patí certes modificacions a fi d'ampliar-ne l'espai útil. Davant de la masia hi ha les dependències dels graners, pallisses, conilleres, corts, etc. que, corresponents a les parts de la casa menys modificades, conserven millor la seva estructura original. La Masia de la Casa Blanca ha renovat, sensiblement la façana, amb la qual cosa s'ha perdut una part important de l'encant del conjunt.

## Història

La propietat coneguda avui amb el nom de Casa Blanca va néixer per iniciativa de la família Campalans de Borredà, que comprà al s. XVIII una gran quantitat de terrer al redós de l'església de Sant Jaume de Frontanyà al prior, concretament els masos Puigsubirà i Casanova, que s'anomenen en els documents "masos rònecs". Per aquestes terres, la masia de Campalans pagava un fort cens al prior de St. Jaume, reconeixent-li la directa senyoria sobre aquestes terres. Amb posterioritat, concretament al s. XVIII, la família Campalans es vengué les terres en petites parcel·les a diferents pagesos fent-hi establiments censats. Sobre aquestes porcions de terres venudes sorgí el poble de Sant Jaume de Frontanyà. La més important d'aquestes parcel·lacions fou la Casa Blanca.

## Referències

* 1 2 «Casa Blanca». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 novembre 2015].
# 1421
## Esdeveniments
### Països Catalans

* 8 de juliol - El rei Alfons el Magnànim és reconegut hereu i lloctinent general del Regne de Nàpols.

### Resta del món

* Finalitza el trasllat de la capital de l'emperador Yongle, de Nanjing a Pequín, iniciat en 1403.

## Naixements
### Països Catalans

* 29 de maig - Peñafiel, província de Valladolid: Carles de Viana, príncep d'Aragó i infant de Navarra, príncep de Viana, duc de Gandia (1439-1461), de Girona (1458-1461) i rei titular de Navarra (1441-1461) (m. 1461).

### Resta del món
## Necrològiques
### Països Catalansç

* 3 de febrer - Vic: Alfons de Tous, 12è president de la Generalitat de Catalunya.

### Resta del món
## Referències

* ↑ Figueres, Josep M. Història contemporània de Catalunya. Editorial UOC, 2003, p.37. ISBN 8483187736.
* ↑ Chase, Kenneth Warren. Firearms: A Global History to 1700 (en anglès). Cambridge University Press, 2003, p. 43. ISBN 0521822742.
* ↑ Tsai, Shih-shan Henry. Perpetual happiness: the Ming emperor Yongle (en anglès). University of Washington Press, 2002, p. 118. ISBN 0295800224.
* ↑ «Carles d'Aragó | enciclopèdia.cat». [Consulta: 17 maig 2020].
# Casa Baldric

La casa Baldric és un edifici del Morell (Tarragonès) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

La casa Baldric del carrer Major està en un estat de conservació molt deficient, el que faria precís la seva restauració. Aquesta, té planta baixa amb una porta principal emmarcada per un arc adovellat de grans dimensions, a la qual es poden apreciar les diferents transformacions sofertes per l'immoble al llarg dels anys. El pis principal presenta finestres quadrades, els marcs de les quals estan emmarcats per motllures. Les golfes tenen restes de galeria correguda. A un angle sobresurt cap al carrer del Pou.

## Història

Els Baldric han estat una de les famílies més importants de El Morell, això es veu a la quantitat de vegades que apareixen als documents i gràcies, per descomptat, a les seves cases. L'edifici fou legat, pel seu pare, a Pere Baldric. Aquest posà una saboneria, situada al carrer Major i la bassa (1514). El seu germà Antoni heretà la casa del carrer Mestres, que actualment es pot apreciar que està molt transformada i el seu fill Francesc heretà la casa i heretada de Vilallonga

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Baldric». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 agost 2015].

## Enllaços externs

* «Casa Baldric». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Castell de Puigdemàger

El castell de Puigdemàger és un edifici dels Prats de Rei (Anoia) declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

El castell de Puigdemàger es trobava a l'entorn de l'església de Sant Jaume de Puigdemàger. Actualment al voltant de l'església hi ha construccions ruïnoses que havien format el petit nucli de Puigdemàger.

## Història

El terme del castell de Puigdemàger es documenta des del 1070. El castell com a tal no torna a aparèixer fins al fogatge realitzat a les Corts de Cervera l'any 1359, on apareix com una de les propietats de l'abadessa de Berga. El 1390 el rei Joan I vengué la jurisdicció dels Prats de Rei --que era vila reial-- i de tots els seus agregats, Puigdemàger entre d'altres, a Galceran de Calders. Però aquell mateix anys els propis pradencs pagaren al rei la quantitat manllevada per tal de desfer-se de la jurisdicció de Galceran i tornar a gaudir dels privilegis de ser vila reial.

## Referències

* 1 2 «Castell de Puigdemàger». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 setembre 2015].
# Castell de Puigarbessós

El Castell de Puigarbessós és un castell del municipi de Cercs (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es troba al cim de Puigarbessós, situat en l'aiguabarreig de la riera de Vilada i el riu Llobregat, a l'extrem oest de les canals de Sant Miquel, molt a prop de la Baells. Fortalesa prou important per la seva situació estratègica, dominant la vall del Llobregat des de Cercs fins a Pedret.

## Descripció

Del castell de Puigarbessós queden molt poques restes mig amagades entre la vegetació, la qual fa impossible veure quina va ser l'estructura del castell. Són visibles alguns llenços de mur, el més gran dels quals fa 8 metres de llargada per 5 d'alçada, està construït amb carreus de mides molt diverses i en ell s'obren 4 espitlleres. Aquesta construcció devia constituir part del sistema defensiu del castell juntament amb altres fragments de murs que l'envolten.

## Història

La primera referència documental que es té del castell és del segle xii, quan el comte de Barcelona Ramon Berenguer IV cedí a Hug de Peguera el lloc de Puigarbessós i d'altres del Berguedà com a feu. El dia 21 de juny de 1309, el castell fou objecte d'una permuta entre Sibil·la, comtessa de Pallars i senyora de Berga, i el rei Jaume II. En aquesta permuta la comtessa cedí al rei aquest castell i d'altres del Berguedà. «...castrum meum et villam meam de Berga...castrum meum de Merola et castrum de Puigarbessos...».

## Referències

* 1 2 «Castell de Puigarbessós». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 febrer 2016].
* 1 2 Santandreu i Soler, M. Dolors]. «Castell de Roset». A: El Berguedà. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1985, p. 246 (Catalunya Romànica, XII). ISBN 84-8519-469-1.

## Enllaços externs

* Generalitat de Catalunya Inventari patrimoni
# Casa Forés (Montmeló)

La Casa Forés és una obra noucentista de Montmeló (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa jardí de planta baixa i pis. La coberta és de tipus mansarda. Les façanes de la planta baixa estan estucades. Una potent motllura separa la planta baixa del pis. Aquest té les façanes lleugerament inclinades i recobertes de peces de teula plana. A la planta baixa els buits són d'arc rebaixat i les finestres tenen persianes de llibret. L'entrada principal està flanquejada per dues finestres i per accedir-hi hi ha una escalinata de cinc graons. Les obertures del pis són de llinda plana, n'hi ha tres a la façana principal i posterior i dos a la resta. Aquests buits que sobresurten del pla inclinat de la façana tenen al damunt una coberta de perfil sinuós. A la façana posterior hi ha un porxo de planta rectangular sostingut per dues parelles de columnes als extrems. La coberta és plana i funciona com a terrassa del pis. La barana és balustrada.

## Referències

* ↑ «Casa Forés». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 octubre 2017].
# Casa Fortuny (Vic)

La Casa Fortuny és una obra modernista de Vic (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici civil. Casa entre mitgeres que consta de planta baixa i dos pisos i és simètrica respecte a un eix central. A la planta baixa presenta dos portals d'arc rebaixat amb decoracions de totxo vist formant cornises i decoracions. Al primer pis presenta decoracions amb mosaics de colors, cal remarcar el ferro forjat de les baranes.
És una casa d'estructura simple, construïda amb materials senzills però amb una gran empremta modernista.
L'estat de conservació és regular, ja que està envoltada de noves edificacions.

## Història

Es troba al carrer Verdaguer, que s'obrí arran de la construcció de l'estació de ferrocarril l'any 1875 i que va ser reformat al 1910.
En aquest carrer hi trobem altres elements arquitectònics de tipus modernista o racionalista.
La casa Fortuny és una bella mostra de la simplicitat estructural i de materials d'aquest corrent de principis de segle.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Casa Fortuny». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2017].
# 5è Festival Internacional de Cinema de Berlín

El 5è Festival Internacional de Cinema de Berlín va tenir lloc del 24 de juny al 5 de juliol de 1955. El festival d'aquest any no va atorgar cap premi oficial del jurat, sinó que es van atorgar premis per part del públic. Això va continuar fins que la FIAPF va concedir a Berlín el seu "Estatus A" el 1956. L'ós d'Or fou atorgat a Die Ratten pels vots de l'audiència.

## Pel·lícules en competició

Les següents pel·lícules entraren en competició per l'Os d'or i l'Os de Plata:
| Títol | Director(s) | País |
| Carmen Jones | Otto Preminger | Estats Units |
| Continente perduto | Enrico Gras, Giorgio Moser | Itàlia |
| Die Ratten | Robert Siodmak | RFA |
| Im Schatten des Karakorum | Eugen Schuhmacher | RFA |
| Marcelino, pan y vino | Ladislao Vajda | Espanya |
| Pantomimes | Paul Paviot | França |
| Siam | Ralph Wright | Estats Units |
| The Vanishing Prairie | James Algar | Estats Units |
| Zimmerleute des Waldes | Heinz Sielmann | RFA |

## Premis

Els següents premis foren atorgats pels vots de l'audiència:
* Os d'Or: Die Ratten de Robert Siodmak
* Os de Plata: Marcelino, pan y vino de Ladislao Vajda
* Os de Bronze de Berlín: Carmen Jones de Otto Preminger
* Gran Medalla d'Or (Documentals i pel·lícules culturals): The Vanishing Prairie de James Algar
* Gran Medalla de Plata (Documentals i pel·lícules culturals): Continente perduto d'Enrico Gras, Giorgio Moser
* Gran Medalla de Bronze (Documentals i pel·lícules culturals): Im Schatten des Karakorum d'Eugen Schuhmacher
* Petita Medalla d'Or (Curtmetratge): Zimmerleute des Waldes de Heinz Sielmann
* Petita Medalla de Plata (Curtmetratge): Siam de Ralph Wright
* Petita Medalla de Bronze (Curtmetratge): Pantomimes de Paul Paviot

## Referències

* ↑ «5th Berlin International Film Festival». berlinale.de. [Consulta: 24 desembre 2009].
* ↑ «JURIES 1955». berlinale.de. Arxivat de l'original el 23 octubre 2013. [Consulta: 7 juny 2014].
* 1 2 «PRIZES & HONOURS 1955». berlinale.de. Arxivat de l'original el 15 octubre 2013. [Consulta: 7 juny 2014].
* ↑ «PROGRAMME 1955». berlinale.de. Arxivat de l'original el 9 novembre 2013. [Consulta: 7 juny 2014].

## Vegeu també

* Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1955
* 8è Festival Internacional de Cinema de Canes
* 18a Mostra Internacional de Cinema de Venècia

## Enllaços externs

* 5è Festival Internacional de Cinema de Berlín de 1955 a filmaffinity
* 1955 Berlin International Film Festival
* Berlin International Film Festival:1955 Arxivat 2004-06-29 a Wayback Machine. a Internet Movie Database
# 1275

El 1275 (MCCLXXV) fou un any comú començat en dimarts del calendari julià.

## Esdeveniments

* El rei Eduard I d'Anglaterra promulga l'Estatut del Judaisme, que proscriu la usura i imposa restriccions als jueus d'Anglaterra.

## Necrològiques

* 6 de gener (Barcelona): Ramon de Penyafort.

## Referències

* ↑ Melton, 2014, «1275».
* ↑ «Ramon de Penyafort». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 26 maig 2024].

## Bibliografia

* Melton, J. G. Faiths Across Time: 5,000 Years of Religious History (en anglès). Volum 2. ABC-CLIO, 2014. ISBN 978-1-61069-025-6.
# Ermita de Santa Fe

«Ermita de Santa Fe» té aquests significats:
* Ermita de Santa Fe de Montfred, església romànica a Talavera (Segarra)
* Ermita de Santa Fe del Montseny, capella al poble de Santa Fe del Montseny (Vallès Oriental)
* Ermita de Santa Fe d'Organyà, edifici al municipi d'Organyà (Alt Urgell)
* Ermita de Santa Fe dels Solers, edifici preromànic al costat del Mas dels Solers, al terme municipal de Sant Climent Sescebes (Alt Empordà)
* Ermita de Santa Fe de Tudela, església de Tudela de Segre, al municipi d'Artesa de Segre (Noguera)
# Ermita de Santa Caterina

«Ermita de Santa Caterina» té aquests significats:
* Ermita de Santa Caterina d'Arbeca
* Ermita de Santa Caterina de Baixàs
* Ermita de Santa Caterina (Torroella de Montgrí)
# Església de Montserrat (Manresa)

L'Església de Montserrat és una obra del municipi de Manresa (Bages) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una església de planta rectangular adossada amb dues façanes fent cantonada. Presenta una nau coberta amb volta dividida per quatre arcs torals, amb sagristia i cambril situats darrere el baptisteri. Façanes: la principal està ordenada simètricament amb el portal d'accés de mig punt, amb arquivoltes, l'última de les quals s'enllaça amb la línia d'imposta. A sobre del portal, un rosetó. Capcer coronat amb cornisa i arcs cecs. La façana lateral presenta una sèrie d'obertures que no segueixen un ritme unitari i també apareix un tros d'arqueria cega en un tram.

## Història

El 1887 es va començar l'obra, que es beneí el 1906. El 1909 es cremà durant la Setmana Tràgica i després es va refer de nou. El cambril es construí el 1932.

## Referències

* 1 2 «Església de Montserrat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 juny 2015].
# Estibarseni

L'estibarseni és un mineral de la classe dels elements nadius. El nom ve del llatí stibium (antimoni) i arsarsènics troba sovint barrejat amb arsènic o antimoni pur, i la descripció original de l'espècie, que data de l'any 1941, proposava fer servir el terme "estibarseni" pels minerals amb fórmula AsSb, i el terme "allemontita" per a les mescles. Des de l'any 1982, però, l'Associació Mineralògica Internacional considera "estibarseni" com a nom correcte, i "allemontita" com a sinònim. Si la barreja és rica en antimoni pot ser coneguda també com a "Allemontita I", o "Allemontita III" si és rica en arsènic. Pertany al grup arsènic, juntament amb l'antimoni i el bismut. La localitat tipus d'aquest mineral és Varuträsk, Västerbotten (Suècia).

## Característiques

L'estibarseni és una forma natural d'antimonur d'arsènic o d'arsenur d'antimoni. Cristal·litza en el sistema trigonal. Té una duresa a l'escala de Mohs que eoscil·la entre 3 i 4. L'estibarseni té la mateixa estructura cristal·lina que l'arsènic i l'antimoni, amb els valors intermedis dels paràmetres de xarxa. Aquesta estructura (grup espacial R3m No. 166) és descrita com hexagonal, trigonal i rombohedral a causa de la superposició entre aquests termes (vegeu sistema trigonal).
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'estibarseni pertany a «01.CA: Semimetallss i no-metalls, elements del grup de l'arsènic» juntament amb els següents minerals: antimoni, arsènic, bismut, arsenolamprita, pararsenolamprita i paradocrasita.

## Formació

L'estibaseni es troba en filons hidrotermals i en pegmatites. Sol trobar-se associada a altres minerals com: arsènic, arsenolita, antimoni, kermesita, estibina, estibiconita, cervantita, esfalerita, siderita, calcita i quars.

## Referències

* ↑ «Bismuthian Stibarsen» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 gener 2014].
* ↑ «Stibarsen» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 gener 2014].
* ↑ «Allemontite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 gener 2014].
* ↑ «Arsenic Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 gener 2014].
* ↑ «Stibarsen» (en anglès). Handbook of mineralogy. [Consulta: 23 gener 2014].