OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joseph Étienne

Joseph Étienne (Vivarès, 1755 - Puèi Domat, 1798), marquès de Surville, fou un militar francès d'una antiga família.
Després d'haver servit com a capità a Còrsega i Amèrica, en esclatar-la Revolució va emigrar i va formar part de l'exèrcit de Condé. Tornat a França amb una missió del comte d'Artois, va ser detingut i afusellat. Entre els seus manuscrits es va trobar una col·lecció de poesies que Vanderbourg va publicar el 1803 amb el títol de Poèsies de Clotilde, i que van adquirir ràpida celebritat. El marquès manifestava que aquestes poesies eren d'un avantpassat seu del segle XV, cosa que va augmentar més l'interès, per tractar-se d'una obra que pel fons i per la forma semblança d'època molt més moderna, per trobar-s'hi particularitats de factura que no van aparèixer a la literatura francesa fins al segle xvii.
La Décade Philosophique i el Journal de Paris van publicar sengles articles en què consideraven les Poèsies de Clotilde com una superxeria, i se sap també per la crònica del temps que tant Vanderbourg com l'editor Heinrichs van rebre el diploma de socis de la Societat dels Gobe-Mouches (Papamosques). Una segona edició feta per Charles Nodier en 1836 va venir a proporcionar nous arguments als quals, per raons de pura lingüística havien dubtat de l'existència de la poeta del segle XV, trobant llavors en la col·lecció curiosos anacronismes.
Els crítics es van confirmar en la seva primera opinió, discrepant només en la personalitat de l'autor, ja que mentre per a uns era el mateix Venderbourg, per a uns altres, entre ells Sainte-Beuve, era el marquès Joseph Étienne de Surville. L'article de Sainte-Beuve contenia, a més, una carta de Lavialle de Masmorel, antic diputat de Corréze, en què afirmava que el seu pare, company de desterrament i amic íntim del marquès de Surville havia acabat per arrencar-li la confessió que les poesies en qüestió eren seves.
El 1970 Antoine Macé, degà de la Facultat de Lletres de Grenoble, va publicar un Procés d'histoire littéraire que va obrir una nova fase de la qüestió. Macé que havia aconseguit posar-se en relació amb la vídua de Surville (m. el 1843), va poder obtenir la comunicació de la correspondència de Vandebourg i, a més, per antics coneguts del marquès, va descobrir que aquest havia fet els seus primers assajos de poesia arcaica a un diari de Lausana, amb el que ja no va restar cap dubte a ningú que les Poesies de Clotilde eren obres de Joseph Étienne, marquès de Surville.

## Bibliografia

* Paul Cotten, Venderbourg et les poesies de Clotilde de Surville, en el Bulletin du Bibliophile (1894);
* Anatole Loquin, Une fausse resurrection littéraire (1873);
* Antoine Macé, Un procés d'histoire litteraire (1870);
* Albin Mazon, Margueritte Chalis et la légende de Clotilde de Surville (París, 1875);
* Gaston Paris, a Revue Critique d'Histoire et de Littérature (1, se març de 1873 i 30 de maig de 1874);
* Eugène Villedieu, Margueritte de Surville (1875)
* Biografia al web Portraits d'Ardéchois
# Josselin de Rohan

Josselin de Rohan-Chabot (Suresnes, Alts del Sena, 1938) és un polític i aristòcrata francès, 14è duc de Rohan, comte de Porhoët i de Lorges, marquès de Blain i de La Garnache, Baró de Mouchamps, Senyor d'Héric i de Fresnay, dit Josselin de Rohan. Es llicencià a l'Escola Nacional d'Administració francesa. Proper a Jacques Chirac, fou escollit senador per Morbihan el 1983 pel Reagrupament per la República, i va ser cap del grup parlamentari de 1993 a 2002; després ho fou de la Unió pel Moviment Popular fins al 2008. El 2008 fou nomenat president de la Comissió d'Afers Exteriors del Senat.
De 1965 a 2000 fou alcalde de Josselin. De 1982 a 1998 va ser membre del Consell General de Morbihan pel cantó de Josselin. A les eleccions regionals franceses de 1998 fou elegit president del Consell Regional de Bretanya, càrrec que va perdre el 2004.

## Enllaços externs

* Fitxa al web del Senat francès (francès)
| Precedit per: Yvon Bourges | President del Consell Regional de Bretanya 1998 - 2004 | Succeït per: Jean-Yves Le Drian |
| Precedit per: Alain de Rohan | Duc de Rohan 1966 - | Succeït per: ' |
# Kathrota

Kathrota fou un estat tributari protegit del prant de Sorath, a l'agència de Kathiawar, presidència de Bombai amb una superfície de 3 km² i format per un sol poble amb un únic tributari. Els ingressos estimats el 1881 eren de 100 lliures i el tribut pagat al Gaikwar de Baroda era de 5,4 lliures. La capital era Kathrota a uns 25 km a l'oest de Lakapadar amb una població el 1872 de 244 habitants i de només 59 el 1881.

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# José Emilio Pacheco Berny

José Emilio Pacheco Berny (Ciutat de Mèxic, 30 de juny de 1939 - Ib., 26 de gener de 2014) va ser un escriptor mexicà l'obra del qual abasta la poesia, la crònica, la novel·la i el conte, així com l'assaig i la traducció. És considerat integrant de l'anomenada Generació del 50. José Emilio Pacheco comparteix la perspectiva cosmopolita que caracteritza als integrants de la «Generació de mig segle»,i la seva escriptura es distingeix per un qüestionament constant sobre la vida al món modern, sobre la literatura i la seva pròpia producció artística, així com per l'ús d'un llenguatge senzill i accessible.
Va guanyar el Premi Cervantes l'any 2009.

## Obra
### Poesia

* Los elementos de la noche (1963)
* El reposo del fuego (1966)
* No me preguntes cómo pasa el tiempo (1970)
* Irás y no volverás (1973)
* Islas a la deriva (1976)
* Desde entonces (1979)
* Los trabajos del mar (1984)
* Miro la tierra (1987)
* Ciudad de la memoria (1990)
* El silencio de la luna (1996)
* La arena errante (1999)
* Siglo pasado (2000)
* Tarde o temprano. Poemas 1958-2009 (2009)
* Como la lluvia (2009)
* La edad de las tinieblas (2009)
* El espejo de los ecos (2012)

### Contes i novel·les

* La sangre de Medusa y otros cuentos marginales (1959), contes
* El viento distante (1963), contes
* Morirás lejos (1967), novel·la
* El principio del placer (1972), contes
* Las batallas en el desierto (1981), novel·la curta

## Referències

* ↑ López, Alberto. «José Emilio Pacheco, el escritor de la depuración extrema y el compromiso social» (en castellà). El país, 30-06-2018. [Consulta: 21 gener 2024].
* ↑ «José Emilio Pacheco». [Consulta: 30 juny 2015].

## Vegeu també

* Literatura llatinoamericana
# Khaïissardakh

Khaïissardakh (en rus: Хайысардах) és un poble de la república de Sakhà, a Rússia, que el 2018 tenia 364 habitants, pertany al districte de Batagai.

## Referències

* ↑ «Верхоянский улус (район)». Arxivat de l'original el 2019-11-03. [Consulta: 3 ноября 2019].
# Kennel Club (Regne Unit)

The Kennel Club és un club caní del Regne Unit. El seu objectiu principal és la millora de tot el relacionat amb el món del gos, tractant també de conscienciar els posseïdors de mascotes sobre la importància de mantenir-les sanes, segures i felices. És soci no membre de la Federació Cinològica Internacional.

## Referències

* ↑ «Members & Partners» (en anglès).

## Enllaços externs

* Web oficial
# Kennedy Mweene

Kennedy Mweene (Lusaka, 11 de desembre de 1984) és un exfutbolista zambià de la dècada de 2010.
Fou internacional amb la selecció de futbol de Zàmbia.
Pel que fa a clubs, destacà a Free State Stars i Mamelodi Sundowns.

## Referències

* ↑ «Kennedy Mweene - Century of International Appearances», 17-01-2019.
* ↑ Hughes, Ian. «Zambia 1–1 Nigeria». BBC Sport. BBC, 25-01-2013. [Consulta: 25 gener 2013].
* ↑ «Downs conclude Mweene deal». Mamelodi Sundowns F.C., 27-06-2013. Arxivat de l'original el 2 de juliol 2013. [Consulta: 30 juny 2013].
* ↑ Kennedy Mweene a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ Kennedy Mweene, Fitxa a Soccerway
# José Rodríguez-Spiteri Palazuelo

José Rodríguez-Spiteri Palazuelo (Madrid, 28 de desembre de 1945), és un diplomàtic espanyol.

## Biografia

Llicenciat en Dret, va ingressar en 1972 en la Carrera Diplomàtica. Ha estat destinat en les representacions diplomàtiques espanyoles en l'Índia, Múnic i Mèxic. En 1983 va ser nomenat cap de Mitjans Operatius de la Presidència del Govern i en 1990 va passar a ocupar el càrrec de director general de Política Exterior per a Amèrica del nord i Àsia.
En 1994 va ser designat director general de Política Exterior per a Europa i, posteriorment, director general de Política Exterior per a Europa i Amèrica del Nord, ambaixador d'Espanya en Portugal i ambaixador d'Espanya en la República Federal Alemanya. En 2005 va ser designat ambaixador en Missió Especial per a Projectes en el Marc de la Integració Europea, càrrec que va ocupar fins al seu cessament el 2009. En 2012 fou nomenat president del Consell d'Administració de Patrimoni Nacional.

## Referències

* ↑ Cessament en el Butlletí Oficial de l'Estat com a ambaixador en Missió Especial el 6 de juny de 2009.
* ↑ "Cuando haya consenso acabará el problema del Valle de los Caídos" a El País, 22 de març de 2012

## Enllaços externs

* Currículum de José Rodríguez-Spiteri al portal de Transparència del Govern d'Espanya
# Cucut formiguer bec-roig

El cucut formiguer bec-roig (Neomorphus pucheranii) és una espècie d'ocell de la família dels cucúlids (Cuculidae) que habita la selva humida del nord-est del Perú i oest del Brasil.
# Mya Diamond

Mya Diamond (nascuda l'11 d'abril de 1981) és una actriu porno i model eròtica hongaresa. L'any 2006 va guanyar el Premi Ninfa a la millor actriu.

## Biografia

Nascuda a Marcali, Hongria, té dos germans petits, una germana i un germà, amb la seva germana es porta 17 anys. Va créixer a Marcali, que és una petita ciutat a prop del llac Balaton. Va passar molt de temps amb els seus avis. Ella diu: "Es quedaran sempre al meu cor". El més important a la vida de Mya Diamond sempre ha estat i segueix sent la seva família.
A l'escola, s'interessava sobretot pels idiomes. Li encantava l'anglès i l'alemany, així que va fer l'examen intermedi quan tenia 14 anys. Mya finalment va guanyar el primer lloc en un concurs d'alemany a Hongria. Quan va acabar el batxillerat, va començar a estudiar a la Universitat i al mateix temps treballava en un hotel. Com a feina a temps parcial, va fer algun model de moda. Uns mesos més tard, se li va oferir treballar com a model en el negoci pornogràfic de la indústria del sexe. És famosa per les seves escenes de fetitxisme del peu.

## Filmografia

Filmografia parcial.
* Men Only's Room Service (Viv Thomas)
* Harder They Cum 2 (Hustler Video)
* First Class Euro Sluts 2 (Red Light District)
* Sluts from Abroad (Velocity X)
* Salad Eating Sluts (Colossal Entertainment)
* Pleasures of the Flesh 10 (New Sensations)
* Black Label 36: Private Chateau 1 (Private)
* Anal Empire 1 (21 Sextury)
* Double Delight 3 (Pleasure Productions)
* Private Gold 81: Porn Wars 1 (Private)
* Dirty Wicked Bitches 1 (Swank)
* I Was a Fetish Whore 1 (No Limits Productions)
* Fuck That Bitch (Paradise Film)
* Dirty Sex in the City (Daring)
* Make Me Cum Please 1 (Digital Sin)

## Premis i nominacions

| Any | Premi | Resultat | Categoria | Pel·lícula |
| 2005 | Premis FICEB | Nominada | Premi Ninfa: Millor actriu | Sex Angels |
| 2006 | Premis FICEB | Guanyadora | Premi Ninfa: Millor actriu | Sex Angels 2 |
| 2007 | Premis AVN | Nominada | Artista femenina estrangera de l'any | — |
| 2007 | Premis AVN | Nominada | Millor escena de sexe en grup – Pel·lícula | Emperor |
| 2007 | Premis AVN | Nominada | Millor escena de sexe en una producció estrangera | Sex Angels 2 |

## Referències

* ↑ Mya Diamond. «About me» (en anglès). Arxivat de l'original el 10 de desembre de 2005. [Consulta: 1r juny 2018].
* ↑ «Premios FICEB 2005». Arxivat de l'original el 3 de novembre de 2006. [Consulta: 9 novembre 2018].
* ↑ «FICEB 2006 Awards». Arxivat de l'original el 7 de juliol de 2008. [Consulta: 9 novembre 2018].
* 1 2 3 «AVN Awards 2007 Nominees» (en anglès). Arxivat de l'original el 20 de desembre de 2006. [Consulta: 1r juny 2018].

## Enllaços externs

* Mya Diamond a l'Internet Adult Film Database
* Mya Diamond a Adult Film Database (anglès)
* Mya Diamond a European Girls Adult Film Database (anglès)
# Liesel von Schuch

Elisabeth Franziska von Schuch-Ganzel (Dresden (Saxònia), 12 de desembre, 1891 - Idem. 10 de gener, 1990), va ser una cantant d'òpera alemanya (soprano de coloratura).

## Biografia

Liesel von Schuch va créixer amb els seus pares, el director d'orquestra Ernst von Schuch i la cantant d'òpera Clementine Von Schuch-Proska, a Niederlößnitz (avui districte de Radebeul) a Schuchstrasse 15/17. Era germana de la soprano Käthe von Schuch i del violoncel·lista Hans von Schuch.
Va debutar a La traviata com a Violetta a Wiesbaden el 1913. Soprano de coloratura com la seva mare, es va convertir en cantant a la "Òpera Royal Saxon Court", més tard cantant de cambra de Dresden i va ser membre permanent de l'Òpera Estatal de Saxònia fins al 1935. Fins al 1967 va treballar com a professora de cant a la Universitat de Música de Dresden.
Va actuar a Dresden i Viena, i a Dresden va fer actuacions en solitari a la "Frauenkirche", la "Kreuzkirche" i l'Església de cort catòlica.
L'any 1988, amb motiu del seu 97è aniversari, va ser nomenada ciutadana d'honor de Dresden. Al districte de Lockwitz va ser honrada amb el nom d'una Liesel-von-Schuch-Straße.
Estava casada amb el tinent comandant Wilhelm Ganzel. Junts van tenir un fill (Christian Schuch-Ganzel).
Va ser enterrada al cementiri de Radebeul-West prop dels seus pares.

## Representació de Liesel von Schuchs a les arts visuals

* Hanna Hausmann-Kohlmann: Liesel von Schuch (1948, silueta)

## Referències

* ↑ Liesel-Von-Schuch Straße in 01239 Dresden Lockwitz (Sachsen). Abgerufen am 23. Dezember 2023.
* ↑ Schriftlicher Nachlass Elisabeth von Schuch-Ganzel, abgerufen am 20. Februar 2015
* ↑ Hanna (Scherenschnittkünstlerin) DDZ; Hausmann-Kohlmann: Porträt Liesel von Schuch (1891–1990, Opernsängerin). Scherenschnitt auf Karton mit Künstlersignatur und Autograph der Porträtierten, bezeichnet 8. Februar 1948. Blattgröße 28,6 x 21,4 cm. Dresden: SLUB MK.4,49. 1948, abgerufen am 27. Mai 2023.

## Bibliografia

* Frank Andert (Red): Stadtlexikon Radebeul. Historisches Handbuch für die Lößnitz. Ed.: Arxius de la ciutat de Radebeul. 2a edició, lleugerament revisada. Arxiu de la ciutat, Radebeul 2006, ISBN 3-938460-05-9.
* Erika Eschebach (ed.), Andrea Rudolph (ed.): Die Schuchs. Eine Künstlerfamilie in Dresden. Sandstein Verlag, Dresden 2014, ISBN 978-3-95498-098-7.
* Michael Hochmuth: Chronik der Dresdner Oper, Vol 2: Els solistes. Dresden 2004.
* Karl-Josef Kutsch, Leo Riemens: Großes Sängerlexikon. Berna i Stuttgart 1987/1991.
* Straßennamen in Dresden – Reine Männersache?, Part 2, 2004.
# LinTo

* No s'ha de confondre amb Lito.
LinTo (acrònim de Lino Tonti) fou una marca de motocicletes creada pel tècnic Lino Tonti el 1947 que va tenir activitat durant les dècades del 1960 i 1970. No era ben bé una empresa fabricant de motocicletes en el sentit estricte del terme, sinó una mena de laboratori mecànic per a desenvolupar solucions tècniques innovadores en el camp del motociclisme.

## Història

La idea de la marca li va venir a Tonti immediatament després de la Segona Guerra Mundial, quan va caldre donar nom a un prototip de moto de competició que havia fet en col·laboració amb Alcide Biotti i Massimo Pasolini. La moto es va presentar a les curses de la Temporada Romagnola com a LinTo 75 i hi va destacar tant que se'n van construir unes petites sèries a petició d'alguns pilots, entre ells Enrico Molari.
Més tard, la marca LinTo es va fer servir per a identificar alguns prototips de motos construïts per Tonti que es van presentar a la premsa amb la intenció de trobar possibles fabricants interessats, com fou el cas de la "LinTo Cigno" que més tard es va convertir en l'Aermacchi 125 N Cigno. També en col·laboració amb Aermacchi, Tonti va crear un xassís específic per a obtenir rècords de velocitat, el LinTo-Aermacchi Record.
A finals de la dècada del 1960, amb l'ajuda financera i operativa del concessionari i antic pilot de Varese Giorgio Premoli, es va endegar una producció en petita sèrie de la LinTo 500 GP, una motocicleta de competició per a pilots privats que es va fer servir força al mundial de motociclisme. Duia un motor de quatre temps de 500 cc resultat de l'acoblament de dos motors Aermacchi de 250 cc. El xassís, original, era un enreixat de tubs prims. Amb aquesta moto, Alberto Pagani va guanyar el Gran Premi de les Nacions de 1969 a Imola i el mateix any, el suís Gyula Marsovszky va ser subcampió del món de 500cc.

## Referències

* ↑ «Linto» (en castellà). ottw.es. [Consulta: 8 juliol 2021].
* ↑ «Linto Motorcycles» (en anglès). cybermotorcycle.com. [Consulta: 8 juliol 2021].
# Llengua erie

L'erie era una llengua iroquesa parlada pels erie, similar al wyandot. Els noms erie i eriez són formes curtes d'erielhonan, que vol dir "cua llarga", corresponent al fet que els erie eren anomenats "poble gat" (nation du chat; Hodge 1910, Swanton).

## Referències

* ↑ Erie (huron: yěñresh, 'és una cua llarga', referint-se al puma oriental o a la pantera; tuscarora, kěn'räks, 'lleó', un ús modern, gal·licitzat en eri i ri, d'on es deriven els locatius Eri'e, i Riqué, 'en el lloc de la pantera'. Compareu les formes Erieehronon, Eriechronon, i Riquérononde les Relacions Jesuites, significant 'poble de la pantera'. És probable que en iroquès el puma i el gat salvatge originàriament tinguessin el mateix nom, i que el terme definitori hagi romàs com a nom de puma o pantera). Una populosa tribu iroquesa sedentària, que habita al segle xvii el territori que s'estén al sud del llac Erie probablement fins al riu Ohio, a l'est de les terres del Conestoga al llarg de la conca del riu Allegheny [...] i parlaven un llenguatge semblant al dels hurons, encara que no s'indica quin dels quatre o cinc dialectes huron, generalment anomenat "wendat "(Wyandot) per si mateixos, s'entén. Smithsonian Institution Bureau of Ethnology Bulletin #30.
* ↑ Erie. Significat en iroquès, "cua llarga," i referit a pantera, per la qual circumstància es refereixen sovint com a Nació del Gat. Els erie pertanyien a la família de la llengua iroquesa. També anomenats: GA-quA'-ga-o-no, per Lewis Henry Morgan (1851)
# Bernardino Lonati

Bernardino Lonati (Pavia, 1452 - Roma, 1497) fou un cardenal italià.

## Biografia

Fill de Filippina Beccaria i Antonio un petit noble que s'havia posat al costat i lluitat amb Francesc Sforza durant la lluita per la successió al ducat de Milà.
Va ser nomenat cardenal pel papa Alexandre VI, a petició del cardenal Ascanio Sforza, el 20 de setembre de 1493. Va rebre la birreta cardenalícia tres dies després amb el títol de San Ciriaco alle Terme Diocleziane, alhora que va ser ordenat sacerdot.
Home de confiança del cardenal Sforza, va ser un dels seus principals partidaris en l'enfrontament acalorat entre el cardenal i el papa. Presentant-se al Palau Apostòlic el 9 de desembre de 1494, fou detingut contra la seva voluntat. Va participar en el consistori que va tenir lloc dos dies després i posteriorment va ser traslladat a Ostia. Al seu retorn a Roma, el cardenal Lonati va formar part de la processó del rei Carles VIII de França quan va entrar a la Ciutat Eterna el 31 de desembre de 1494. Després de la signatura de l'acord entre el Papa i el rei francès, que va tenir lloc el dia 15 de gener de 1495, el cardenal Lonati amb el cardenal Sforza va sortir de Roma per tornar a Milà, on tots dos van romandre fins al 21 de febrer. El 27 de maig va acompanyar el papa en la seva visita a Orvieto i va tornar amb ell a Roma el 27 de juny següent.
El 10 de juliol de 1495 va ser nomenat administrador apostòlic de la diòcesi d'Aquino i va ocupar el càrrec fins al 13 de novembre del mateix any.
Afectat per fortes febres, va morir a Roma el 7 d'agost de 1497. El cardenal Ascanio Sforza va assumir tant les despeses del funeral com les de la construcció del monument funerari.

## Bibliografia

* Marco Pellegrini, LONATI, Bernardino, a Dizionario biografico degli italiani, vol. 65.
* Salvador Miranda, LUNATI, Bernardino, The Cardinals of the Holy Roman Church, Florida International University.
# Brugueres (Sant Pere de Vilamajor)

El veïnat de Brugueres és un dels set veïnats del municipi de Sant Pere de Vilamajor, juntament amb el veïnat de Santa Susanna de Vilamajor, el veïnat del Pla de Vilamajor, el veïnat de Canyes, el Bruguer, el Sot de l'Om i Boscassos i Vallserena. L'origen d'aquest veïnat és la vila d'origen romà o visigot Villa Brucarias; actualment és una agrupació de diverses masies disseminades de les quals destaquen Can Parera de Brugueres, cal Gall, can Pau de Brugueres, can Prat... En aquest veïnat també hi ha el nucli urbà de Les Faldes del Montseny d'uns 1100 habitants. El veïnat és travessat per la riera de Brugueres que desemboca al riu Mogent i es comunica per camins amb la Força de Vilamajor i per carretera amb els municipis de Cànoves i Samalús i Sant Antoni de Vilamajor.
Plantilla:Cal foto del Vallès Oriental
# Bilbao BBK Live

El Bilbao BBK Live és un festival de música celebrat a Bilbao, al recinte de Kobetamendi. La primera edició, celebrada el 2006, va ser promoguda per l'Ajuntament de Bilbao i la promotora musical Last Tour International. Després de l'èxit de la primera edició, la caixa d'estalvis Bilbao Bizkaia Kutxa (BBK) esdevingué patrocinador de l'esdeveniment.
Es tracta del primer festival d'aquest tipus i magnitud en la regió. En l'edició de 2011, per primer cop, en el festival hi van assistir més de 100,000 persones, el doble de l'assistència de l'any 2006. El festival de 2012 va generar un impacte econòmic d'uns 17.5 milions d'euros en la ciutat.
El festival va rebre una nominació al "Millor Festival Estranger" en els UK Festival Awards els anys 2010 i 2011, i pel "Millor Festival Europeu de mida mitjana" en els European Festivals Awards en tres anys consecutius, de 2009 a 2011.
En el festival han participat grups de gran renom internacional, com per exemple, Billy Talent, Bullet for My Valentine, My Chemical Romance, Rammstein, Red Hot Chili Peppers, Rise against, Crystal Fighters…

## Referències

* ↑ Olarte, Josu «Kobetas conquista su cima». El Correo, 11-07-2011 [Consulta: 21 març 2012].
* ↑ «El BBK Live cosecha 17,5 millones de euros, 1,3 más que en su edición de 2011». El Mundo, 18-07-2012 [Consulta: 18 juliol 2012].
* ↑ «El BBK Live 2011, nominado en los UK Festival Awards a Mejor Festival Extranjero». El Mundo, 19-09-2011 [Consulta: 22 abril 2012].
* ↑ «Bilbao BBK Live, nominado por tercer año seguido a los European Festival Awards». El Mundo, 04-11-2011 [Consulta: 22 abril 2012].
# Bioquímica computacional

La bioquímica computacional és una disciplina sorgida a partir de l'aplicació de tècniques pròpies de la química computacional a problemes bioquímics. Atès que les molècules implicades en la bioquímica solen ser excepcionalment grans, s'ha hagut de desenvolupar noves tècniques i algorismes per tal de poder-ne fer simulacions computacionals amb la potència de càlcul actual.
Els problemes més típics de la bioquímica computacional són:
* Plegament de proteïnes
* Interaccions proteïna-substrat
* Simulació de membranes cel·lulars
* Disseny de fàrmacs
Donat el gran nombre d'àtoms involucrats en aquests sistemes, se solen realitzar simulacions amb dinàmica molecular clàssica o mètodes híbrids com els QM/MM, tot i que en alguns casos són aplicables mètodes quàntics purs com el DFT. Els potencials moleculars parametritzats solen ser específics per a sistemes biològics; els més freqüents són els Amber i els CHARMM.