OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Copa del Món de Futbol de 1958 - Grup 4

El Grup 4 de la Copa del Món de Futbol 1958, disputada a Suècia, estava compost per quatre equips, que s'enfrontaren entre ells amb un total de 6 partits. Els dos millors classificats passaren a jugar la segona fase, els quarts de final. En cas d'empat entre dos seleccions es disputà un partit de desempat.

## Integrants

El grup 4 està integrat per les seleccions següents:
| Brasil | Unió Soviètica | Anglaterra | Àustria |

## Classificació

| Pos | Equip | PJ | PG | PE | PP | GF | GC | GR | Pts | Classificació |
| 1 | Brasil | 3 | 2 | 1 | 0 | 5 | 0 | — | 5 | Avança a la segona fase |
| 2 | Unió Soviètica | 3 | 1 | 1 | 1 | 4 | 4 | 1,000 | 3 | Van disputar un partit de desempat |
| 3 | Anglaterra | 3 | 0 | 3 | 0 | 4 | 4 | 1,000 | 3 | Van disputar un partit de desempat |
| 4 | Àustria | 3 | 0 | 1 | 2 | 2 | 7 | 0,286 | 1 | |

## Partits
### Brasil vs Àustria

| Brasil | 3–0 | Àustria |
| Altafini 37', 85' Nílton Santos 50' | Informe | |

### Unió Soviètica vs Anglaterra

| Unió Soviètica | 2–2 | Anglaterra |
| Simonyan 13' A. Ivanov 56' | Informe | Kevan 66' Finney 85' (p.) |

### Brasil vs Anglaterra

This was the first golless draw in World Cup finals history.
| Brasil | 0–0 | Anglaterra |
| | Informe | |

### Unió Soviètica vs Àustria

| Unió Soviètica | 2–0 | Àustria |
| Ilyin 15' V. Ivanov 62' | Informe | |

### Anglaterra vs Àustria

| Anglaterra | 2–2 | Àustria |
| Haynes 56' Kevan 74' | Informe | Koller 15' Körner 71' |

### Brasil vs Unió Soviètica

| Brasil | 2–0 | Unió Soviètica |
| Vavá 3', 77' | Informe | |

### Partit de desempat: Unió Soviètica vs Anglaterra

| Unió Soviètica | 1–0 | Anglaterra |
| Ilyin 69' | Informe | |

## Referències

* ↑ Norlin, p.88
# Directori d'Ucraïna

El Directori (ucraïnès: Директорія, Dyrektoria), és el segon període, després del de la Rada Central de la República Popular d'Ucraïna. Es formà el 1918 en resposta a l'aixecament popular contra l'Hetmanat de Pavló Skoropadskyi.

## Història

El Directori veié la llum el 14 de novembre de 1918 i tingué com a primer president Volodímir Vinnitxenko. Aquest últim era el representant del Partit Obrer Socialdemòcrata Ucraïnès. El seu gabinet estigué format, principalment, per Símon Petliura, igualment membre del Partit Obrer Socialdemòcrata Ucraïnès i delegat de la Unitat dels Fusellers de la Sitx, Fedir Xvets, en tant que representant de l'associació dels pagesos, Opanas Andrievski, del Partit ucraïnès dels socialistes independentistes (UPSS) i Andry Makarenko, delegat dels obrers dels ferrocarrils.
El Directori va formar en principi un govern temporal, anomenat el Consell executiu per als assumptes d'Estat abans que aquest fos reemplaçat el 26 de desembre de 1918 pel Consell dels ministres de la República nacional ucraïnesa. El seu president va ser Volodímir Txekhivski. Aquest nou govern derogà nombroses lleis del govern de Pavló Skoropadski i va restituir la legislació de la Rada Central. Les més importants d'aquestes lleis foren la redistribució de les terres, l'ucraïnès com a llengua oficial, l'establiment d'una església ortodoxa autocèfala i la creació d'un òrgan encarregat dels poders legislatius. Per raó de l'estat de guerra, aquesta òrgan va donar el dret al Directori d'actuar com a "poder suprem i estatuir les lleis que siguin necessàries per a la defensa de la República" i va atribuir el poder executiu als ministres de la República Popular d'Ucraïna.
El 5 de febrer de 1919 el govern va canviar de residència, passant de Kíev a Vínnytsia. De cara a la situació caòtica del país, Volodímir Vinnitxenko va dimitir del govern i Símon Petliura es va convertir en president l'11 de febrer de 1919. En resposta a una reunió del Directori i del Consell dels ministres el 15 de novembre de 1919 a Kàmianets-Podilski, es va decidir que Andry Makarenko i Fedir Xvets serien els encarregats dels assumptes públics. En les seves absències, l'autoritat suprema en els assumptes de la República tornaria a l'ataman Símon Petliura, el qual, en nom del Directori, confirmaria totes les lleis i els decrets adoptats pel Consell de ministres.
Després de l'assassinat de Símon Petliura el 25 de maig de 1926 a París, el poder suprem de la República Popular d'Ucraïna va passar a Andrí Livitski.
# Cantó de Seclin-Sud

El cantó de Seclin-Sud és una divisió administrativa francesa, situada al departament del Nord i la regió dels Alts de França.

## Composició

El cantó de Seclin-Sud comprèn les comunes de:
* Allennes-les-Marais
* Annœullin
* Bauvin
* Camphin-en-Carembault
* Carnin
* Chemy
* Don
* Gondecourt
* Herrin
* Provin
* Seclin

## Història

Llista de consellers generals successius :
| Date d'elecció | Identitat | Partit |
| 2001- | Gérard Boussemart | PS |
| Les dades anteriors no són conegudes. |||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| - | | | | | 38.581 | 39.246 |
# Cantó de Mugron

El cantó de Mugron és un cantó francès del departament de les Landes, situat al districte de Dacs. Té 13 municipis i el cap és Mugron.

## Municipis

* Vaths (Chalossa)
* Vergüei
* Caupena
* Doasit
* Hauriet
* La Hòssa
* Larbei
* Laureda
* Mailís
* Mugron
* Nerbis
* Sent Aubin
* Toloseta

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1976-1994 | Francis Dangoumau | PS |
| 1994-1997 | Henri Emmanuelli | PS |
| 1998-2001 | Christian Pontarrasse | PS |
| 2001- | Henri Emmanuelli | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 5.927 | 6.275 | 5.801 | 5.602 | 5.390 | 5.398 | 5.620 |
# Cantó de Moÿ-de-l'Aisne

El cantó de Moÿ-de-l'Aisne és un cantó francès del departament de l'Aisne, situat al districte de Saint-Quentin. Té 17 municipis i el cap és Moÿ-de-l'Aisne.

## Municipis

* Alaincourt
* Benay
* Berthenicourt
* Brissay-Choigny
* Brissy-Hamégicourt
* Cerizy
* Châtillon-sur-Oise
* Essigny-le-Grand
* Gibercourt
* Hinacourt
* Itancourt
* Ly-Fontaine
* Mézières-sur-Oise
* Moÿ-de-l'Aisne
* Remigny
* Urvillers
* Vendeuil

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1951 | M. Delelille | PCF |
| 1951-19.. | M. Thelliez | radical |
| 19..-197. | M. Testu | Divers droite |
| 197.-1982 | Jean-Claude Abrassart | CDP, després UDF |
| 1982-2001 | René Lahire | CNI, després divers droite |
| 2001-2008 | Pierre Claisse | RPR, després UMP |
| 2008- | Frédéric Martin | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 7.245 | 7.264 | 7.144 | 7.596 | 8.014 | 7.752 | 7.956 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cantó de Mussy-sur-Seine

El cantó de Mussy-sur-Seine és un antic cantó francès del departament de l'Aube, situat al districte de Troyes. Té 8 municipis i el cap és Mussy-sur-Seine. Va desaparèixer el 2015.

## Municipis

* Celles-sur-Ource
* Courteron
* Gyé-sur-Seine
* Mussy-sur-Seine
* Neuville-sur-Seine
* Plaines-Saint-Lange
* Polisot
* Polisy

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1949 | Marcel Noël | PCF |
| 1949-1955 | Henri Demussy | RGR |
| 1955-1973 | Marcel Noël | PCF, després Divers gauche |
| 1973-1985 | André Collin | PS |
| 1985-2011 | Alain Deroin | UDF, després NC |
| 2011-2015 | Henri Petit de Bantel | Divers droite |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| 3.817 | 4.077 | 4.260 | 4.127 | 3.886 | 3.584 | 3.449 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cantó de Tartàs-Oest

El cantó de Tartàs-Oest és un cantó francès del departament de les Landes, situat al districte de Dacs. Té 11 municipis i el cap és Tartàs.

## Municipis

* Begar
* Vath Longa
* Bòsc
* Carcen e Ponson
* La Luca
* Lesgòr
* Pontons d'Ador
* Arrion
* Tartàs
* Sent Jàguen
* Vilanava

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1982 | Raymond Labeyrie | PS |
| 1982-1994 | Henri Emmanuelli | PS |
| 1994- | Bernard Subsol | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| - | - | - | - | - | - | 9.854 |
# Cantó de Tarascon d'Arieja

El cantó de Tarascon d'Arieja és un cantó del departament francès de l'Arieja, a la regió d'Occitània. Està inclòs al districte de Foix i té 20 municipis. El cap cantonal és Tarascon d'Arieja.

## Municipis

* Aliat
* Arnhac
* Arnava
* Vedelhac e Ainat
* Bompàs
* Capoleg e Junac
* Casanòva, Sèrras e Alens
* Genat
* Gorbit
* La Puèja
* Mèrcus, Garravet e Amplanh
* Miglòs
* Nhaus
* Ornolac e Ussat
* Quièr
* Ravat
* Saurat
* Surban
* Tarascon d'Arieja
# Cantó de Tarba-1

El cantó de Tarba-1 és un cantó francès del departament dels Alts Pirineus, situat al districte de Tarba. Compta amb una part del municipi de Tarba.

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1979-1985 | Raymond Erraçarret | PCF |
| 1985-1998 | Gérard Trémège | UDF |
| 1998- | Jean-Pierre Dubarry | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Can Salabert

Can Salabert és una masia de Maçanet de Cabrenys (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Gran mas aïllat, de planta rectangular. És un edifici format per diferents estructures totes unides, però amb alçats diferents. Sembla que la planta baixa estava destinada a estables i pallissa i els dos pisos superiors a habitatge. A la porta d'accés veiem a la llinda la inscripció 1643. Les obertures són carrueades, i a la planta baixa veiem arcs de mig punt que donen lloc als antics estables. La coberta de la casa és a dues aigües, però la tribem en quatre nivells d'alçada diferents.

## Referències

* ↑ «Can Salabert». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 octubre 2017].
# Caputxa d'evacuació

La caputxa d'evacuació o caputxa de salvament és un dispositiu que, col·locat sobre el cap d'una persona, permet evacuar a través del fum d'un incendi. Hi ha dos tipus: amb filtre, o amb acoblament a l'equip de respiració autònom (ERA) d'un bomber. La caputxa s'ajusta al voltant del coll per a tancar hermèticament, i evitar l'entrada del fum, i té un gran visor anti-boira que permet veure millor en un entorn calent i amb fum.

## Caputxa d'evacuació amb filtre

Disposa d'un filtre que elimina els gasos tòxics presents al fum d'un incendi, permetent respirar aire fresc durant 15 minuts. Per al cas d'un accident amb emissions químiques, existeixen caputxes amb diferents filtres, o combinacions de filtres, en funció de l'exposició prevista.

## Caputxa d'evacuació acoblada a ERA

El bomber connecta la caputxa de salvament a la segona sortida de l'etapa de mitja pressió del seu equip de respiració autònom, la col·loca sobre la persona a rescatar, i ajusta la corretja del coll. La caputxa proporciona un flux d'aire constant de 50 l/min.

## Referències

* ↑ «13 persones ateses en un incendi al carrer de la Vall d’Aro». Betevé, 04-05-2021.
* ↑ «Un ferit i catorze evacuats en un incendi d'un habitatge a Figueres». La Vanguardia, 31-10-2018.
* 1 2 3 «Caputxes d'escapament d'incendi» (en anglès). Brigada de Bombers de Londres.
* 1 2 «Caputxa de salvament Msa Auer Respihood» (en francès). Brandschutz Ettiswil AG. Arxivat de l'original el 2021-11-26. [Consulta: 1r desembre 2021].
* ↑ «Caputxa d'emergència» (en castellà). Sundström.
# Caputxes

Les caputxes (en anglès cave hoods) són un tipus d'espeleotema semblant als casquets que es forma sobre els sòls de roca de les coves, o damunt altres espeleotemes, quan es dipositen cristalls de gra fi que cristal·litzen a la superfície de l'aigua sobresaturada de carbonat de calci, CaCO₃, en perdre part del diòxid de carboni, CO₂, dissolt i cauen cap al fons cobrint la part superior dels materials que el formen.

## Referències

* ↑ Hill, C.A.; Forti, P. Cave Minerals of the World. National Speleological Society, 1997. ISBN 9781879961074.
# Caputxina

«Caputxina» té aquests significats:
* Caputxina o Tropaeolum majus
* Caputxina olorosa (Gymnadenia conopsea)
* caputxina o creixen (Nasturtium officinale)
* la Caputxina o Dolors Fàbrega Costa
* comunitat caputxina o Orde dels Frares Menors Caputxins
* caputxina tacada o Orchis intacta
* flor caputxina o Orchis pyramidalis
# Cap de la Costa de la Pobla de Massaluca

El Cap de la Costa de la Pobla de Massaluca és una muntanya de 330 metres que es troba entre els municipis de Riba-roja d'Ebre, a la comarca de la Ribera d'Ebre i de la Pobla de Massaluca, a la comarca de la Terra Alta. Forma en part la paret meridional del pantà de Riba-Roja.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «Cap de la Costa de la Pobla de Massaluca». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Puigjaner, Josep-Maria. Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya. 1a ed. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 2003. ISBN 84-393-6189-0.
* ↑ «Apunts de la Pobla de Massaluca». Butlletí del Centre d'Estudis de la Terra Alta, 40, 2004, pàg. 7.
# Cap de la Barra

El Cap de la Barra és un cap a l'Estartit (municipi de Torroella de Montgrí, Baix Empordà). És coronat pel Molinet de 29,4 msnm És a l'oest del nucli de l'Estartit denominant una zona urbanitzada d'aquest poble, la urbanització del Cap de la Barra, la seva ubicació amb grans pendents afavoreix el despreniment de blocs de roca. Geològicament la part del Molinet, està formada per un aflorament de margues i calcàries margoses (Triàsic superior). A mesura que s'ascendeix cap al nord, abandonant el cap, es travessa una capa prima de dolomies i calcàries (Juràssic inferior-mitjà) seguit d'una capa de calcàries detrítiques i calcàries bioclàstiques amb orbitolines i prealvelonines (Albià, Cenomanià) de l'Alt de la Pedrosa. El 1648 consta la presència d'una torre mantinguda per la Universitat de Torroella, l'ajuntament.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «Document 1. Memòria descriptiva Agenda 21 del Baix Ter» ( PDF). Arxivat de l'original el 28 de desembre 2013. [Consulta: 29 desembre 2010].
* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya. Edició digital del mapa de Catalunya de l'Institut Cartogràfic de Catalunya.
* ↑ Jiménez i Miramon, Carlos; Torrent i Bagudà, Enric «Els Llibres de Conclusions». Llibre de la Festa Major de Torroella de Montgrí, 1998 [Consulta: 29 desembre 2010].
# Can Torns

Can Torns o Can Fàbregas de la Plaça és un edifici del municipi de l'Ametlla del Vallès (Vallès Oriental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una antiga masia situada a prop de l'església. A la façana de migdia es troba una finestra de tipus conopial feta de carreu, de forma més aviat allargada amb un petit ampit de pedra. L'arc té decoració de traceria simulant fulles. A les impostes hi ha també decoració vegetal (flors molt estilitzades) amb sengles carotes al vèrtex de la imposta.
A l'angle de l'arc hi ha un escut de Barcelona en relleu.
El mas Fàbregas de la Plaça està inclòs a la talla de 1656, document conservat a l'arxiu de la Baronia de Montbui (Hemeroteca de Granollers), dins la sisena categoria.

## Referències

* 1 2 3 «Can Torns». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 juliol 2015].
# Canal d'Aragó i Catalunya

El canal d'Aragó i Catalunya (antigament conegut com a canal de Tamarit) és una obra hidràulica singular, tant per la mateixa magnitud de la infraestructura implicada com pel volum de terres irrigades: 95.000 ha. El propietari actual del canal d'Aragó i Catalunya és la Confederació Hidrogràfica de l'Ebre, i la zona regable s'organitza a la Comunitat General de Regants, que al seu torn, agrupa 134 comunitats de regants.
El seu recorregut comença a Olvena on recull aigua del riu Éssera des del pantà de Barasona (també anomenat de Joaquim Costa), i acaba desembocant al Segre a l'altura de la Granja d'Escarp fent un recorregut de 134 km. Un canal secundari anomenat canal de Saidí fa 47,4 km. El total de les catorze séquies principals que surten del canal d'Aragó i Catalunya sumen 139 km.
A la Catalunya estricta aquest regadiu comprèn els municipis segrianencs de Lleida, Almacelles, Almenar, Alguaire, Alcarràs, Seròs, Massalcoreig, Soses i Aitona, en una vasta zona de nord a sud que suma 43.440 ha.

## Història

Els projectes de fer un canal que regués àmpliament la Plana de Lleida daten ja del segle xviii, a l'època de Carles III. Sovint foren poc realistes perquè pretenien una construcció i un cabal d'aigua que permetessin no només un canal de reg sinó que també fos navegable i industrial, una idea que encara persistia el 1834. Després de gairebé dos segles de parlar-ne el govern espanyol va decidir materialitzar-lo el 1896 encarregant-ne la direcció del projecte a l'enginyer Rogelio de Inchaurrandieta: deu anys després el canal regava les primeres terres aragoneses, i a Catalunya arribaria el 1910.

## Dades

* Demarcació: Lleida
* Superfície: 38.185 ha
* Procedència aigua: Superficial
* Dotació: Transformació – 8238 m$^3$/ha/any

## Conreus

Afecta els conreus de fruita dolça, farratges i cereals.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 Diccionari d'Història de Catalunya; ed. 62; Barcelona; 1998; ISBN 84-297-3521-6; p. 54
* ↑ «Aragó i Catalunya». Regadius de Catalunya. Arxivat de l'original el 2010-10-01. [Consulta: 12 juliol 2011].
# Casa Pijuan

Casa Pijuan és un habitatge de grans dimensions a l'entrada del nucli del Canós catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Està realitzat amb pedra i obra, i arrebossat. Format per tres plantes, golfes i una petita llanterna situada per damunt de la teulada, que presenta coberta a quatre aigües. A la planta baixa hi ha la porta principal amb arc de mig punt amb una cornisa que ressegueix la porta completament, i dues portes de majors dimensions a banda i banda. A la primera planta es pot observar com el cos central sobresurt als laterals, format per una tribuna central de cinc cares i balconades a ambdós costats. La segona planta presenta tres obertures, dues finestres laterals i una porta balconera amb balustrada, per damunt de la qual trobem les golfes amb unes petites obertures rectangulars. Adossat a la dreta de la façana hi trobem un altre cos, que forma part del mateix habitatge, format per planta baixa amb obertures en forma de finestres, primer pis, amb una sèrie de portes balconeres i balustrada i finalment les golfes.

## Referències

* ↑ «Casa Pijuan». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 maig 2016].
# Casa Piera

La Casa Piera és un edifici situat al carrer del Sagrat Cor, 4 de Sarrià (Barcelona).

## Història i descripció

Va ser projectat el 1867 pel mestre d'obres Antoni Valls i Galí com a residència del constructor Antoni Piera i Rosés sobre una finca creada a partir de la segregació de Ca Cotó, propietat de la família Rocabert des de 1704.
Consta de quatre plantes, de les quals la planta baixa té un traçat neoclàssic. En la seva construcció es van utilitzar murs i parets de maó de fàbrica massís, entramats d'arcs sobre bigues de fusta i una coberta flotant de triple capa de rajoles sobre llistons i bigues de fusta. A la façana figuren les inicials del promotor: A(ntoni) P(iera). Durant les obres, que van durar gairebé un any, l'Ajuntament de Sarrià va obligar els promotors a urbanitzar part del carrer, llavors anomenat Santa Madrona.

## Referències

* ↑ «Permís a Antoni Piera per fer obres al carrer de Barcelona. "D. Antonio Piera solicitando permiso para reformar su casa en la calle de Barcelona"». 6.7 Obres particulars 1867/0009. AMDSG, 20-02-1867.

## Bibliografia

* Poves, Amèlia. Obra privada de Sarrià i Vallvidrera entre 1845 i 1922. Barcelona: Arxiu Municipal del Districte de Sarrià-Sant Gervasi, 2003.
* Rodríguez López-Ros, Sergi «Història de Casa Piera». Crònica de Sarrià. Associació de Veïns de Sarrià, 01-07-2011, pàg. 23.
# Carolina Shores

Carolina Shores és una població dels Estats Units a l'estat de Carolina del Nord. Segons el cens del 2000 tenia 1.482 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Carolina Shores tenia 1.482 habitants, 766 habitatges i 593 famílies. La densitat de població era de 414,6 habitants per km².
Dels 766 habitatges en un 4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 74,5% hi vivien parelles casades, en un 2% dones solteres, i en un 22,5% no eren unitats familiars. En el 20,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era d'1,93 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,17.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 3,9% tenia menys de 18 anys, un 1,6% entre 18 i 24, un 6% entre 25 i 44, un 29,4% de 45 a 60 i un 59,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 68 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 88,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 43.933 $ i la renda mediana per família de 48.527 $. Els homes tenien una renda mediana de 34.167 $ mentre que les dones 24.250 $. La renda per capita de la població era de 27.093 $. Entorn del 2,8% de les famílies i el 4,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Carolina Shores». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Carolina Shores». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Trinomys iheringi

Trinomys iheringi és una espècie de mamífer rosegador de la família de les rates espinoses. És endèmica del sud-est del Brasil. Té una longevitat de fins a 30 mesos. El seu hàbitat natural són els boscos de plana. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència.
Aquest tàxon fou anomenat en honor del zoòleg, malacòleg i geòleg alemanobrasiler Hermann von Ihering.

## Referències

* ↑ Bergallo, H.; Brito, D.; Leite, Y.; Patterson, B. Trinomys iheringi. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 18 juliol 2015.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 203. ISBN 978-0801893049.