OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Nicolau Tous i Mirapeix

Nicolau Tous i Mirapeix (Igualada, c. 1810 - 14 de maig de 1892) — Barcelona, 14 de març de 1892) fou un empresari català, cofundador de La Maquinista Terrestre i Marítima, i fill de l'empresari igualadí Nicolau Tous i Soler.

## Biografia

Nicolau Tous i Mirapeix va néixer a Igualada, segons el seu registre de defunció, fill de l'empresari igualadí Nicolau Tous i Soler i d'Antònia Mirapeix. Es va formar en l'ofici de la fosa. Degut a les necessitats de maquinària per a la indústria cotonera catalana, el seu pare el va enviar a formar-se a Alsàcia, a la ciutat de Thann, on va poder estudiar les novetats d'aquesta indústria.
El 1838 ell i el seu pare van establir La Barcelonesa, un primer taller de construcció de maquinària, en un convent de frares caputxins derruït i desamortitzat a la Rambla del Centre. Es varen beneficiar de la prohibició que havia establert Anglaterra per a l'exportació de maquinària per a filats, que pretenia protegir la supremacia tècnica d'aquell país.
El 1841, juntament amb el seu pare i Celedonio Ascacíbar, va constituir la societat comanditaria Tous, Ascacíbar y Compañía que s'instal·là en el convent de Sant Agustí Nou, al carrer de Sant Pau i que es dedicà a la fabricació de maquinària i peces de fosa. L'empresa es va convertir en una de les principals empreses del sector.
L'any 1855 aquesta empresa es va fusionar amb l'empresa Valentín Esparó y Consocios per crear en La Maquinista Terrestre i Marítima. Nicolau Tous i Mirapeix en fou codirector fins a la mort. En ella hi treballaven entre 1200 i 1500 persones, fabricant màquines de vapor de més de 30000 cavalls de força, calderes de 50,000, motors hidràulics de més de 35000 cavalls, motors per vaixells de guerra i mercants, viaductes de més de 6 km, edificis de ferro incloent diversos mercats barcelonins, i posteriorment locomotores.
Va ser tresorer de la comissió organitzadora de l'exposició de Barcelona del 1860. El 1871-1872 va projectar els ponts de metall de la línia de ferrocarril de Sant Joan de les Abadesses a Barcelona, juntament amb l'enginyer Josep Maria Cornet.
Una de les seves frases predilectes fou "La industria no vive del negocio del día; vive del crédito de siempre". Va morir el mes de març de 1892 a Barcelona.

## Referències

* ↑ El lloc de naixement és l'indicat en el registre de defunció i l'any de naixement es dedueix de l'edat en morir l'any 1892: 76 anys.
* 1 2 Romaní, Carlos. El carrer dels senyors. Sevilla: Punto Rojo Libros SL, 2019, p. 74. ISBN 978-84-17848-71-2.
* 1 2 3 «Nicolau Tous i Mirapeix». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Registre de Defuncions de l'Ajuntament de Barcelona, any 1892, número de registre 2290.
* 1 2 3 4 La Vanguardia, 20 de març de 1892,El otro día discurrió por las principales calles de Barcelona un entierro que llevaba numeroso acompañamiento...
* ↑ Albert Pérez i Núñez, La Maquinista Terrestre y Marítima, una empresa pionera de la industrialització barcelonina
# Mas de Torroella de Dalt

El Mas de Torroella de Dalt és un mas situat al municipi de Sant Fruitós de Bages, a la comarca catalana del Bages.

## Referències

* ↑ «Mas de Torroella de Dalt». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Casa de la Vila de Bellvís

La Casa de la Vila de Bellvís és una obra de Bellvís (Pla d'Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici públic de considerables dimensions. Ubicat en un lloc cèntric de la població, la seva façana principal és al c/ Domènec Cardenal i la posterior s'obre a la plaça Catalunya. Sobre un solat quadrangular s'aixeca l'edifici de planta baixa i dos pisos superiors. És cobert a quatre aigües i totes les façanes són obertes. Destaca per la seva austeritat compositiva i per l'ordre i la simetria d'obertures. No hi ha cap element ornamental a destacar tret de l'escut del poble, un raïm, a la dovella central de la porta principal, on també hi ha la data de 1898. Els usos funcionals responen a les necessitats administratives d'un edifici públic d'aquestes característiques. A la façana posterior, a la plaça, hi ha l'accés a la biblioteca popular.

## Referències

* ↑ «Casa de la Vila de Bellvís». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 març 2019].
# The Girl Can't Help It

The Girl Can't Help It és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Frank Tashlin, estrenada el 1956.

## Argument

El mafiós Marty Murdock, que acaba de sortir de la presó, desitja fer de la seva futura dona, Jerri Jordan, una estrella del rock’n'roll. Per això contracta Tom Miller, un representant d'artistes acabat, antic empresari, alcohòlic, que acumula uns deutes de bar des que Julie London, la seva antiga vedette, l'ha deixat. Miller fa servir una estratègia amb Jerri, però s'adona de seguida té una veu que podria ser un problema i no aspira més que a ser una mestressa de casa modèlica.

## Repartiment

* Tom Ewell: Tom Miller
* Jayne Mansfield: Jerri Jordan
* Edmond O'Brien: Marty Murdock
* Julie London: Ella mateixa
* Barry Gordon: Barry
* Henry Jones: Mousie
* John Emery: Wheeler
* Juanita Moore: Hilda

## Banda sonora

La pel·lícula permet, al fons o en primer pla, nombroses aparicions de joves estrelles del rock and roll:
* The Girl Can't Help It - Little Richard
* Tempo's Tempo - Nino Tempo
* My Idea Of Love - Johnny Olenn
* I Ain't Gonna Cry No More - Johnny Olenn
* Ready Teddy - Little Richard
* She's Got It - Little Richard
* Cool It Baby - Eddie Fontaine
* Cinnamon Sinner - Teddy Randazzo and the Three Chuckles
* Spread the Word - Abbey Lincoln
* Cry Me a River - Julie London
* Be-Bop-A-Lula - Gene Vincent and His Blue Caps
* Twenty Flight Rock - Eddie Cochran
* Rock Around The Rockpile - Ray Anthony Orchestra
* Rocking Is Our Business - The Treniers
* Blue Monday - Fats Domino
* You'll Never, Never Know - The Platters
* Every Time You Kiss Me - desconeguda, (amb Jayne Mansfield)
Les peces The Girl Can't Help It i Cry Me A River són composicions de Bobby Troup.
# Gai Servili (triumvir)

Gai Servili (en llatí Caius Servilius P. F.) va ser un magistrat romà del segle iii aC. Formava part de la gens Servília.
Va ser un dels Triumviri coloniae deducendae nomenats per l'establiment de les colònies de Placentia i Cremona. En les lluites contra els gals bois de la Cisalpina a la Segona Guerra Púnica l'any 218 aC, va ser fet presoner i el van tenir captiu durant quinze anys fins que el seu fill Gai Servili, cònsol, el va alliberar l'any 203 aC.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 793.
# Pere Pujol i Ferrusola

Pere Pujol i Ferrusola (Barcelona, 1965) és un enginyer agrònom català, fill de Jordi Pujol i Marta Ferrusola. Fou gerent d'Entorn Enginyeria i Serveis, que rebé adjudicacions de la Generalitat de Catalunya per un import de més de 190.000 euros els anys 2000 i 2001. Carles Sumarroca, amic personal de Jordi Pujol, dirigí l'empresa. L'oposició del Parlament de Catalunya qüestionà la seva presència i la de la seva germana Marta en viatges oficials del seu pare a l'estranger durant la dècada de 1990. L'octubre del 2015 va ser imputat per un presumpte delicte de frau fiscal.

## Referències

* 1 2 3 Brunet, José María «Els negocis conflictius». La Vanguardia, 27-07-2014, p. 18.
* ↑ «El juez De la Mata imputa a Josep y Pere Pujol Ferrusola un delito de blanqueo de capitales». [Consulta: 28 octubre 2015].

## Enllaços externs

* «Una familia bajo sospecha», El País, 25 de juliol de 2014
Família Pujol :
Florenci Pujol i Brugat Maria Soley  
  Francesc Cabana i Vancells Maria Pujol i Soley Jordi Pujol i Soley Marta Ferrusola   
 Jordi Pujol i Ferrusola Marta Pujol i Ferrusola Josep Pujol i Ferrusola Pere Pujol i Ferrusola Oriol Pujol i Ferrusola Mireia Pujol i Ferrusola Oleguer Pujol i Ferrusola :
# Imanol Larzabal Goñi

Imanol Larzabal Goñi, més conegut com a Imanol (Sant Sebastià, 11 de novembre de 1947 - Oriola, 25 de juny de 2004) fou un cantant i compositor en euskera i castellà, gran defensor de la cultura i la llengua basques. Exiliat durant la dictadura franquista, va haver d'abandonar de nou el País Basc en els últims anys de la seva vida, davant l'assetjament de l'entorn etarra. Va començar a cantar en euskera el 1964. El seu primer disc va aparèixer sota pseudònim, titulat de la mateixa manera, Mikel Etxegaray. En 1971, després de ser empresonat durant sis mesos per terrorisme, organització i propaganda il·legal, es va exiliar a França, on va contactar amb futurs amics i col·laboradors com Paco Ibáñez, el grup bretó Gwendal o Elisa Serna. Després de l'amnistia de 1977, va tornar a Espanya i va continuar la seva carrera musical al País Basc, comprometent-se en diverses iniciatives de defensa de la cultura i la llengua basques, com la marxa reivindicativa anual en favor del euskera, Korrika, i musicant composicions de Jon Mirande, Mikel Arregi, Koldo Izagirre, Xabier Lete i Juan Mari Lekuona.
El 1986 va participar en un concert en homenatge a la ex activista d'ETA Yoyes, assassinada pels seus antics companys en la localitat d'Ordizia. La participació en aquest homenatge li va valer ser boicotejat per part del seu públic, el sector social simpatitzant amb ETA. En els anys següents va rebre amenaces de mort i va rebre suport per molts companys de professió en un concert (Contra el miedo) que es va convertir en un al·legat contra ETA, cosa que va dificultar la seva vida al País Basc fins al punt de veure's obligat a exiliar-se l'any 2000. Va morir sobtadament d'un vessament cerebral quatre anys més tard quan es preparava per a participar en un concert-homenatge als republicans espanyols. La seva última obra, un disc de cançons de bressol, va quedar inconclusa.

## Discografia

* Herriak ez du barkatuko (1974).
* Lau haizetara (1977).
* Jo ezan (1981).
* Orhoituz (1985).
* Muga beroetan (1989).
* Viajes de mar y luna (1990).
* Barne kanta (1994).
* Hori bera da denen ixtoria (1996).
* Ausencia (2000).
* Versos encendidos (2003).

## Enllaços externs

* En recuerdo de Imanol, per l'escriptor Fernando Aramburu
* El cantautor basc Imanol mor als 56 anys per un vessament cerebral, article a La Vanguardia, 27 de juny de 2004
* Entrada d' Imanol a la Enciclopedia General Ilustrada del País Vasco "Auñamendi"
# Nicolau Travé

Nicolau Travé, fou un escultor que va realitzar el seu treball a Barcelona, en la segona meitat del segle xviii.
Fill de Joan Travé, també escultor, es va examinar d'escultor el 1764. Al seu taller va tenir com deixeble a Damià Campeny. Amb obres aplicades a l'arquitectura, retaules i imatges, com el de l'altar major del temple de Sant Pere de Terrassa, datat l'any 1771, del qual es conserva la imatge de sant Pere al Museu de Terrassa.
Va realitzar el retaule per a l'església de Sant Vicenç de Sarrià a Barcelona, quan es va reconstruir el 1789. Aquest altar va ser cremat durant la guerra civil espanyola de 1936. També consta que va realitzar treballs per a altres esglésies de la ciutat, com la de Sant Francesc, Sant Felip Neri, Santa Anna i Santa Mònica, a la Mercè i a la parroquial de Sant Jaume, però gairebé tota la seva obra ha desaparegut.
La seva escultura més coneguda és el Neptú (1802), per a la font del pati de la Llotja de Mar a Barcelona, el grup, el qual es complementa amb les dues figures de nereides executades per l'escultor Antoni Solà.

## Obres

* Retaule a Sant Pere de Terrassa
* Creu de Terme a Vilanova i la Geltrú
* Neptú, al pati de la Llotja de Mar

## Galeria d'imatges

* Neptú, obra de Travé ubicada a la Llotja de Mar
* Escultures del retaule major de Sant Pere (Museu de Terrassa)

## Bibliografia

* ALCOLEA i GIL, Santiago, Escultura Catalana del Segle XIX, 1989. Barcelona, Fundació Caixa de Catalunya
* DDAA. La col·lecció Raimon Casellas. Publicacions del Mnac/ Museo del Prado, 1992. ISBN 84-87317-21-9.
# Medvédev (Stàvropol)

* No s'ha de confondre amb Dmitri Medvédev.
Medvédev (en rus: Медведев) és un poble (un khútor) del krai de Stàvropol, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 449 habitants. Pertany al districte rural de Kurskaia.

## Referències

* ↑ «База микроданных Всероссийских переписей населения 2002 и 2010 годов». Arxivat de l'original el 2014-06-09. [Consulta: 28 març 2020].
# Casa de la Vila d'Avinyonet del Penedès

La Casa de la Vila d'Avinyonet del Penedès (Alt Penedès) és un edifici protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici de dimensions considerables, compost de planta baixa i pis, amb façana de composició simètrica, cos central destacat amb balcó tripartit i portal principal d'arc rebaixat. Té obertures amb llindes i trencaaigües superior, finestres geminades a la planta baixa, motllura horitzontal de separació de pisos, i vertical, coronament amb escalonaments. A l'interior hi ha columnes toscanes de fusta treballada.

## Referències

* ↑ «Casa de la Vila d'Avinyonet del Penedès». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 febrer 2015].
# Gordiuixkin

Gordiuixkin - Гордюшкин (rus) - és un poble (un khútor) de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2010 tenia 5 habitants. Pertany al districte (raion) de Xebékino.

## Referències

* ↑ «Znamenka» (en anglès). GeoNames. Arxivat de l'original el 2022-01-29. [Consulta: 29 gener 2022].
* ↑ «Генеральный план Шебекинского городского округа». Федеральная государственная информационная система территориального планирования (ФГИС ТП). Arxivat de l'original el 2021-05-27. [Consulta: 29 gener 2022].
* ↑ Koriakov, I. B. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2021-10-05. [Consulta: 29 gener 2022].
# The Penthouse: War in Life

The Penthouse: War in Life (hangul: 펜트하우스; RR: Penteuhauseu) és una sèrie de televisió sud-coreana protagonitzada per Lee Ji-ah, Kim So-yeon, Eugene, Um Ki-joon, Park Eun-seok i Yoon Jong-hoon. Es va estrenar a SBS el 26 d’octubre de 2020.

## Repartiment

* Lee Ji-ah - Shim Su-ryeon
* Kim So-yeon - Cheon Seo-jin
* Eugene - Oh Yoon-hee
* Um Ki-joon - Joo Dan-tae
* Park Eun-seok - Gu Ho-dong/Logan Lee
* Yoon Jong-hoon - Ha Yoon-cheol

## Referències

* ↑ «Lee Ji-ah, Kim So-yeon and Eugene to Star in "Penthouse: War In Life"».
* ↑ «Penthouse: War In Life (Korean Drama - 2020) - 펜트하우스».
# Gau de Suàbia

El Gau de Suàbia (Gau Schwaben) va ser una divisió administrativa de l'Alemanya nazi de 1933 a 1945 al territori bavarès de l'Alta Baviera. Abans d'això, de 1928 a 1933, era la subdivisió regional del partit nazi en aquesta zona.
El sistema nazi de Gau (en plural Gaue) va ser establert originalment en una conferència del partit, el 22 de maig de 1926, per tal de millorar l'administració de l'estructura del partit. A partir de 1933, després de la presa de poder nazi, els Gaue va reemplaçar cada vegada més als estats alemanys com a subdivisions administratives a Alemanya.
Al capdavant de cada Gau es va situar un Gauleiter, una posició cada vegada més poderosa, especialment després de l'esclat de la Segona Guerra Mundial, amb poca interferència des de dalt. El Gauleiter local freqüentment ocupava càrrecs governamentals i de partit, i s'encarregava, entre altres coses, de la propaganda i la vigilància i, a partir de setembre de 1944, el Volkssturm i la defensa de la Gau.
La posició de Gauleiter a Suàbia va ser ocupada per Karl Wahl, que va arribar a ser Obergruppenführer. A Suàbia, un Gau relativament petit, Wahl havia de defensar inicialment els intents del seu veí més poderós, Adolf Wagner, Gauleiter de Munic-Alta Baviera, per incorporar Suàbia en el seu Gau. Wahl era en realitat l'únic del gauleiters bavaresos que no s'havia graduat a la universitat. A diferència de Wagner, que era un amic personal de Hitler, Wahl no va tenir cap influència real amb el lideratge del partit.
Suàbia no tenia un camp de concentració dins dels seus límits, però la seva proximitat amb Dachau significava que molts dels seus subcamps es trobessin dins del Gau. Suàbia també va ser la seu de l'Ordensburg Sonthofen, una instal·lació d'entrenament d'elit nazi.

## Gauleiter

* 1928-1945: Karl Wahl

## Referències

* 1 2 «Die NS-Gaue» (en alemany). Deutsches Historisches Museum.
* ↑ «The Organization of the Nazi Party & State». The Nizkor Project. Arxivat de l'original el 2016-11-09.
* ↑ «Übersicht der NSDAP-Gaue, der Gauleiter und der Stellvertretenden Gauleiter zwischen 1933 und 1945» (en alemany). Zukunft braucht Erinnerung. Arxivat de l'original el 26 de maig 2017.
* ↑ (alemany) Gau (NSDAP) — Kontinuität der Gaugliederung nach 1933 at the Historisches Lexikon Bayerns website.
* ↑ (alemany) Gauleiter — Die bayrischen Gauleiter nach 1933 at the Historisches Lexikon Bayerns website.

## Enllaços externs

* Llista de Gauleiters
# Penins

Els Penins són una serralada que s'eleva entre el nord d'Anglaterra i el sud d'Escòcia. Els Penins separen el nord-oest d'Anglaterra de Yorkshire i el nord-est.
Es diu sovint que són l'espina dorsal d'Anglaterra, formen una cadena muntanyosa ininterrompuda que s'estén des del Peak District, a Derbyshire, a través de les valls de Yorkshire, al voltant de les vores nord i est de Manchester, els West Pennine Moors de Lancashire i els Cumbria Fells fins als turons dels Cheviots a la frontera anglo-escocesa.
Tot i que això és una definició general, els turons de Cheviot no són estrictament part dels Penins, separats per la bretxa del Tyne i el Sill Whine, que corren al llarg de la A69 i el Mur d'Adrià. Això no obstant, gràcies a la Pennine Way (Camí dels Penins), ruta que els creua, sovint són tractats com a tals. A la inversa, comunament es diu que l'extrem sud dels Penins es troba en algun lloc al High Peak, al comtat de Derbyshire, també Edale (l'inici de la Pennine Way), però en realitat els Penins s'estenen cap al sud a Staffordshire i Cheshire, com es pot veure mirant en un mapa en relleu. L'extrem sud dels Penins és en realitat a la zona de Stoke-on-Trent, 64 km al sud d'Edale.
És una important zona de captació d'aigua amb nombrosos embassaments en els fluxos del cap de les valls dels rius principals. La regió és considerada com una de les zones més escèniques del Regne Unit. El Penins del Nord han estat declarats com a zona d'excepcional bellesa natural (AONB) com Nidderdale, mentre que parts dels Penins s'incorporen al Parc Nacional del Peak District, el Parc Nacional dels Yorkshire Dales i el Parc Nacional de Northumberland.
El primer sender de llarga distància de la Gran Bretanya, el Pennine Way, recorre tota la longitud de la cadena dels Penins i és de 429 quilòmetres de llargada.
# Armand de Périgord

Armand de Périgord (o Hermann de Pierre-Grosse) (1178 - ! 1247?) Pertanyia a la família dels comtes de Perigord i va ser el setzè Gran Mestre de l'Orde del Temple.
Entre 1205 i 1232, any en va ser elegit Gran Mestre de l'Orde, havia estat mestre de la província de la Pulla i de Sicília. Organitzar els atacs de Canà, de Safita i de Seforis, combatent als musulmans a la regió del llac de Tiberíades. Totes aquestes empreses es van saldar amb un estrepitós fracàs i van reduir el poder de l'Orde.
En 1236, a la frontera entre Síria i Cilícia, 120 cavallers, arquers i turcopless van ser sorpresos en una emboscada prop de la ciutat de Qasr Darbsâq (l'actual Terbezek). Al començament de la batalla que es va lliurar a continuació, els templers van atacar la fortalesa, però van trobar una forta resistència i quan van arribar les forces de socors enviades des de Damasc per ajudar els assetjats, els cavallers van ser massacrats. Només en van sobreviure una vintena que es van poder refugiar en el seu castell de Bagre, a uns 20 km de Qasr Darbsâq.
El setembre de 1239, Armand es trasllada a Sant Joan d'Acre, on arriba a un acord amb el sultà de Damasc, seguint l'exemple dels Hospitalaris que havien subscrit un tractat amb el Sultà d'Egipte. El 1244, el sultà de Damasc demana l'ajut dels templers per rebutjar les hordes de Corasmia que intentaven ocupar l'Àsia Menor.
L'octubre de 1244, les forces federades de Templers, Hospitalaris i els Cavallers Teutònics, d'acord amb l'exèrcit del Soldà de Damasc, es van enfrontar al Sultà d'Egipte, aliat al seu torn de l'Imperi corasmio, a la batalla de la Forbie, prop de Gaza. La coalició de cristians i musulmans sirians va ser vençuda, deixant més de 30.000 morts sobre el camp de batalla. Alguns cavallers del Temple i hospitalaris van arribar a refugiar-se a Sant Joan d'Acre, que romania encara en poder de les forces cristianes. La sort que va córrer Armand de Périgord és incerta: no se sap si va ser mort a la batalla o capturat. Segons aquesta darrera versió, va morir en captivitat l'any 1247.

## Notes

* ↑ Algunes fonts diuen Ascalon

## Bibliografia consultada

* Demurger, Alain. Auge i caiguda dels Templers. Barcelona: Ediciones Martínez Roca, SA, 1986. ISBN 84-270-1024-9.
* Walker, Martin. La història dels Templers. Barcelona: Edicomunicación, S.A., 1993. ISBN 84-7672-503-5.
| Precedit per: Pere de Montagut | Gran Mestre 1232 - 1244 | Succeït per: Richard de Bures |
# Josep Maria d'Alòs i de Dou

Josep Maria d'Alòs i de Dou (Barcelona, 15 de gener de 1873 - Montcada i Reixac, 13 de novembre de 1936), fou un prevere català, expert en heràldica i genealogia.

## Biografia

Els seus pares eren Lluís Ferran d'Alòs i de Martín (1839-1904) i Gertrudis de Dou i de Moner (1844-1924), que l'any 1880 foren nomenats pel papa Lleó XIII com a marquesos de Dou per la seva exemplaritat cristiana. Fou el seu sisè fill dels 12 que va arribar a tenir la parella.
Va estudiar batxillerat al Jesuïtes de Manresa, per a posteriorment llicenciar-se en Filosofia i Lletres a la Universitat de Barcelona. Cursà els estudis eclesiàstics al Seminari Conciliar de Barcelona, per a llicenciar-se tot seguit en Teologia per la Universitat Pontificia de Tarragona. Finalment estudià Història Eclesiàstica i Arqueologia a Roma.
El 1885 es va ordenar sacerdot, i fou coadjutor de les parròquies de Sant Pere d'El Masnou i de Santa Maria del Mar de Barcelona, d'on n'obtingué el benefici (1901). El 1902 fou nomental professor d'Història Eclesiàstica i Arqueologia del Seminari Conciliar de Barcelona, i des del mateix any i fins a la seva mort era el Degà del Claustre de Professors del Seminari. Durant la seva etapa de professor al Seminari va donar diversos volums a la Biblioteca Pública Episcopal, provinents del fons de Ramon Llàtzer de Dou i de Bassols, antic canceller de la Universitat de Cervera.
En el moment de l'esclat de la Guerra Civil espanyola vivia amb el seu germà, el també sacerdot Manuel d'Alòs i de Dou.

## Obres

* Alòs i de Dou, Josep Maria d'. La capilla de San Francisco de Asís y Santa Clara, vulgarment llamada de Ntra. Sra. del Remedio (en castellà). Barcelona: La Hormiga de Oro, 1915. OCLC 1249930339.
* Alòs i de Dou, Josep Maria d'. San José Oriol y Santa María del Mar de Barcelona : notas históricas acerca las relacions que han mediado siempre entre ambos (en castellà). Barcelona: La Hormiga de Oro, 1927. OCLC 1286259047.

## Bibliografia

* Moxó y de Montoliú, Francisco de «La obra genealógica y heráldica de un sacerdote catalán: el doctor don José María de Alós y de Dou (1873-1936)». Anales de la Real Academia Matritense de Heráldica y Genealogía, Vol. VIII/2, 2004, pàg. 641-642.

## Referències

* 1 2 3 4 Un Seminario mártir : notas biográficas e históricas : el Seminario Conciliar de Barcelona durante el período rojo (1940), p. 32
* 1 2 3 4 5 Moxó i de Montoliu, 2004.
* ↑ «Lluis Ferràn de ALOS y de MARTIN». geneanet. Martín Rodríguez.
* ↑ «Gertrudis de DOU y de MONER». geneanet. Martín Rodríguez.
* 1 2 3 Un Seminario mártir : notas biográficas e históricas : el Seminario Conciliar de Barcelona durante el período rojo (en castellà). Barcelona: Seminario Conciliar, 1940, p. 31. OCLC 807823122.