OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mas de l'Escut

El Mas de l'Escut és una masia de Reus (Baix Camp) situada a la partida de les Forques Velles, a tocar de l'autovia T-11 i sota la carretera de Riudoms, vora el Barri de la Immaculada. El rodeja per dues parts el Barranc de Pedret.

## Descripció

El maset, és una construcció de planta gairebé quadrada, amb dues plantes d'alçada i coberta amb terrat i badalot. Per damunt del terrat s'han afegit uns cossos nous no molt ben integrats estèticament. Les façanes tenen una composició arquitectònica elegant, de caràcter urbà, amb una façana principal ordenada a partir d'un eix central, que passa per la porta i la finestra del primer pis, incloses ambdues dins d'un pany de mur que s'avança respecte de la resta de murada, finestrada de la mateixa manera. El coronament que passa per sobre de la barbacana, és de barana d'obra amb calats, amb un escut que culmina la façana principal, en la part més alta de l'eix de composició. És interessant observar, en aquest cas, l'obra vista com a opció d'acabat de les façanes, molt poc habitual en les construccions d'aquest tipus, tot i que respon a la tipologia de maset en molts aspectes: la composició, les escales de l'accés principal, la coberta i el coronament. Actualment està deshabitat, però les terres es conreen.

## Història

El mas va ser construït l'any 1897/98 per Pau Font de Rubinat amb la intenció de dedicar-lo a Escola Regional Agrico-avícola de Reus i aleshores va agafar el nom de Casa-Escola. Hi va viure al mateix temps l'enginyer agrònom del mas, Louis de Marçay, i per això els masovers del mas i familiars l'anomenaven Mas del Francès, però com que molt a prop n'hi havia un altre amb el mateix nom, els veïns mai van usar aquest topònim i l'anomenaven Mas de l'Escut, fent referència al gran escut de Catalunya col·locat a la façana, que ha perdurat.

## Referències

* ↑ Pla especial urbanístic: catàleg de masos en sòl no urbanitzable, Reus. Reus: l'Ajuntament, 2004, p. 233-234.
# Casa al carrer Freixenet, 18 (Camprodon)

La Casa al carrer Freixenet, 18 és una obra de Camprodon (Ripollès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Tipologia clàssica, en els camins d'accés a la vila de Camprodon. Segurament els únics exemples conservats. Antigament estava penjada sobre el riu per la part posterior. Avui en dia ha estat convertida en eixida d'hort. Encara que anteriorment pertanyien al extens terme de Freixenet avui en dia estan incloses al centre urbà de Camprodon per haver integrat el terme de Freixenet a aquest últim.

## Referències

* ↑ «Casa al carrer Freixenet, 18». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 18 març 2019].
# Els verbs conjugats

Els verbs conjugats popularment conegut com a Xuriguera en honor de l'autor Joan Baptista Xuriguera (fou un escriptor, traductor i filòleg català) és un diccionari gramatical de l'Editorial Claret que a partir de 120 conjugacions model ensenya a conjugar més de 8.800 verbs del català inclosos en el DIEC, actuant, per tant, com a complement d'aquest. Aquest llibre ha aconseguit vendre més d'un milió d'exemplars, cosa que s'explica per ser de butxaca, barat, i haver-se convertit en una eina recurrent de l'estudi del català tant per als escolars que ja el parlen com per als estrangers que el volen aprendre. Actualment, el llibre té més de 40 reimpressions.

## Referències

* ↑ Baptista Xuriguera, Joan. Els verbs conjugats. CLARET. ISBN 9788482978932.
# Landéhen

Landéhen (en bretó Landehen) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Costes del Nord. L'any 2005 tenia 986 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 715 | 742 | 750 | 844 | 941 | 986 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1977-1989 | René Falaise | |
| 1989- | Jean-Yves Renault | |
# Madame Auring

Aurea Elfero, coneguda professionalment com a Madame Auring (11 de març de 1940 - 30 d'octubre de 2020), va ser una endevina i actriu filipina. Segons el seu propi relat, va ser una de les "cinc dones més famoses d'Àsia durant la dècada de 1990". Va morir el 30 d'octubre de 2020, a l'edat de 80 anys.

## Referències

* ↑ 'Madame Auring' named. Philippine Daily Inquirer – November 1, 2000
* ↑ Miss Universe pageant stirs prophecies, brawls. New Straits Times – May 20, 1994
* ↑ You won't believe what Madam Auring had to do to stay in the headlines. Philippine Daily Inquirer, October 15, 2006.
* ↑ «Celebrity fortune teller Madam Auring dies at 80». Manila Standard, 30-10-2020.
# Coris flavovittata

Coris flavovittata és una espècie de peix de la família dels làbrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 50,8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Hawaii.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Ovidio Sánchez Díaz

Ovidio Sánchez Díaz (Pola de Laviana, Astúries, 21 de setembre de 1952) és un polític asturià membre del Partit Popular.
Es llicenciar en Dret a la Universitat d'Oviedo. Va exercir d'advocat. Va esdevenir regidor d'Oviedo per al Partit Popular entre 1983 i 1991. Els anys 1985, 1986 i 1987 va ser portaveu de l'oposició al consistori. Des de 1991 va ser diputat autonòmic: entre 1991 i 1995, fou Secretari Segon de la Mesa de la Cambra alhora que va ser portaveu en temes d'infraestructures. Des del 23 de juny de 1995 va ser el president del Parlament asturià.

## Referències

* ↑ Pérez de Lama, Ernesto (dir.). Manual del Estado Español 1999. Madrid: LAMA, 1998, p. 354. ISBN 84-930048-0-4.
# Casa al carrer Girona, 36-38 (Cardedeu)

La Casa al carrer Girona, 36-38 és una obra noucentista de Cardedeu (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa entre mitgeres amb façana de composició simètrica i coberta a dues aigües amb dues portes petites d'entrada als extrems de la façana.
El més significatiu de la façana és el capcer que dona forma a tota l'estructura, amb línies planes als extrems i ovalades al centre, separat per unes pilastres acabades en bola.

## Història

Casa situada al barri de Granada, enfront de l'alqueria Cloèlia. Per l'estil podria ser de l'arquitecte municipal Raspall i feta entre finals dels vint i principis dels trenta, en la seva època de barroquisme acadèmic. No s'ha trobat cap referència a l'arxiu de l'ajuntament.
És probable que fos en origen una casa per treballadors de l'alqueria Cloèlia, ja que la va encarregar Mercè Espinachs, propietària de l'alqueria.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa al carrer Girona, 36-38». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2017].
# Els viatgers de la Gran Anaconda

Els viatgers de la Gran Anaconda és un programa de ràdio dedicat als viatges, geografia, natura i antropologia, dirigit i presentat pel periodista Toni Arbonès. Inicialment va estar a l'antena de Catalunya Ràdio des de 1996 fins a 2008. Posteriorment, el 9 de setembre de 2012 Els viatgers de la Gran Anaconda va tornar a la graella de Catalunya Ràdio els diumenges.
L'any 2021, amb motiu dels vint-i-cinc anys del programa, es va publicar un recull d'entrevistes fetes per Arbonés a convidats al programa, entre els quals Josefina Castellví, Jordi Sabater Pi, Albert Sánchez Piñol o Josep M. Espinàs; el llibre es titula Els viatgers de la Gran Anaconda - 25 anys.

## Premis

E l programa ha rebut els següents guardons:
* 1999-2000: Premi Òmnium Cultural al millor programa de ràdio.
* 2001: 1r premi ràdio Pica d'Estats.
* 2002: 1r premi ràdio Manyé i Flaquer.
* 2006: Premi RAC 2006 al millor programa de ràdio de Catalunya.

## Referències

* ↑ Web de Catalunya Ràdio Arxivat 2012-06-20 a Wayback Machine. (català)
* ↑ Web de Catalunya Ràdio Arxivat 2012-09-14 a Wayback Machine. (català)
* ↑ Font, Marc. «Toni Arbonès: "Viajar no es ir a tomar el sol a la playa, viajar requiere un esfuerzo"». Público, 08-07-2022. [Consulta: 25 juliol 2022].
* ↑ «Els viatgers de la gran anaconda - 25 anys - Tushita Edicions». Arxivat de l'original el 2022-07-06. [Consulta: 25 juliol 2022].

## Enllaços externs

* Els viatgers de la Gran Anaconda (web del programa)
* Entrevista a Toni Arbonès amb motiu dels vint-i-cinc anys del programa
# Landujan

Landujan (en bretó Landujan, en gal·ló Landujan) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament d'Ille i Vilaine. L'any 2006 tenia 853 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 634 | 680 | 618 | 589 | 640 | 683 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Joseph Lesvier | |
| 2008- | Jean-Louis Gautier | |
# Sextina

La sextina és una composició poètica d'alt retoricisme que ha tingut una certa tradició en la literatura catalana, tant en escriptura com sobretot en lectura i en recitat. La sextina és un poema que té sis estrofes de sis versos cada una, normalment decasíl·labs, més una tornada opcional de tres versos.
La particularitat rau que cada vers té una paraula rima, sovint un mot fènix (mot que només rima amb ell mateix o amb un nombre molt limitat d'altres rimes) que va apareixent en cada una de les posicions dels versos en les estrofes, és a dir, que si el primer vers de la primera estrofa té una rima, aquesta s'haurà de repetir en el segon vers, en el tercer i així successivament però en cada una de les estrofes. La paraula rima és preferentment bisíl·laba i, si és un verb, ha d'anar en infinitiu.
No és necessari que la posició de la rima sigui correlativa, sinó que pot anar variant. Tanmateix la combinació clàssica de les rimes és ABCDEF, FAEBDC, CFDABE, ECBFAD, DEACFB i BDFECA, i donat cas que hi hagi tornada, aquesta rimarà bAdFeC, amb paraules-rima a l'interior (immediatament abans de la cesura) i al final de cada vers.
La sextina més famosa és la del trobador Arnaut Daniel, membre del "trobar ric". Inicialment tenia a veure amb un joc de daus i les combinaciones entre les seves cares. Aquesta composició va influenciar completament el poema X d'Andreu Febrer (Combas e valhs, puigs, muntanyes e colhs), escrit també en la forma d'una sextina o bé el poema dels Estramps (poema IX: Just lo front port vostra bella semblança) de Jordi de Sant Jordi que usa mots rima i mots fènix. Dante Alighieri, seguint les passes d'Arnaut Daniel, escrigué la cèlebre sextina Al poco giorno e al gran cerchio d'ombra, i Francesco Petrarca, al Canzoniere, en va escriure nou, una d'elles doble (amb dotze estrofes).
Grans escriptors de sextines han estat el portuguès Luís de Camões, l'anglès Rudyard Kipling, l'alemany Friedrich Rückert, els estatunidencs Ezra Pound, W. H. Auden i John Ashbery i el grup internacional Oulipo. El segle XX i a casa nostra, els principals conreadors d'aquesta composició ha estat Joan Brossa (en va escriure quatre llibres sencers, endinsant-se fins i tot en sextines visuals i cibernètiques).

## Referències

* ↑ Sextines 76, Vint-i-set sextines i un sonet, Tercer llibre de sextines i Quart llibre de sextines, reunits en el volum Brossa, Joan. Viatge per la sextina. Barcelona: Quaderns Crema, 1987, ISBN 8485704959 més algunes altres d'escadusseres.

## Enllaços externs

* Explicacions de les característiques de la Sextina pel professor Josep Bargalló, amb dos exemples: Lo ferm voler qu'el cor m'intra, d'Arnaut Daniel i Sextina en el Museu de Joguets de Figueres de Joan Brossa.
# Izura-Azme

Izura-Azme (en francès i oficialment Ostabat-Asme), és un municipi de la Baixa Navarra, un dels set territoris del País Basc, al departament dels Pirineus Atlàntics i a la regió de la Nova Aquitània. Limita amb les comunes de Landibarre a l'oest, Larzabale-Arroze-Zibitze i Jutsi al sud, Arhantsusi a l'est, Ostankoa i Uhartehiri al nord.

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 326 | 302 | 332 | 376 | 438 | 424 | 630 | 569 | 588 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 518 | 501 | 465 | 426 | 414 | 426 | 394 | 381 | 398 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 385 | 382 | 394 | 341 | 436 | 400 | 365 | 356 | 308 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 278 | 256 | 256 | 235 | 219 | 229 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Història

La comuna va ser creada per Decret de 13 de juny de 1841 en reunir les localitats d'Ostabat i d'Asme. Amb anterioritat, des del segle x durant l'Edat Mitjana, Ostabat va destacar com una de les etapes importants de passada dels pelegrins de la ruta Via Podiensis cap a Santiago de Compostel·la. Cap a mitjans del segle xiv comptava amb 2 hotels, 2 hostalatges i una vintena d'albergs amb capacitat per a 5 000 viatgers.
El 1228 la ciutat va ser atacada per les tropes del rei navarrès Sanç el Fort que van destruir part de les muralles que encara es conserven. En romanç navarrès s'anomenava Ostavals. Durant les guerres de religió del segle xvi, Ostabat va ser incendiada però a la proclamació d'Enric IV de França, que detenia també el títol de rei de Navarresa, la localitat va obtenir privilegis reals, entre ells, la facultat de construir un gran mercat i d'organitzar una fira anual.
En 1964 es va inaugurar el monument de l'anomenat "encreuament de Gibraltar" on conflyen tres de les vies de pelegrinatge tradicional cap a Santiago de Compostel·la: la via Turonensis, la via Lemovicensis i la via Podiensis. Gibraltar en aquest cas, procedeix segons alguns autors de la veu en euskera Xibaltarre amb el qual la toponímia basca designa diversos llocs on s'instal·laven campaments de gitanos vinguts d'Andalusia. Per a uns altres, pot ser també una deformació de Salbatore en referència al santuari de Sant Salvador.

### Patrimoni

* Castell de Laxague, del segle xiv
* Casa forta de Latsaga, segles xiii i xiv
* Restes de la muralla
* Capella de Saint Nicolas de Myre, segle xi
* Hospici i oratori de Harambeltz
# Roca de Marta

Roca de Marta és un abric que conté pintures rupestres d'estil llevantí. Està situat en el terme municipal de Mequinensa (Aragó). Aquest conjunt es troba en la confluència del Barranc de Julia amb el riu Ebre, en un abric de petites dimensions orientat al Sud Sud-oest. Consta de dos panells pintats ben diferenciats a dos parets de l'abric. En el primer, apareix un motiu abstracte de color vermell en forma de doble aspa unida, amb un punt al centre. El segon panell presenta dues figures que semblen estar unides, formant un antropomorf o figura cruciforme inscrita en un cercle.
L'abric està inclòs dins de la relació de coves i abrics amb manifestacions d'art rupestre considerats Béns d'Interès Cultural en virtut del que es disposa en la disposició addicional segona de la Llei 3/1999, de 10 de març, del Patrimoni Cultural Aragonés. Aquest llistat va ser publicat en el Butlletí Oficial d'Aragó del dia 27 de març de 2002. Forma part del conjunt de l'art rupestre de l'arc mediterrani de la península ibèrica, que va ser declarat Patrimoni de la Humanitat per la Unesco (ref. 874-658). També va ser declarat Bé d'Interès Cultural amb el codi RI-51-0009509.

## Referències

* ↑ Aragón, Gobierno de. «BOA» (en castellà). www.boa.aragon.es. [Consulta: 6 gener 2020].
* ↑ «Arte rupestre del arco mediterráneo de la Península Ibérica» (en anglès). UNESCO World Heritage Centre. [Consulta: 6 gener 2020].

## Bibliografia

* ROYO GUILLÉN, J.I. I GÓMEZ LECUMBERRI, F. Prospeccions arqueològiques en el terme municipal de Mequinenza (Saragossa). Campaña de 1989, Arqueologia aragonesa, 1988-1989. D.G.A, Zaragoza.
* ROYO GUILLÉN, J.I. The set of shelters with rock art of Mequinenza (Saragossa). Bolskan 5, 1988.
* VV.AA. Arqueologia Aragonesa 1988-1989 Diputació General d'Aragó. Zaragoza, 1991.
# Meandri de Samos

Meandri (en llatí Maeandrius, en grec antic Μαιάνδριος) fou un lloctinent de Polícrates, tirà de Samos, i després ell mateix tirà.
Polícrates el va enviar a Sardes, per confirmar certes promeses del sàtrapa Oretos. El sàtrapa va mostrar a Meandri unes cases on havia col·locat pedres recobertes d'or i va enganyar l'ambaixador. A causa del seu informe Polícrates va anar a l'Àsia Menor deixant el govern de Samos a Meandri. Polícrates va caure en mans d'Oretos i va ser executat el 522 aC.
Quan Meandri va conèixer els fets, va fer un discurs, que reprodueix Heròdot, on ingènuament expressava la seva aversió al poder absolut i a la tirania, però que en certes ocasions calia instaurar-la. El seu parlament va ser rebutjat i un ciutadà de nom Telesarc va demanar una investigació sobre els diners que havien passat per les seves mans. Meandri va pensar que no podia fer res millor que posar-se al front de la tirania i va fer empresonar als seus opositors. Durant un temps que va estar malalt va ocupar el govern el seu germà Licaret, que va fer matar als adversaris empresonats.
Quan una força persa dirigida per Otanes va envair Samos per col·locar al tron a Silosó, germà de Polícrates, Meandri va capitular i va estar d'acord a abdicar, però Carilau de Samos, que va obtenir permís del seu germà per sortir de l'illa, amb un grup de soldats, es va amagar i quan els perses i grecs estaven reunits a l'acròpoli per signar el tractat, va atacar a la comitiva persa i va matar als notables perses. Com a conseqüència el general Otanes va ordenar la matança general del samians.
Meandri es va escapar cap a Esparta on va intentar subornar a Cleòmenes I i altres per ajudar-lo a recuperar el poder però va ser desterrat del Peloponès per decisió dels èfors. En parlen Heròdot i Plutarc.

## Referències

* ↑ Maeandrius a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 890
# Cas causal

El cas causal és un cas gramatical que s'usa per indicar causalitat, origen o motiu, és a dir, per especificar que el nom actua dins de la frase semànticament amb aquests valors. És un cas por freqüent, present en llengües com l'hongarès (terminació -ert) i en basc (-ngatik), que s'abreuja caus. a les declinacions.
* Casos gramaticals
* Llista de casos gramaticals
* Cas abessiu
* Cas ablatiu
* Cas absolutiu
* Cas adessiu
* Cas adverbial
* Cas al·latiu
* Cas benefactiu
* Cas causal
* Cas causal final
* Cas comitatiu
* Cas datiu
* Cas dedatiu
* Cas delatiu
* Cas disjuntiu
* Cas distributiu
* Cas distributiu temporal
* Cas elatiu
* Cas essiu
* Cas essiu formal
* Cas essiu modal
* Cas exessiu
* Cas final
* Cas formal
* Cas genitiu
* Cas il·latiu
* Cas inessiu
* Cas instructiu
* Cas instrumental
* Cas latiu
* Cas locatiu
* Cas modal
* Cas multiplicatiu
* Cas objectiu
* Cas oblic
* Cas partitiu
* Cas possessiu
* Cas postposicional
* Cas preposicional
* Cas prolatiu
* Cas prosecutiu
* Cas separatiu
* Cas sociatiu
* Cas sublatiu
* Cas superessiu
* Cas temporal
* Cas terminatiu
* Cas translatiu
* Cas vial
* Cas vocatiu
* Arranjament morfosintàctic
* Cas absolutiu
* Cas acusatiu
* Cas ergatiu
* Cas instrumental
* Cas instrumental comitatiu
* Cas intransitiu
* Cas nominatiu
* Declinació
* Declinació alemanya
* Declinació basca
* Declinació eslovaca
* Declinació eslovena
* Declinació irlandesa
* Declinació islandesa
* Declinació llatina
* Declinació polonesa
* Declinació russa
* Declinació sèrbia
* Declinació txeca
# Guarromán

Guarromán és un municipi situat al nord de la província de Jaén.
Es troba a 345 m d'altitud i 52 km al nord de Jaén. Pertany a la comarca de Sierra Morena. Té 2.904 habitants (INE de 2006), sobre un terme municipal de 96,01 km², que es troba escindit en dues zones, trobant-se el nucli urbà en l'enclavament nororiental. Els seus habitants reben el gentilici de guarromanencs.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1900 | 1910 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1991 | 2001 | 2006 |
| 3281 | 3932 | 3281 | 3658 | 3276 | 3626 | 3837 | 3116 | 3131 | 2891 | 2738 | 2904 |
# La història de Cassius Clay

La història de Cassius Clay (títol original: The Greatest) és una pel·lícula dels Estats Units dirigida per Tom Gries i Monte Hellman estrenada el 1977.Ha estat doblada al català.

## Argument

La història segueix la carrera de Mohamed Ali, des de la seva victòria als Jocs olímpics de Roma a la seva reconquesta del títol de campió davant de George Foreman, passant per la seva conversió a l'islam i el seu rebuig d'incorporació a l'exèrcit.

## Repartiment

* Muhammad Ali: Ell mateix
* Ernest Borgnine: Angelo Dundee
* John Marley: Dr. Ferdie Pacheco
* Lloyd Haynes: Herbert Muhammad
* Annazette Chase: Belinda Ali
* Mira Waters: Ruby Sanderson
* Paul Winfield: l'advocat d'Ali
* Chip McAllister: Cassius Clay jeune
* Drew Bundini Brown: Ell mateix
* Robert Duvall: Bill McDonald
* David Huddleston: Cruikshank
* Ben Johnson: Hollis
* James Earl Jones: Malcolm X
* Roger E. Mosley: Sonny Liston

## Al voltant de la pel·lícula

* Muhammad Ali i Drew Bundini Brown són els únics que interpreten els seus papers respectius.
* Pels combats successius d'Ali, la producció s'ha contentat en inserir vídeos d'arxiu. L'equip fins i tot ha rodat alguns passatges amb la finalitat d'afinar una mica les seqüències.
* Com indiquen els crèdits del final, la pel·lícula és dedicada a Tom Gries, mort poc abans del final del rodatge.

## Banda original

* The Greatest love of all - George Benson (5:30)
* I always knew I had it in me - George Benson (7:10)
* Ali's Theme (5:15)
* Ali Bombaye (Zaire chant) Part I - Mandrill (3:40)
* Ali Bombaye (Zaire chant) Part II - Mandrill (3:00)
* The Greatest love or all - instrumental (3:11)
* Variations on theme (2:31)
* I always knew i had it in me - George Benson (5:17)

## Referències

* ↑ esadir.cat. La història de Cassius Clay. esadir.cat.
* ↑ «The Greatest». The New York Times.
# Sextili Fèlix

Sextili Fèlix (en llatí: Sextilius Felix) va ser un militar romà enviat l'any 70 a la frontera de Rècia per Antoni Prim per vigilar els moviments del governador de la província Porci Septimi que era fidel a Vitel·li. Va ser a Rècia fins a l'any següent, quan va ajudar a sufocar una rebel·lió dels trèvers, segons diu Tàcit.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Felix, Sextilius». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 7 desembre 2023].
# Margaritone de Bríndisi

Margaritone de Brindisi (Margarito di Brindisi) fou un pirata de la Pulla, d'origen grec, que va esdevenir almirall de Sicília el 1184.
El 1185 va ocupar Cefalònia i es va proclamar comte palatí i senyor de Cefalònia i Zante. El rei Tancred de Sicília el va fer comte de Malta el 1192. El 1194 al morir Tancred el va succeir el seu fill menor Guillem sota regència de la mare Sibil·la, i l'emperador Enric IV, amb l'ajut genovès, va ocupar Palerm i es va coronar a si mateix el dia de Nadal del 1194. El nou rei va donar el comtat de Malta a Guillem Grasso, un genovès, mentre Margaritone era tancat a la presó el 1197 després d'una revolta, i va morir abans del 1203.
Va deixar un fill: Guillem de Brindisi, que fou comte de Malta mort vers el 1204, i que va deixar només una filla (casada amb Enrico Pescatore, comte de Malta); i dues filles, de noms desconeguts, casades respectivament amb Leone Vetrano (senyor de Corfù executat el 1206) i Ricard Orsini (tronc dels comtes de Cefalònia).
# Apogon apogonoides

Apogon apogonoides és una espècie de peix de la família dels apogònids i de l'ordre dels perciformes que es troba des de l'Àfrica oriental fins a les Filipines, Japó, Taiwan i el nord d'Austràlia.
Els mascles poden assolir els 10 cm de longitud total.

## Referències

* ↑ AQUATAB.NET
* 1 2 FishBase (anglès)