OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Acanthoctenus

Acanthoctenus és un gènere d'aranyes araneomorfs de la família Ctenidae de Centreamèrica i Sud-amèrica. Les femelles d' A. remotus arriben als 15mm de longitud de cos, mentre que els mascles com a màxim arriben a fer 11 mm.

## Taxonomia

* Acanthoctenus gaujoni Simon, 1906 — Veneçuela, Equador
* Acanthoctenus kollari (Reimoser, 1939) — Costa Rica
* Acanthoctenus maculatus Petrunkevitch, 1925 — Panamà
* Acanthoctenus mammifer Mello-Leitão, 1939 — Brasil
* Acanthoctenus obauratus Simon, 1906 — Brasil
* Acanthoctenus plebejus Simon, 1906 — Veneçuela, Perú
* Acanthoctenus remotus Chickering, 1960 — Jamaica
* Acanthoctenus rubrotaeniatus Mello-Leitão, 1947 — Brasil
* Acanthoctenus spiniger Keyserling, 1877 — Des de Mèxic fins a Veneçuela
* Acanthoctenus spinipes Keyserling, 1877 — Des de Guatemala afins a Paraguai

## Referències

* ↑ Shear, William A. Spiders--webs, Behavior, and Evolution (en anglès). Stanford University Press, 1986, p. 405. ISBN 0804712034.
# Elías Rodríguez Varela

Elías Rodríguez Varela (Trabada, província de Lugo, 1 de gener de 1937) és un empresari, posseïdor d'una de les veus més utilitzades en els anuncis publicitaris d'aquest país. És considerat com un dels millors narradors i comunicadors publicitaris d'Espanya.

## Biografia

En 1958 ingressa a Radio Juventud i en 1963 a Radio Nacional. En 1968 es converteix en fundador i cap d'emissions de Radio Centro, i ja era un professional molt important en locucions publicitàries. En 1981 funda Centro de Comunicación i en 1989 Estudios Abaira, S.A., empresa dedicada a la publicitat, doblatge i sonorització. És president del Grup Abaira (Estudios Abaira, Abaira Publicidad, Matinha Estudios de Son de Portugal, Abrente Soluciones Audiovisuales i Línea de Fuego), vicepresident del Grup Bosques Naturales (Bosques Naturales, Forestalia, Boscalia, Eurobosques, Adagro) i conseller de vàries empreses.
Com a actor, ha participat en una pel·lícula, a més de prestar la seva veu per a una infinitat d'elles com a narrador. També ha destacat com a presentador, per exemple en el concurs Gran Casino de la Televisió de Galícia.
Ha estat nomenat "Fill Predilecte de Trabada", membre de la "Enxebre Orde da Vieira" i "Cavaller del Camí de Santiago" i "Madrigallec d'Or". Va ser guardonat amb els premis "Antena de Oro" i plata de la comunicació.

## Filmografia
### Com a actor

* Truhanes (Miguel Hermoso, 1983).

### Com a narrador

* Una joven nación (1971).
* Mosaico de canciones (1972).
* Legado arquitectónico español (1975).
* Galicia (1975).
* Lugo 2000 (1976).
* La nueva Costa del Sol (1976).
* El chou de Cho-Juaa (curtmetratge d'animació, 1978).
* Missatge de Copyright de BuenaVista Home Entertainment.

## Referències

* ↑ Elías Rodríguez Varela, elegido 'Gallego del Mes' de diciembre por el Grupo Correo Gallego, El Correo Gallego, 2 de juny de 2006
* ↑ Elías Rodríguez Varela a galegos.info
* ↑ Elías Rodríguez a ordevieira.com

## Enllaços externs

* Elías Rodríguez Varela Arxivat 2022-01-07 a Wayback Machine. a academiatv.es
# Can Panxo Ferrer

Can Panxo Ferrer és un edifici eclèctic del municipi de Vilanova i la Geltrú (Garraf) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici de grans dimensions, amb jardí posterior i un cos complementari. És de planta rectangular, amb planta baixa, dos pisos i golfes. La façana principal presenta una estructura simètrica, i té les obertures allindanades. A la planta baixa hi ha el portal d'accés, centrat, i dues finestres laterals. Al primer pis i ha dos balcons amb barana correguda única, al segon pis, dos balcons sense volada. L'edifici es corona amb una cornisa dentada i una barana de terrat.
El cos de la part posterior és de planta rectangular, amb planta baixa i un pis. La façana que dona al carrer del Vapor, és de composició simètrica.
El conjunt es completa amb una tanca.

## Història

L'edifici va ser construït per a Panxo Ferrer i Ferret l'any 1883, segons projecte de l'arquitecte Camil Oliveras i sota la direcció de l'arquitecte Bonaventura Pollés. Ocupa el solar on anteriorment hi hagué el "Café del Jardín". L'any 1884 es va fer una sol·licitud d'obres per bastir unes dependències al jardí, d'acord amb el projecte de l'arquitecte Miquel Pascual.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Panxo Ferrer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 novembre 2012].
# Laboratori Nacional Lawrence de Berkeley

El Laboratori Nacional Lawrence de Berkeley, normalment anomenada Berkeley Lab, és un laboratori nacional dels EUA amb seu a Berkeley Hills a prop de Berkeley, Califòrnia que realitza recerca i desenvolupament en nom del departament d'energia dels EUA (DOE).

## Missions principals

Berkeley Lab opera en cinc majors instal·lacions per l'oficina de ciència del DOE :
* ALS (Advanced Light Source) : experimentació amb diferents fonts de llum.
* JGI (Joint Genome Institute) : recerca genòmica.
* Investigació molecular : recerca nanomolecular.
* NERSC (National Energy Research Scientific Computing Center) : recerca sobre ciències de la computació.
* ESnet (Energy Sciences Network) : és una infraestructura de xarxes d'alta velocitat de dades.

## Fites aconseguides

* Premis Nobel (Ernest Lawrence, Glenn T. Seaborg, Edwin M. McMillan, Owen Chamberlain, Emilio G. Segrè, Donald A. Glaser, Melvin Calvin, Luis W. Alvarez, Yuan T. Lee, Steven Chu, George F. Smoot i Saul Perlmutter).
* Elements químics descoberts : àstat, neptuni, plutoni, curium, americi, berkeli, californi, einsteini, fermi, mendelevi, nobeli, lawrenci, dubni, i seaborgi.
* Descobertes : energia fosca, expansió accelerada de l'univers.

## Referències

* ↑ «Labs at-a-Glance: Lawrence Berkeley National Laboratory» (en anglès). https://science.energy.gov.+[Consulta: 29 octubre 2017].
* ↑ «Campus Map | University of California, Berkeley» (en anglès). http://www.berkeley.edu.+[Consulta: 28 octubre 2017].
* ↑ «Lawrence Berkeley National Laboratory, LLC: Private Company Information - Bloomberg» (en anglès). https://www.bloomberg.com.+[Consulta: 28 octubre 2017].
# Serrat de les Alzineres (Abella de la Conca)

El Serrat de les Alzineres és un serrat del terme municipal d'Abella de la Conca, a la comarca del Pallars Jussà.
Està situat al nord de la vall del barranc de la Vall, al nord-est de la vila d'Abella de la Conca. És, de fet, el serrat on es troba Casa Girvàs, tot i que només s'aplica aquest nom a la part baixa del serrat, per sota de la casa. Queda entre el barranc de Cal Calafí, a ponent, i el barranc de Cal Palateres, a llevant.
És un contrafort de la Serra de Carreu, i té al sud-oest el Serrat de Cal Calafí i al sud-est el serrat de la Gavarnera.

## Etimologia

El nom del serrat prové de l'abundor d'alzines tot al llarg del serrat. Tanmateix, actualment és un serrat molt despoblat de vegetació, a causa del devastador incendi que patí tot el vessant meridional de la Serra de Carreu l'agost del 1978. Es tractava, doncs, d'un topònim romànic modern, de caràcter descriptiu.

## Enllaços externs

* El Serrat de les Alzineres en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Luis Hernández (desambiguació)

Luis Hernández és el nom dels següents personatges:
* Luis Hernández Alfaro, Pinza (1978-), futbolista peruà - professional durant 2003-actualitat;
* Luis Hernández Camarero (1941-1977), poeta peruà;
* Luis Hernández Díaz, Manzanita (1981-), futbolista peruà - professional durant 1998-actualitat;
* Luis Hernández Lahuerta (1906-1961), periodista i escriptor espanyol;
* Luis Hernández Mendoza (1984-), beisbolista veneçolà;
* Luis Hernández Parker (1911-1975), periodista xilè;
* Luis Hernández Rodríguez (1989-), futbolista espanyol;
* Luis Arturo Hernández (1968-), futbolista mexicà - professional durant 1990-2005;
* Luis Omar Hernández (1985-), futbolista mexicà - professional durant 2005-actualitat;
* Luis Felipe Hernández (1959-), escriptor mexicà;
* Luis Hernández Cotter (1948-), voleibolista espanyol.
* Luis Esteban Hernández (1981-), ex-automovilista argentí. Primer campió nacional de la categoria TC Mouras.
* Lluís Hernández Alcàsser (1936-2015), sacerdot i polític català
# Oleksandr Surutkovitx

Oleksandr Surutkovitx (en ucraïnès Олександр Суруткович; Odessa, 8 de gener de 1984) és un ciclista ucraïnès.
Surutkovitx durant alguns anys va tenir llicència de l'Azerbaidjan, el país on vivia, arribant a guanyar el 2012 el campionat nacional en ruta. Posteriorment l'UCI va decidir que havia de córrer per Ucraïna.

## Palmarès

* 2003
** 1r al Tour de Ribas
* 2004
** 1r al Tour de Ribas
* 2005
** 1r al Tour de Ribas
* 2006
** Campió d'Ucraïna sub-23 en contrarellotge
* 2007
** 1r a la Coppa Cicogna
* 2008
** 1r a la Coppa Cicogna
** Vencedor d'una etapa al Tour de Ribas
* 2010
** Vencedor de 2 etapes al Kerman Tour
* 2012
** Campió de l'Azerbaidjan en ruta

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Acanthodoras spinosissimus

Acanthodoras spinosissimus és una espècie de peix de la família dels doràdids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 13,7 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Amazones i Essequibo.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Sabaj, M.H. i C.J. Ferraris, Jr., 2003. Doradidae (Thorny catfishes). p. 456-469. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Americà d'Història Natural. Museu Americà d'Història Natural, Central Park West, NY 10024-5192 (Estats Units).
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hinegardner, R. i D.E. Rosen, 1972. Cellular DNA content and the evolution of teleostean fishes. Am. Nat. 106(951):621-644.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Petrovicky, I., 1988. Aquarium fish of the world. Hamlyn Publishing Group Ltd., Londres (Regne Unit). 499 p.
* Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1991. World fishes important to North Americans. Exclusive of species from the continental waters of the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Publ. (21):243 p.
* Wheeler, A., 1977. Das grosse Buch der Fische. Eugen Ulmer GmbH & Co. Stuttgart. 356 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Can Panxo

Can Panxo és una casa dins del nucli antic de la població de l'Escala, al bell mig de la Plaça de la Sardana, formant cantonada entre aquesta i els carrers Santa Màxima i Enric Serra. Situat enfront de la Platja del nucli antic. Cal Panxo forma part de les primitives tavernes on se servia vi i porcions de menjar els dies de mal temps, o quan els pescador acabaven de feinejar. Cal Panxo antigament ocupava solament el segon pis, on es trobava també la sala de ball Las Delicias. Als baixos hi havia un altre cafè anomenat Can Trenta.

## Arquitectura

Edifici plurifamiliar de planta rectangular, distribuït en planta baixa, tres pisos i altell, amb la coberta plana utilitzada com a terrat. Majoritàriament, les obertures presents a l'edifici es corresponen amb balcons, tant exempts com correguts, d'obertura rectangular i amb els emmarcaments motllurats, tot i que força restituïts. Hi ha però alguns elements de la construcció original que han persistit. De la façana al carrer Enric Serra destaca un petit portal rectangular bastit amb carreus de pedra originals, mentre que a la del carrer Santa Màxima hi ha una finestra quadrada bastida amb quatre carreus de pedra i un portal d'arc rebaixat adovellat. La façana orientada al mar conserva, entre les obertures, quatre pilastres bastides amb carreus de pedra ben desbastats i capitells motllurats, que sostenen el balcó corregut de la primera planta. A la part superior d'una de les cantonades de l'edifici es conserva el basament motllurat de pedra d'una possible garita desapareguda.
Tota la construcció és bastida amb pedra desbastada de diverses mides lligada amb morter, amb les cadenes cantoneres amb carreus escairats.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Panxo». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Ceyda

Ceyda significa "dona bella amb coll llarg" en àrab i s'utilitza com a nom de dona en turc. Persones amb el nom Ceyda inclouen:
* Ceyda Aslı Kılıçkıran - cineasta turca
* Ceyda Aktaş - jugadora de voleibol turca
* Ceyda Pirali - pianista i compositora turca
# Refugi Vallot

El refugi Vallot, també conegut com a cabana Vallot (cabane Vallot en francès), bivac Vallot (bivouac Vallot) o abric Vallot (abri Vallot) és un refugi de muntanya, alhora que un petit centre de recerca, del Massís del Mont Blanc, als Alps. Està situat a 4.362 msnm, a la ruta normal de l'Mont Blanc, al nord-oest del cim, als peus de l'aresta des Bosses. Pertany al municipi de Saint-Gervais-les-Bains, del departament de l'Alta Savoia, regió d'Alvèrnia-Roine-Alps a França.
Aquest refugi té l'origen en els estudis científics del botànic, meteoròleg, astrònom, geògraf i alpinista Joseph Vallot a finals del segle xix prop del cim del Mont Blanc. Aquest volia estar-se durant diverses setmanes als voltants del cim, i va fer construir aquesta edificació l'any 1890. Actualment l'utilitzen científics que estudien la fisiologia en altitud com, per exemple, l'experiment amb Viagra. També s'hi guarda el material de meteorologia de Joseph Vallot.
Aquest refugi va ser inicialment una cabana amb un observatori, i posteriorment reconvertit pel seu ús també com a refugi pels muntanyencs. Posteriors modificacions el deixaren amb el seu aspecte actual de dos edificis. Un és l'observatori Vallot, pels científics, i l'altre el refugi Vallot per als muntanyencs. La cabana Vallot fou reemplacada pel refugi Vallot el 1938 a iniciativa del Club Alpin Français (CAF), i per l'observatori. El refugi fou totalment renovat l'estiu de 2006.
El seu ús com a refugi està previst només per a bivac d'emergència dels alpinistes que van o o tornen camí del Mont Blanc: una caseta amb dos lavabos químics i un abric d'emergència amb radiobalisa permanentment accessible per tal de reposar o de refugiar-se en cas de mal temps.

## Referències

* 1 2 Refuge Bivouac Vallot a Summitpost.org
* ↑ «Bivouac Vallot a Rifugi Bivacchi.com». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 18 maig 2013].
* 1 2 Abri Vallot a Camptocamp.org
* ↑ Richalet J-P, Gratadour P, Robach P, Pham I, Dechaux M, Joncquiert-Latarjet A, et al. Sildenafil Inhibits Altitude-induced Hypoxemia and Pulmonary Hypertension Arxivat 2010-08-17 a Wayback Machine.. Am. J. Respir. Crit. Care Med. [Internet]. 2005 Feb 1;171(3):275–81.
* ↑ L'observatoire Vallot
* ↑ Refuge Vallot 4362 m le chantier le plus haut d'Europe a Hélico-passion.fr.

## Bibliografia

* Robert Vivian, L'épopée Vallot au Mont-blanc : 100 ans déjà, La fontaîne de Siloé, 1998
* E. Lagrange, L'Observatoire Vallot, E. L. Ciel et Terre, Vol. 33, p. 320
* Anthony Pinto, Jacques Mariat, La grande aventure de l'aviation dans les Alpes, «Le ravitaillement de l'observatoire Vallot en 1927»

## Enllaços externs

* Assan Dina - Les dernières années et son dernier voyage - Fotos antigues
* Refuge Vallot a Refuges.info
* L'Observatoire Vallot (4350 m) a ARPE
# Acanthodoras depressus

Acanthodoras depressus és una espècie de peix de la família dels doràdids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8,1 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Amazones i Negro.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Sabaj, M.H. i C.J. Ferraris, Jr., 2003. Doradidae (Thorny catfishes). p. 456-469. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Els 12 violoncel·listes de la Filharmònica de Berlín

Die 12 Cellisten der Berliner Philharmoniker o simplement Die Zwölf) és el nom del grup format pels membres del taulell de violoncel de l'Orquestra Filharmònica de Berlín, que han gaudit d'una carrera independent des del 1972 paral·lelament a la seva activitat dins d'aquest grup.

## Història

A principis de 1972, l'emissora de ràdio austríaca ORF Salzburg va demanar que el stand de violoncel del Philharmoniker gravés als seus estudis Hymnus del violoncel·lista alemany Julius Klengel, una obra que rarament es representava per a 12 violoncels. La gravació va tenir lloc el 25 de març de 1972 al "Mozarteum", com un conjunt de música de cambra, sense director d'orquestra. Els músics estaven tan satisfets amb aquesta experiència que van decidir formar un conjunt de ple dret que es reuniria regularment entre els assajos i els concerts de l'orquestra. Després, Rudolf Weinsheimer es va fer càrrec de l'organització i el màrqueting.
Tanmateix, un problema sorgeix amb força rapidesa, ja que, a part d'Hymnus, els membres del grup no coneixen cap obra original per a aquesta formació al repertori. Weinsheimer llavors, durant un viatge d'autostop, va conèixer Tatjana Blacher, que llavors tenia 15 anys, que el va posar en contacte amb el seu pare, el compositor Boris Blacher. Després d'aquesta trobada, va escriure per al conjunt Blues - Espagnola - Rumba philharmonica per a 12 violoncel solistes. En afegir algunes peces per a conjunts de violoncel més petits (de David Funk o Heitor Villa-Lobos), els músics aconsegueixen muntar un programa de concerts. Després d'haver realitzat breus actuacions en diversos altres concerts, va donar el seu primer concert el 26 d'agost de 1973.

## Membres

Membres fundadors
| Jörg Baumann Wolfgang Boettcher Ottomar Borwitzky Eberhard Finke Klaus Häussler Christoph Kaplerwalde | Heinrich Majowski Peter C. Steiner Götz Teutsch Alexander Wedow Rudolf Weinsheimer Gerhard Woschny |
Membres actuals
| Bruno Delepelaire Richard Duven Rachel Helleur Christoph Igelbrink Solène Kermarrec Stephan Koncz Martin Löhr | Olaf Maninger Martin Menking Ludwig Quandt David Riniker Nikolaus Römisch Dietmar Schwalke Knut Weber |
Membres antics
* Jan Diesselhorst
* Georg Faust

## Discografia

* 1976 : Die 12 Cellisten der Berliner Philharmoniker
* 1983 : Classic Meets Pops
* 1983 : The Beatles in Classic
* 2000 : South American Getaway
* 2002 : Round Midnight
* 2004 : As Time Goes By
* 2006 : Angel Dances
* 2010 : Fleur de Paris

## Bibliografia

* (alemany) Wolfgang Stresemann, Die Zwölf : Vom Siegeszug der 12 Cellisten der Berliner Philharmoniker, Zurich, Atlantis Musikbuch, 1981, 92 p. (ISBN 978-3-254-00159-7)
* Christian Merlin, Au cœur de l'orchestre, Paris, Fayard, 2012, 520 p. (ISBN 978-2-213-66315-9)

## Enllaços externs

* https://www.die12cellisten.de/en/
* https://www.berliner-philharmoniker.de/en/ensembles/group/the-12-cellists-of-the-berlin-philharmonic/ Arxivat 2021-05-13 a Wayback Machine.
# Cantó d'Argenteuil-2

El cantó d'Argenteuil-2 és un cantó francès del departament de Val-d'Oise, situat al districte d'Argenteuil. Creat amb la reorganització cantonal del 2015.

## Municipis

* Argenteuil (en part)

## Referències

* ↑ Décret n° 2014-168 du 17 février 2014 portant délimitation des cantons dans le département du Val-d'Oise
# Grup acetil

Un grup acetil és un grup substituent emprat en nomenclatura de química orgànica, l'acil de l'àcid acètic, amb fórmula química ${\ce {-COCH3}}$. Algunes vegades s'abreuja com Ac (no s'ha de confondre amb l'element actini).
El grup acetil conté un grup metil unit per un enllaç simple a un grup carbonil. L'àtom de carboni del grup carbonil té un electró desaparellat disponible, amb el qual forma un enllaç químic a la resta R de la molècula.
El radical acetil és un component de molts compostos orgànics, incloent-hi el neurotransmissor acetilcolina, i l'acetil-CoA, l'analgèsic acetaminofèn i l'aspirina.
* Alguns composts amb el grup acetil.
* Acetil-CoA.
* Àcid acetilsalicílic (aspirina).
* Acetaminofèn (paracetamol).

## Acetilació

La introducció d'un grup acetil a una molècula es coneix com a acetilació (o etanoilació).
Els grups acetil també s'agreguen sovint a la histona i altres proteïnes modificant les seves propietats.
L'acetilació química es pot fer amb diversos mètodes sovint usant anhídrid acètic o clorur d'acetil en presència d'una base química amina terciaria o aromàtica.
Quan el grup acetil s'uneix a certes molècules orgàniques aquestes poden creuar la barrera hematoencefàlica i un medicament pot arribar al cervell més de pressa. Per exemple converteix la morfina en heroïna (diacetilmorfina).
Amb l'acetilació podria potser fer-se un medicament antiradiació.

## Referències

* ↑ Koide K, Epperly M, Franicola D, Dixon T, Zhang X, Komanduri P, Greenberger B, Greenberger J «Acetylated Resveratrol: A New Small Molecule Radioprotector». International Journal of Radiation OncologyBiologyPhysics, 72, 1, 2008, pàg. S697-S697. DOI: 10.1016/j.ijrobp.2008.06.598.
# Serra de Pinyol

La Serra de Pinyol és una serra situada entre els municipis de Bellprat i Santa Maria de Miralles a la comarca de l'Anoia, amb una elevació màxima de 765 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya