OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Trachelyopterus robustus

Trachelyopterus robustus és una espècie de peix de la família dels auqueniptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Cuvier G. & Valenciennes A. 1840. Histoire naturelle des poissons. Tome quinzième. Suite du livre dix-septième. Siluroïdes. Hist. Nat. Poiss. v. 15. i-xxxi + 1-540.
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916. ISBN 086622131X.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Sands, David. 1988. A Fishkeeper's Guide to South American Catfishes. Ed. Salamander, Nova Jersey, Estats Units. 117pp. ISBN 0861013484.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Trachemys

Trachemys és un gènere de tortugues d'aigua de la família Emydidae originàries d'Amèrica.

## Taxonomia

* Trachemys adiutrix Vanzolini, 1995
* Trachemys callirostris (Gray, 1855)
* Trachemys decorata (Barbour & Carr, 1940)
* Trachemys decussata(Gray, 1831)
* Trachemys dorbigni (Duméril & Bibron, 1835)
* Trachemys emolli (Legler, 1990)
* Trachemys gaigeae Hartweg, 1939
* Trachemys nebulosa (Van Denburgh, 1895)
* Trachemys ornata (Gray, 1831)
* Trachemys scripta (Thunberg in Schoepff, 1792) - (Tortuga de Florida)
* Trachemys stejnegeri (Schmidt, 1928)
* Trachemys taylori(Legler, 1960)
* Trachemys terrapen (Bonnaterre, 1789)
* Trachemys venusta (Gray, 1855)
* Trachemys yaquia (Legler & Webb, 1970)

## Bibliografia

* (anglès) ITIS: Trachemys
* (anglès) Vanzolini P E A new species of turtle, genus Trachemys, from the state of Maranhao, Brazil (Testudines, Emydidae). REVISTA BRASILEIRA DE BIOLOGIA 55 (1): 111-125, 1995.

## Enllaços externs

* (anglès)Chelonia.org
* (anglès)Tortoisetrust.org
* (anglès)Virginia Herpetological Society Arxivat 2010-06-16 a Wayback Machine.
# Trachemys gaigeae

Trachemys gaigeae és una espècie de tortuga aquàtica nativa dels Estats Units de Nou Mèxic i Texas, i nord de Mèxic a l'estat de Chihuahua. Es troba principalment al Río Bravo i el Concho. L'epítet específic gaigeae és en honor de l'herpetòleg Helen Beulah Thompson Gaige, qui va recollir el primer espècimen a Big Bend el 1928. L'espècie va ser descrita primer per Norman Edouard Hartweg el 1939. Aquesta espècie primer va ser considerada com una espècie del gènere Pseudemys i després una subespècie de l'espècie Trachemys scripta, però actualment es considera una espècie.

## Comportament

És principalment aquàtica, sovint està sobre les roques sota l'aigua. Quan les femelles ponen les ous ho fan sobre la terra ferma. Són animals omnívors, essent els animals joves principalment carnívors i progressivament passen a ser herbívors. Els adults fan de 12,5 a 27 cm de llargada.

## Subespècies

* Trachemys gaigeae gaigeae (Hartweg, 1939)
* Trachemys gaigeae hartwegi (Legler, 1990)

## Referències

* ↑ Fritz Uwe; Peter Havaš «Checklist of Chelonians of the World». Vertebrate Zoology, 57, 2, 2007, pàg. 205. Arxivat de l'original el 2010-12-17 [Consulta: 29 maig 2012]. Arxivat 2013-10-14 a Wayback Machine.
* Espècie Trachemys gaigeae a The Reptile Database (anglès)
* Stebbins RC (2003) Western Reptiles and Amphibians, Peterson Field Guides
# Torre de la Foradada

La Torre de la Foradada és una pedania dependent del terme municipal del Pilar de la Foradada, a la comarca del Baix Segura, província d'Alacant. És un poble costaner, què s'ha desenvolupat recentment gràcies al turisme. El seu nom fa referència a dos factors: el primer, a la torre vigia del segle xvi; i el segon, al lloc on es troba aquesta torre: la punta de la Foradada. Foradada indica que aquest penya-segat té coves fetes per l'aigua, és a dir, està foradat.

## Història

La torre vigia va pertànyer al sistema de vigilància costanera, i va ser construïda l'any 1580 sobre una altra torre anterior. Senyalava el límit sud tradicional del Regne de València, i durant el segle xix va ser utilitzada per a fer senyals amb el telègraf òptic.

## Descripció i característiques de la torre

La seua base és troncocònica, enlluïda i emmerletada, que disposa de diverses finestres. L'accés a l'interior es fa des de l'habitatge particular adossat. Es troba adossada a un habitatge particular, i el seu estat de conservació és bo, malgrat que ha patit algunes modificacions. És propietat dels comtes de Roche.

## Protecció

Sota la protecció de la Declaració genèrica del Decret de 22 d'abril de 1949, i la Llei 16/1985 sobre el Patrimoni Històric Espanyol.

## Vegeu també

* L'Assumpció de Torre de la Foradada

## Enllaços externs

* Pilar de la Foradada Arxivat 2020-11-24 a Wayback Machine.
* Torre de la Foradada
# Torre de la Font del Mingo

La Torre de la Font del Mingo és una obra de Sant Sadurní d'Anoia (Alt Penedès) declarada Bé Cultural d'Interès Nacional.

## Descripció

Torre militar de forma octogonal, d'una sola estança, coronada per terrat i merlets. Té adossada una torreta de guaita amb espitlleres en un dels seus laterals, i actualment, és l'única resta visible de les antigues muralles bastides durant les guerres carlines entre 1873 i 1874, que en alguns trams aprofitava els murs existents.

## Història

Quan la torre va perdre la seva funció defensiva es convertí en dipòsit d'aigua de la font que hi ha als seus peus i que li dona nom, la font d'en Mingo. La torre fou restaurada l'any 2008 gràcies a un conveni entre l'Ajuntament i l'empresa que gestionava el servei d'aigües de Sant Sadurní d'Anoia.

## Referències

* 1 2 «Torre de la Font del Mingo». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 octubre 2017].

## Enllaços externs

* Torre de la Font del Mingo Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Triciptí

Triciptí és el nom dels següents personatges:
* Triciptí (cognom), cognom romà
* Espuri Lucreci Triciptí, cònsol sufecte el 509 aC
* Tit Lucreci Triciptí, cònsol el 508 aC o 507 aC, i el 504 aC
* Luci Lucreci Triciptí, cònsol el 462 aC
* Host Lucreci Triciptí, cònsol el 429 aC
* Publi Lucreci Triciptí, tribú amb potestat consular el 419 aC i 417 aC
* Luci Lucreci Flau Triciptí, cònsol el 393 aC, tribu amb potetsat consular diverses vegades
# Triciptí (cognom)

Triciptí (en llatí Triciptinus) era un antic cognomen romà de la gens Lucrècia, una gens romana d'origen patrici.
Personatges destacats amb aquest cognom van ser:
* Espuri Lucreci Triciptí, cònsol sufecte el 509 aC
* Tit Lucreci Triciptí, cònsol el 508 aC o 507 aC, i el 504 aC
* Luci Lucreci Triciptí, cònsol el 462 aC
* Host Lucreci Triciptí, cònsol el 429 aC
* Publi Lucreci Triciptí, tribú amb potestat consular el 419 aC i 417 aC
* Luci Lucreci Flau Triciptí, cònsol el 393 aC, tribu amb potestat consular diverses vegades

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 1173.
# Turó del Colomer

El Turó del Colomer és una muntanya de 629 metres que es troba al municipi de Talavera, a la comarca catalana de la Segarra.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Triguico

El triguico, també denominat triguico picao és un plat típic de Villena i de l'Alt Vinalopó en general, similar al blat picat, que es consumeix en algunes comarques del País Valencià. És un dels plats més tradicionals i els seus ingredients apareixen recitats en la Jota de Villena.
El triguico s'elabora amb blat picat, porc, fesols, penques, naps i creïlla. És un plat d'origen àrab, elaborat al principi amb pollastre o corder i al que se li va afegir posteriorment la creïlla per fer-lo més nutritiu. La denominació de triguico picao (és a dir, «picat») es deu al fet que el blat, després d'estar en remull, s'afegeix picat en un morter, on s'hi afegeix una mica de farina per espessir.

## Referències

* 1 2 «triguico». A: Gran Enciclopedia Temática de la Comunidad Valenciana. Geografía. Editorial Prensa Valenciana, 2009.
# Turol

Turol és un antic poble de l'actual terme comunal d'Orellà, a la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord.
És a ponent d'Orellà, i també de Guixà, a prop i al nord de la Casa Forestal que hi ha a la carretera D - 4.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «107 - Orellà». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Orellà». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ Turol en els ortofotomapes de l'IGN
# Txabanov

Txabanov - Чабанов (rus) - és un khútor, un poble, de la República d'Adiguèsia, a Rússia. Es troba a 19 km al sud-est de Ponejukai i a 48 km al nord-oest de Maikop, la capital de la república.
Pertany al municipi de Gabukai.
# Trud

Trud - Труд (rus) - és un khútor (petit poble) del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a la vora esquerra del líman Sladki, format pel riu Txelbas i pel Miguta. És a 29 km al nord-oest de Kanevskaia i a 144 km al nord de Krasnodar. Pertany a l'stanitsa de Privólnaia.
# Trajanòpolis de Frígia

Trajanòpolis (en llatí Traianopolis, en grec antic Τραϊανόπολις) era una ciutat romana situada a Frígia, tot i que Claudi Ptolemeu la ubica erròniament a Mísia, i diu que va ser construïda en territori de la tribu dels Tremenotirites a les fronteres de Frígia. La ciutat cilícia de Selinunt va portar durant un temps el nom de Trajanòpolis.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Trajanopolis». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 8 maig 2021].
# Transformada del sinus i del cosinus

Les transformades sinus i cosinus de Fourier, dins l'àmbit de la matemàtica, són formes de la transformada de Fourier que no utilitzen nombres complexos ni requereixen freqüència negativa. Són les formes utilitzades originalment per Joseph Fourier i encara són preferides en algunes aplicacions, com ara el processament de senyals o l'estadística.
La transformada sinusoïdal de Fourier de f(t), de vegades denotada per qualsevol ${\hat {f}}^{s}$ o ${\mathcal {F}}_{s}(f)$, és
${\hat {f}}^{s}(\xi )=\int _{-\infty }^{\infty }f(t)\sin(2\pi \xi t)\,dt.$
Si t és el temps, aleshores ξ és la freqüència en cicles per unitat de temps, però en abstracte, poden ser qualsevol parell de variables que siguin duals entre si.
Aquesta transformada és necessàriament una funció de simetria imparella de la freqüència, és a dir, per a tot ξ :
${\hat {f}}^{s}(-\xi )=-{\hat {f}}^{s}(\xi ).$
Els factors numèrics de les transformades de Fourier es defineixen únicament només pel seu producte. Aquí, per tal que la fórmula d'inversió de Fourier no tingui cap factor numèric, apareix el factor 2 perquè la funció sinus té la norma L$^2$ de ${\tfrac {1}{\sqrt {2}}}.$
La transformada del cosinus de Fourier de f(t), de vegades denotada per qualsevol ${\hat {f}}^{c}$ o ${\mathcal {F}}_{c}(f)$, és
${\hat {f}}^{c}(\xi )=\int _{-\infty }^{\infty }f(t)\cos(2\pi \xi t)\,dt.$
És necessàriament una funció parell de freqüència, és a dir, per a tot ξ :
${\hat {f}}^{c}(\xi )={\hat {f}}^{c}(-\xi ).$
Com que les freqüències positives poden expressar completament la transformada, es pot evitar el concepte no trivial de freqüència negativa que es necessita en la transformada de Fourier regular.

## Referències

* ↑ «Highlights in the History of the Fourier Transform» (en anglès americà). pulse.embs.org. [Consulta: 8 octubre 2018].
* ↑ «Transformations of the Sine and Cosine Functions» (en anglès). https://courseware.cemc.uwaterloo.ca.+[Consulta: 19 juny 2022].
* ↑ «Lecture 56-Fourier sine and cosine transforms» (en anglès). Mathematical methods and its applications. [Consulta: 19 juny 2022].

## Vegeu també

* Transformada cosinus discreta
* Transformada sinusoïdal discreta
# Tyr

«Tyr» té aquests significats:
* Týr, déu dels duels i de la glòria dels herois en la mitologia nòrdica
* Tyr abreviatura de tirosina, aminoàcid
* Tyr (francès) o Tir, ciutat del Líban a la governació del Sud
# Tyrannochromis polyodon

Tyrannochromis polyodon és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 18,6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

És un endemisme del llac Malawi (Àfrica oriental).

## Referències

* ↑ Eccles, D. H. & E. Trewavas 1989. Malawian cichlid fishes. The classification of some Haplochromine genera. Lake Fish Movies, H. W. Dieckhoff, Alemanya Occidental. Malawian cichlid fishes: 1-334.
* ↑ BioLib
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Maréchal, C., 1991. Tyrannochromis. p. 534-535. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 4.

## Bibliografia

* Axelrod, H. R., 1993. The most complete colored lexicon of cichlids. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units).
* Goldstein, R.J.: Cichlids of the world.T.F.H. Publications Inc. Neptune City, Nova Jersey, Estats Units. Any 1988.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Konings, A., 1990. Ad Konings's book of cichlids and all the other fishes of Lake Malawi. T.F.H. Publications, Inc., Neptune City, Nova Jersey, Estats Units, 495 p.
* Konings, A. 2001. Malawi Cichlids in their natural habitat. Cichlid Press, Estats Units. 3a edició.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Ribbink, A. 1991. Distribution and Ecology of the Cichlids of the African Great Lakes. Pp. 36-59 a M. Keenleyside, ed. Cichlid Fishes: Behavior, Ecology and Evolution. Londres, Gran Bretanya: Chapman and Hall.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# El Bac de Collsacabra

El Bac (o el Bach) de Collsacabra és una masia barroca al terme de Rupit i Pruit (Osona). Masia de grans dimensions, de planta rectangular coberta a quatre vessants i consta de tres pisos. A la façana de ponent té una torre de secció quadrada a cada extrem, les quals són cobertes a quatre vessants. En aquest sector hi ha una eixida i un coll de pou. A migdia hi ha un portal que correspon al tercer pis i està adossada a la torre. En aquest lloc sobresurt el campanar d'espadanya que correspon a la capella del mas. A la part nord, que mira vers la carretera, sobresurt un cos que s'eleva per la planta baixa i el segon pis. En el tercer s'hi forma un gran terrat i al centre la teulada de remat triangular amb dues parelles de finestres d'arc de mig punt. És arrebossada i pintada.
La cabana està situada a la part de migdia del mas, amb una era al davant que conserva la majoria dels cairons. És de planta rectangular coberta a dues vessants i amb el carener perpendicular a la façana la qual es troba orientada a llevant. La porta principal té un gran arc còncau i a la part esquerra s'hi adossa una escala de pedra que condueix al primer pis on el portal és rectangular. A ponent té un altre portal. És construïda amb pedra sense polir llevat de les obertures que són de pedra picada. Té també alguns afegitons de totxo.

## Història

Antic mas documentat des del segle xiii. Formava part de l'antiga parròquia de Sant Llorenç Dosmunts. Es troba registrat en el fogatge d'aquest terme de l'any 1553, aleshores el mas era habitat per un tal Miquel Bach. El mas fou ampliat i reformat als segles XVIII-XIX. El felipó Pere Bach i Targarons era fill del mas. En aquest mas solia passar-hi l'estiu el Bisbe Morgades. Mn. Cinto Verdaguer també hi feu diverses estades, en una d'elles va compondre les "Cobles a la Mare de Déu del Roure", dedicades a una imatge col·locada a la soca del roure, situat davant de la casa. El mas arribà a ubicar cinc masoveries més l'estada dels amos. Està situat a mil metres d'altitud.

## Referències

* 1 2 3 «El Bach de Collsacabra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 setembre 2017].
* ↑ «Cobles de Mn. Cinto a la Mare de Déu del Roure». [Consulta: 2019].
# Panicum sumatrense

El mill petit (Panicum sumatrense, Syn.: Panicum miliare auct. non Lam.) és una espècie de planta cultivada i una mena de mill.

## Distribució

Es troba en les zones temperades d'Àsia: el Caucas, Xina, Àsia oriental i també en les zones asiàtiques tropicals: Índia, Indoxina i Malàisia. A lÍndia es pot cultivar fins als 2.000 metres d'altitud.
Pot suportar la sequera i també la terra xopa.

## Descripció

Aquesta espècie és un cereal més petita que altres espècies de mill. És una planta anual herbàcia que fa de 30 a 100 cm d'alt. Les fulles són linears i de vegades tenen tricomes. La seva panícula fa de 4 a 15 cm de llargada i una amplada de 2 a 3,5 mm. La llavor és rodona i llisa, d'1,8 a 1,9 mm de diàmetre. Té un contingut de proteïna del 7,7%.

## Subespècies

* Panicum sumatrense Roth ex Roem. & Schult. subsp. psilopodium (Trin.) Wet.
* Panicum sumatrense Roth ex Roem. & Schult. subsp. sumatrense

## Cultiu

On es cultiva més és a l'Índia central. Es pot sembrar localitzadament o espargint la llavor. La planta verda es pot fer servir de farratge. La seva palla mesclada amb argila o ciment s'usa per a la construcció.
El rendiment agrícola és de 230 a 900 kg/ha.

## Preparació

Es pot coure com es fa amb l'arròs, de vegades se'n fa pa.

## Referències

* W. Franke, (1985): Nutzpflanzenkunde. Stuttgart.
* H. Genaust: Etymologisches Wörterbuch der botanischen Pflanzennamen. 3. Aufl., 701 S. Basel-Boston-Stuttgart, 1996.
* V. H. Heywood: Blütenpflanzen der Welt. Basel-Boston-Stuttgart, 1978
# Baronia de Balsareny

la baronia de Balsareny és una jurisdicció senyorial posseïda inicialment pel llinatge dels Balsareny, originat pel primer veguer de Balsareny Guifré de Balsareny, la seva muller Emma Ingilberga de Besora i els seus fills Guisla, muller del comte Berenguer Ramon I de Barcelona, i el bisbe de Vic Guillem de Balsareny, successor d'Oliba i, com ell, promotor dels pactes de pau i treva.
Més tard, la baronia va passar a altres mans (Bernat i Miró Riculf, Ponç Guerau de Cervera o de Mura, Pere Bernat de Manresa, Sibil·la de Pallars, Joan Berenguer de Rajadell) fins que el 1351 el comte d'Osona i de Barcelona va cedir el feu a Ramon de Peguera, la família del qual ja en tenia la castlania des de feia 70 anys.
Ramon de Peguera va refer el castell, deixant-lo més o menys en el seu estat actual, d'estil gòtic, i en va rebre del rei Pere III, en nom de l'infant Joan, menor d'edat, el domini directe. Durant la guerra civil del segle xv, els Peguera van prendre el partit de la Generalitat, contra el rei Joan II.
Al segle xvi, la baronia de Balsareny va passar a mans d'Elionor de Saplana, neboda de l'últim Peguera, mort sense descendència directa. Elionor es va casar amb Galceran Oliver. En temps del seu net, el baró Ferran Oliver, a finals del segle xvi, es van establir les primeres cases del nucli urbà, al carrer Vell i el carrer de la Creu. Fins aleshores, Balsareny era un conjunt de masos i població dispersa.
El fill de Miquel Oliver va fer hereva la seva muller, Elisabet de Corbera, i la baronia passà al llinatge d'aquesta.
A mitjan segle xvii, Francesca de Corbera va vendre la baronia a Antoni de Martín, ciutadà honrat de Barcelona. El 30 de gener de 1654, Felip IV oficialitza el títol de baronia a aquest.
El 1835, any de la desamortització, els Martín van poder conservar la propietat del castell i de les seves terres en acreditar que no eren béns feudals sinó que en tenien el domini directe des dels temps dels Peguera. Aquell mateix any, en un esclat de violència de l'oposició antisenyorial, el poble de Balsareny va calar foc al castell.
El llinatge dels Martín va tenir la baronia durant set generacions, fins a arribar al segle xix amb Concepció de Martín, casada amb Lluís Carles d'Alòs, marquès d'Alòs, els descendents dels quals posseeixen el títol de barons de Balsareny, el qual fou rehabilitat el 1916 per Alfons XIII.

## Referències

* ↑ «Baronia de Balsareny». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 5 6 7 Carreté, Ramon. Noms de lloc, de casa i de persona de Balsareny. Societat d'Onomàstica; Institut Cartogràfic de Catalunya; Catalunya. Departament de Política Territorial i Obres Públiques, 2010. ISBN 978-84-393-8617-9 [Consulta: 11 febrer 2015]. Arxivat 2015-02-11 a Wayback Machine.
* 1 2 Elenco de Grandezas y Títulos Nobiliarios Españoles. Instituto "Salazar y Castro", C.S.I.C.
# Beatrice Schmid

Beatrice Schmid (Aarau, 11 de setembre de 1952) és una romanista suïssa, catedràtica de Filologia Iberoromànica a la Universitat de Basilea.
Beatrice Schmid estudià filologia romànica, eslava i història a la Universitat de Basilea, on fou alumna de Germà Colon. Obtingué una beca d'estudis de la Generalitat de Catalunya a Barcelona el 1984 per redactar la seva tesi doctoral Les «traduccions valencianes» del 'Blanquerna' (València 1521) i de la 'Scala Dei' (Barcelona, 1523) (publicada a Barcelona per Curial / Abadia de Montserrat el 1988). La tesi d'habilitació fou sobre la llengua del metge del segle xiv Estéfano de Sevilla. Ha col·laborat també en l'edició del Llibre del Consolat de Mar. Ha estat professora de filologia catalana i espanyola a les universitats de Basilea, Berna i Neuchâtel. Des de 1999 és catedràtica de Lingüística Iberoromànica a Basilea.
La seva recerca s'ha centrat en la filologia catalana, hispànica i romànica general. També ha col·laborat en el projecte PatRom. S'ha dedicat a l'estudi contrastiu de les llengües de la Península Ibèrica i en l'actualitat dirigeix un grup de recerca sobre el judeoespanyol a la Universitat de Basilea; en aquest grup s'elabora el Corpus MemTet (Corpus de textos publicados en Oriente entre 1880 y 1930).
Fou nomenada membre corresponent de la Secció Filològica de l'IEC el 1997 i membre corresponent estranger de la RAE el 2015. Ha estat també vicepresidenta (2000-2012) i presidenta (2018--) de l'AILLC. És editora del Boletín Hispánico Helvético i de les Acta Romanica Basiliensia i membre del consell de redacció de diverses revistes.

## Referències

* 1 2 «Universität Basel. Departement Sprach- und Literaturwissenschaften». Universität Basel. [Consulta: 16 maig 2020].
* ↑ «Web del projecte». UniBasel. [Consulta: 18 gener 2017].
* ↑ «Membres corresponents». IEC. [Consulta: 18 gener 2017]. (amb un CV)
* ↑ «Pàgina personal a la RAE». RAE. [Consulta: 18 gener 2017].

## Enllaços externs

* Pàgina personal a la Universitat de Basilea (amb un CV)
* Pàgina web de la RAE (amb un CV)
* Pàgina web del projecte de recerca sobre el jueuespanyol