OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Enric Benavent Rocamora

Enric Benavent Rocamora (Reus, 1837 - Madrid, 1901) fou un pedagog i musicòleg català. Era germà del pintor Gaietà Benavent Rocamora.
Va estudiar primer a Reus, després a Santiago de Cuba i a Bordeus, dedicant-se al comerç al mateix temps. Instal·lat a Barcelona va obrir una acadèmia de francès, que al no funcionar-li, va traslladar-la a Madrid el 1865, on va establir una càtedra lliure i gratuïta de francès a la Universidad Central i una altra a l'Ateneo de Señoras dirigit per la periodista Faustina Sáez de Melgar. Amant de la música i expert, va fundar el 1873 el "Liceo Benavent", on es donaven classes de música i es feien interessants concerts, que rivalitzaven amb els que es feien al Conservatorio Nacional de Música i on es donaven també classes de llengües. Va col·laborar amb articles especialitzats al Boletín musical y de artes plásticas a Madrid, i a Reus a l'Eco del Centro de Lectura. Va publicar el 1869 El idioma francés puesto al alcance de los españoles amb diverses reimpressions, i traduí diverses obres del francès, la més important Solución pacífica e incontestable de las cuestiones políticas de España, por el establecimiento de la Monarquía, d'Alexandre Gouget, que mostra les seves tendències polítiques. Va morir a Madrid el 1901.

## Referències

* 1 2 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 111-112.
* ↑ «El idioma francés puesto al alcance de los Españoles o...».
# Cesarolita

La cesarolita és un mineral de la classe dels òxids. Rep el nom en honor de Giuseppe Raimondo Pio Cesàro (Nàpols, Itàlia, 7 de setembre de 1849 - Comblain-au-Pont, Bèlgica, 20 de juny de 1939), professor de mineralogia i cristal·lografia de la Universitat de Lieja.

## Característiques

La cesarolita és un òxid de fórmula química Pb(Mn$^{4+}$)₃O₆(OH)₂. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4,5. Químicament es troba relacionada amb la coronadita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la cesarolita pertany a «04.FG - Hidròxids (sense V o U), amb OH, sense H₂O; sense classificar» juntament amb els següents minerals: janggunita i kimrobinsonita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Sidi Amor ben Salem, situada al dipòsit de plom i zinc de Slata, a la localitat de Tajerouine (Tunísia). Als territoris de parla catalana ha estat descrita a la mina Alforja, situada a la localitat homònima del Baix Camp (Tarragona, Catalunya).

## Referències

* ↑ «Cesàrolite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 21 octubre 2020].
* ↑ Abella i Creus, Joan «Plumboagardite, green anglesite and other minerals from the Alforja mine, Alforja, Tarragona, Catalunya». Mineral Up, 2, 2018 [Consulta: 13 gener 2024].
# Can Ginestà (Argentona)

Can Ginestà és una obra d'Argentona (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casa de cós a quatre vents, de planta baixa i pis amb teulat a dues vessant.
La façana destaca per l'esgrafiat sobretot a nivell de planta. També el balcó i la finestra del primer pis que té elements escultòrics a nivell de la llinda i un treball de forja al balcó.
La porta d'entrada és de fusta treballada amb motius modernistes.

## Referències

* 1 2 3 «Can Ginestà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 maig 2020].
# Granja Nova

La Granja Nova era una masia situada a la Vall d'Hebron de l'antic municipi d'Horta, on actualment hi ha l'Hospital Universitari Vall d'Hebron, al barri de Montbau de Barcelona.

## Història

La masia va tenir diversos noms, en funció dels seus consecutius propietaris: can Morros, can Meca, can Vidal i can Casalins. El 1733, Fèlix Casalins i Clara Janer la van vendre als monjos del monestir de Sant Jeroni de la Vall d'Hebron. En aquella data la finca tenia una extensió d'unes 5 hectàrees, una part amb vinya, amb algunes parcel·les properes a l'ermita de Sant Cebrià i Santa Justina. Els monjos havien comprat anteriorment una altra propietat a la la família Gausachs, que va passar a denominar-se Granja Vella, i can Casalins va passar a ser la Granja Nova. Entre ambdues propietats van traçar un camí plantat d'oliveres, que travessava el traçat de l’actual passeig de la Vall d'Hebron. Aquest camí coincideix actualment amb el carrer de la Granja Vella.
A mitjans del segle xix, tant la Granja Nova com la Vella van passar a ser propietat de la família Martí-Codolar. Mentre que la Granja Vella va ennoblir-se amb la construcció de la gran residència i jardins, la Granja Nova va continuar dedicant-se a l'explotació agrícola dels camps del seu entorn fins que fou enderrocada per a la construcció de l'hospital, el 1955.

## Referències

* 1 2 Giménez i Compte, Carlota. Montbau 50 anys. Un barri de Collserola. Ajuntament de Barcelona, 2011, p. 41-42. ISBN 978-84-9850-287-9.
* 1 2 «Estudi de paisatge : Montbau». Ajuntament de Barcelona, 01-03-2020.
# Schizochirus insolens

Schizochirus insolens és una espècie de peix de la família dels creèdids i l'única del gènere Schizochirus.

## Etimologia

Schizochirus prové dels mots grecs schizein (dividir) i cheir (mans).

## Descripció

El cos, semblant morfològicament al d'una anguila, fa 5,3 cm de llargària màxima. 12-43 radis tous a l'única aleta dorsal, 22-40 a l'anal i 11-16 a les pectorals. 1 espina i 5 radis tous a les aletes pelvianes. Línia lateral no interrompuda.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix marí i d'aigua salabrosa, demersal i de clima subtropical (23°S-34°S), el qual viu al Pacífic occidental: és un endemisme de les badies i aigües costaneres de fons sorrencs de l'est d'Austràlia (des de Queensland fins a Sydney -Nova Gal·les del Sud-).

## Observacions

És inofensiu per als humans i el seu índex de vulnerabilitat és baix (10 de 100).

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Romero, P., 2002. An etymological dictionary of taxonomy. Madrid (Espanya).
* 1 2 3 Neira, F. J., A. G. Miskiewicz i T. Trnski, 1998. Larvae of temperate Australian fishes: laboratory guide for larval fish identification. University of Western Australia Press. 474 p. Pàgs. 352-353.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Species in Pacific Ocean - FishBase (anglès)
* ↑ Australia Endemic Marine Fish Checklist (anglès)
* ↑ Johnson, J. W., 1999. Annotated checklist of the fishes of Moreton Bay, Queensland, Australia. Memoirs of the Queensland Museum 43(2): 709-762. Pàg. 746.
* ↑ Nelson, J. S., 2001. Creediidae (=Limnichthyidae). Sandburrowers. P. 3513-3514. A: K. E. Carpenter i V. Niem (eds.). FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae), estuarine crocodiles. FAO, Roma.
* ↑ Australian Faunal Directory (anglès)
* ↑ McCulloch, A. R., 1930. A check-list of the fishes recorded from Australia. Memoirs of the Australian Museum 5(1–4): 1-534.
* ↑ Whitley, G. P., 1964. A survey of Australian Ichthyology. Proceedings of the Linnean Society of New South Wales 89(1): 11-127.
* ↑ Yearsley, G. K., P. R. Last i G. B. Morris, 1997. Codes for Australian Aquatic Biota (CAAB): an upgraded and expanded species coding system for Australian fisheries databases. CSIRO Marine Laboratories, Report 224. CSIRO, Austràlia.
* ↑ Fishes of Australia Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Atlas of Living Australia (anglès)
* ↑ All fishes of Australia - FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Cheung, W. W. L., T. J. Pitcher i D. Pauly, 2005. A fuzzy logic expert system to estimate intrinsic extinction vulnerabilities of marine fishes to fishing. Biol. Conserv. 124:97-111.

## Bibliografia

* Nelson, J. S., 1985. On the interrelationships of the genera of Creediidae (Perciformes: Trachinoidei). Jap. J. Ichthyol. 32(3): 283-293.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
* BioLib (anglès)
# Ictiologia

La ictiologia és una branca de la zoologia dedicada a l'estudi dels peixos. Aquesta inclou els osteïctis (peixos ossis), els peixos cartilaginosos tals com el tauró i la rajada i els agnats (peixos sense mandíbula). S'estima que hi ha al voltant de 25.000 espècies descrites i que cada any en són descrites oficialment 250 de noves. La dificultat en la classificació radica en la gran varietat que han assolit durant el procés evolutiu i l'accessibilitat dels humans al medi aquàtic. Per altra banda la ictiologia a més s'ocupa de la biologia i etologia dels peixos.
La pràctica de la ictiologia està estretament emparentada amb la biologia marina, la limnologia i l'oceanografia.
# Nuenen, Gerwen en Nederwetten

Nuenen, Gerwen en Nederwetten és un municipi de la província del Brabant del Nord, al sud dels Països Baixos. L'1 de gener del 2009 tenia 22.333 habitants repartits sobre una superfície de 34,11 km² (dels quals 0,23 km² corresponen a aigua). Limita al nord amb Son en Breugel, Sint-Oedenrode i Laarbeek, a l'oest amb Eindhoven, a l'est amb Helmond i al sud amb Geldrop-Mierlo.

## Centres de població

Eeneind, Gerwen, Nederwetten, Nuenen, Opwetten i Stad van Gerwen.

## Ajuntament

* PvdA 4 regidors
* CNA 4 regidors
* NB 3 regidors
* W70 3 regidors
* CDA 3 regidors
* VVD 2 regidors

## Enllaços externs

* www.nuenen.nl
# Cedar Bluffs

Cedar Bluffs és una població dels Estats Units a l'estat de Nebraska. Segons el cens del 2000 tenia 615 habitants, tenia 615 habitants, 247 habitatges, i 171 famílies. La densitat de població era de 593,6 habitants per km².

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* ↑ «Fact Sheet- Cedar Bluffs». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Cedar Bluffs». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Can Domènec (el Papiol)

Can Domènec és una masia del Papiol inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici aïllat de planta rectangular i envoltat per una tanca. Consta de planta baixa, dos pisos i una coberta plana amb terrat. L'accés principal està resolt en arc de carpanell rebaixat. Totes les obertures són resoltes amb llinda. Hi trobem diversitats decoratives: filigrana en picat, una greca de petits motius florals i un rellotge de sol. El rellotge de sol té un emmarcament quadrat en el que s'inscriu la data al registre inferior (1868) i en als altres tres costats hi ha una frase: "Les hores fugen - de pressa fugen - i no tornen més."

## Història

Aquest edifici va ser construït a finals del s. XV o principis del s. XVI i l'interior conserva restes de l'època. La inscripció del rellotge de sol (1868) assenyala la data en què varen tenir lloc les reformes de l'edifici, quedant tal com el veiem ara. L'estucat i l'ornamentació de la façana són d'aquesta època. El 1909 es va envoltar el recinte amb una gran tanca, però fins al moment passava el camí per davant de la casa.
Actualment hi ha una hípica.

## Referències

* 1 2 «Can Domènec». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 agost 2014].
# Schizo Deluxe

Schizo Deluxe és l'onzè àlbum d'estudi del grup de thrash metal canadenc Annihilator, publicat l'any 2005.
El guitarrista Jeff Waters se'n cuida de tocar les dues guitarres i el baix, Dave Padden de les veus i Tony Chappelle de la bateria. Tot i això, i recordant l'època de Waters com a cantant d'Annihilator, i com ja havia fet prèviament en una cançó de l'anterior àlbum (All For You), Waters també canta en un dels deu temes que formen l'àlbum, Too Far Gone. Totes les cançons del disc estan compostes per Waters, excepte la cançó Pride, composta per Waters i Padden.
Schizo Deluxe es pot definir com un àlbum estrictament de thrash metal. Com el mateix Waters va declarar Schizo Deluxe és un àlbum 100% thrash metal, amb continus riffs de guitarra, solos i sense cap balada.

## Cançons

* "Maximum Satan" – 4:36
* "Drive" – 4:58
* "Warbird" – 4:41
* "Plasma Zombies" – 4:45
* "Invite It" – 4:57
* "Like Father, Like Gun" – 4:19
* "Pride" – 4:56
* "Too Far Gone" – 4:23
* "Clare" – 6:46
* "Something Witchy" – 5:22
* "Weapon X"*
* "I am in Command"*
* "Annihilator"*
*Bonus tracks
La cançó Annihilator apareguda com a bonus track, és una cançó diferent de la cançó Annihilator apareguda a l'àlbum d'Annihilator King of the Kill de l'any 1994. Com va comentar Waters és la primera cançó que el grup va gravar l'any 1985.

## Crèdits

* Jeff Waters - Guitarrista, baixista i cantant a la cançó Too Far Gone
* Dave Padden - Cantant
* Tony Chappelle - Bateria
* Sean Brophy, Tony Chappelle and Dan Beehler - Veus secundàries a "Maximum Satan", "Warbird", "Like Father, Like Gun" i "Clare"
* Dan Beehler - Crit al final de "Pride"
* Verena Baumgardt and Kathy Waters - Veus secundàries a "Invite It"
* Altan (de Paris) Zia - Veus finals a "Something Witchy"

## Referències

* ↑ Declaracions de Jeff Waters al web oficial del grup apregudes a Blavvermouth.net el 27 de setembre de 2005 Arxivat 2007-09-30 a Wayback Machine.
* ↑ Entrevista a Jeff Waters en la presentació de l'àlbum Schizo Deluxe a Metal Nose el 25 d'octubre de 2005
# Institut d'astrophysique de Paris

L'Institut d'astrophysique de Paris (IAP, en català, Institut d'Astrofísica de París) és un institut de recerca a París, França. L'institut forma part de la Universitat Sorbona i està vinculat al CNRS. Es troba a París, al costat de l'Observatori de París. L'IAP va ser fundada l'any 1936 pel Ministeri d'Educació francès sota Jean Zay i el seu primer director va ser Henri Mineur.

## Investigador famós

* Alessandra Buonanno, una física teòrica italiana

## Referències

* ↑ Institut d'astrophysique de Paris

## Enllaços externs

* Pàgina oficial
# Consolida camptocarpa

Consolida camptocarpa és una espècie de plantes amb flors del gènere dels esperons de la família de les ranunculàcies.

## Descripció

Consolida camptocarpa és una planta erecta, de 20-60 cm d'alçada, amb algunes branques ascendents des de dalt de la base amb retrors adprès a pèls estesos. Les fulles són majoritàriament a la meitat inferior de la tija, generalment peciolades, trifides, amb segments de 2-3 partits, lòbuls amb 2-3 dents terminals grosses més o menys agudes, estrigoses, amb bràctees de 3-5 mm, semblants a les fulles superiors. Té entre 5 a 15 flors en raïms terminals. els seus pedicels fan entre 2 a 20 mm, allargats al fruit, amb petites bractèoles, setàcees. Les seves flors són blaves o blau-violeta. Els seus sèpals són pubescents; els sèpals superiors de 10-11 x 2,5-3,5 mm, lanceolats, els esperons fan 18 mm de llarg, 4-4,5 mm d'amplada a la base, suberectes i els sèpals laterals fan 10 mm, ròmbics i ovats, els inferiors de 10 x 5 mm, asimètrics. Els seus pètals són trilobulats, 10-14 mm d'amplada, quan expandeix entre 8 a 12 mm d'alçada, lòbuls àmpliament triangulars, obtusos, lòbul central de 3 mm, bilobulat superficialment, els laterals de 4 mm, estesos. Els seus fol·licles fa uns 10 x 2-3 mm, comprimits, corbats, declinats per la punta recurvada del pedicel, més o menys pubescent, nervat reticulat i estils entre 2 a 3 mm.

## Distribució i hàbitat

Consolida camptocarpa creix a l'Àsia central a les zones del Kara-Kum i l'Amudarià, l'Afganistan i el Balutxistan.

## Taxonomia

Consolida camptocarpa va ser descrita per (Fisch. i C.A. Mey.) Nevski i publicat a Flora Unionis Rerumpublicarum Sovieticarum Socialisticarum 7: 106, l'any 1937.

### Etimologia

Vegeu:Consolida
camptocarpa: epítet

### Sinonímia

* Delphinium camptocarpum Fisch. et Mey. ex Ledeb.
* Delphinium comptocarpum var. songaricum Kar. & Kir.
* Delphinium songaricum (Kar. et Kir.) Nevski

## Referències

* 1 2 Riedl, Harald; Nasir, Yasin J. «Consolida camptocarpa» (en anglès). wwww.eFloras.org Flora pf Pakistan p. 66. Viena/Islamabad: Naturhistorisches Museum, Botanische Abteilung i National Herbarium, Pakistan Agricultural Research Council. [Consulta: 4 novembre 2020].
* ↑ Consolida camptocarpa a Tropicos
# Nuestra Bandera

Nuestra Bandera és una revista fundada en 1937 pel Partit Comunista d'Espanya, és la revista teòrica i de debat del Partit Comunista d'Espanya, de periodicitat trimestral, dedicada a anàlisis socials, culturals i polítics des d'un punt de vista marxista,. Amb el número 154, de gener de 1993, va passar a dir-se Utopías, Nuestra Bandera.

## Referències

* ↑ http://dialnet.unirioja.es/servlet/revista?codigo=3364
# Elías Valiña Sampedro

Elías Valiña Sampedro (Santa María de Lier, Sarria, 2 de febrer de 1929 - 11 de desembre de 1989) fou un sacerdot catòlic i escriptor gallec.
Estudià al Seminari de Lugo, i es llicencià en Dret Canònic a la Universitat Pontifícia de Comillas el 1959, doctorant-se, posteriorment, a la Pontifícia Universitat de Salamanca el 1965. Fou rector d'O Cebreiro des del 1959, promovent la restauració de la ciutat d'O Cebreiro, finalitzada el 1971 amb la inauguració del Museu Etnogràfic. Va ser un erudit del Camí de Santiago que va marcar la ruta des de França amb les fletxes grogues i, a Galícia, va recuperar trams perduts i va promoure la creació del Boletín del Camino de Santiago. Va dirigir l'Inventari Artístic de Lugo i la seva província (1975) i l'Inventari del patrimoni arquitectònic de la província de Lugo (1980-1983). Ha estat considerat un dels principals promotors de les rutes de peregrinació moderna a Santiago de Compostel·la, i també l'artífex i inventor de les conegudes fletxes grogues.

## Publicacions

* El Camino de Santiago: estudo histórico-jurídico (1971) 'Premi Antonio de Nebrija 1967'
* El Camino de Santiago. Guía del peregrino (1985)
* Catálogo de los archivos parroquiales de la diócesis de Lugo (1991) 'Premi José María Cuadrado, CSIC'

## Referències

* ↑ Viñayo, Antonio «Don Elías Valiña Sampedro: perfil humano, científico y jacobita». Lucus: Boletín informativo de la Excelentísima Diputación Provincial de Lugo, Núm. 40, 1991, pàgs. 72-79. ISSN: 0458-4465.
* ↑ Armas Vázquez, Luciano «El renacimiento de la peregrinación a Santiago. Elías Valiña Sampedro, el gran impulsor». Lucensia: miscelánea de cultura e investigación, Vol. 20, Núm. 41, 2010, pàgs. 213-226. ISSN: 1130-6831.
* ↑ Cora, José de «Elías Valiña Sampedro. El párroco de O Cebreiro inicia con su tesis el nuevo impulso a la peregrinación jacobea». El Progreso, 17-01-2021 [Consulta: 4 abril 2021].
* ↑ «Homenaje a Elías Valiña en la capilla del Hostal». El Correo Gallego, 11-12-2014 [Consulta: 4 abril 2021].
* ↑ «La ocurrencia de Elías Valiña, el conocido sacerdote de O Cebreiro». El Correo Gallego, 09-04-2018 [Consulta: 4 abril 2021].
* ↑ Cela, Dolores ««Galicia y el Camino le deben mucho a Elías Valiña»». La Voz de Galicia, 16-04-2017 [Consulta: 5 abril 2021].
* ↑ «Homenajean en Santiago a Elías Valiña, el gran impulsor del Camino de Santiago. Con la ceremonia de esta mañana en Santiago concluye una serie de actos organizados por el 25 aniversario de su muerte». La Voz de Galicia, 13-12-2014 [Consulta: 5 abril 2021].

## Bibliografia

* Celeiro Álvarez, Luis. 'Elías Valiña'. Santiago de Compostela: Xunta de Galicia. ISBN 84-453-1590-0.

## Enllaços externs

* Elías Valiña Sampedro
# Celi Pol·lió

Celi Pol·lió (llatí: Cælius Pollio) va ser un militar romà del segle i.
Era comandant de l'exèrcit romà a Armènia l'any 51 i va ser subornat pel príncep iber Radamist d'Armènia per abandonar la causa de Mitridates d'Armènia, que havia estat col·locat al tron pels mateixos romans, permetent una entrevista entre el príncep i el rei, on Mitridates va ser fet presoner i mort. Tot i la seva conducta es va mantenir en el comandament fins al primer any del govern de Neró (54) però finalment es va enviar com a successor a Lelià aquell mateix any.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 439.
# Can Donadeu

Can Donadeu és una masia de Sant Esteve de Palautordera (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici aïllat al mig d'un camp. Planta rectangular, format per planta baixa, pis i golfes. La coberta és composta, inclinada.
La façana és simètrica amb finestres i portes de pedra. Hi ha unes columnes davant que devien estar cobertes per una teulada lleugera. Actualment està abandonada i amenaça ruïna.

## Història

Aquest edifici era una masia corrent, dedicada a la ramaderia. Va ser abandonada i de mica en mica s'anà fent malbé.
Sorprenen les columnes que es troben davant de la façana, encara que estan trencades, sembla com si haguessin format una galeria.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Donadeu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 octubre 2017].
# Grane (Noruega)

Grane és un municipi situat al comtat de Nordland, Noruega. Té 1,463 habitants (2018) i la seva superfície és de 2,004.15 km². El centre administratiu del municipi és la poble de Trofors. Els altres pobles de Grane són Fallmoen, Leiren, Majavatn, i Strendene. La carretera de la ruta europea E06 i la Línia de Nordland passen pel municipi de sud a nord.
El municipi es troba a la part sud del comtat, al llarg de la frontera amb Trøndelag. Hi ha molts llacs a Grane, com Fiskelausvatnet, Gåsvatnet, Jengelvatnet, Majavatnet, Mellingsvatnet, Nedre Fiplingvatnet, Sefrivatnet i Storsvenningvatnet. El principal riu Vefsna també travessa la vall. Hi ha dos parcs nacionals que estan parcialment ubicats a Grane: el Parc Nacional de Børgefjell i el Parc Nacional de Lomsdal-Visten.

## Referències

* ↑ «Població l'1 de gener de 2018. Tot el país, comtats i municipis» (en anglès). Oficina Central d'Estadístiques de Noruega. [Consulta: 15 desembre 2018].
# Enchelycore nigricans

Enchelycore nigricans és una espècie de peix de la família dels murènids i de l'ordre dels anguil·liformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 100 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic occidental (des de Bermuda, sud de Florida i les Bahames fins al nord de Sud-amèrica, incloent-hi el Golf de Mèxic i el Carib) i a l'Atlàntic oriental (Cap Verd i des del Senegal fins a Gabon).

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons (1994).
* Smith, D.G., 1994. Catalog of type specimens of recent fishes in the National Museum of Natural History, Smithsonian Institution, 6: Anguilliformes, Saccopharyngiformes, and Notacanthiformes (Teleostei: Elopomorpha). Smithson. Contrib. 566:50 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.