OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Anderson (Indiana)

Anderson és una població dels Estats Units a l'estat d'Indiana. Segons el cens del 2000 tenia 59.734 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Anderson tenia 59.734 habitants, 25.274 habitatges, i 15.417 famílies. La densitat de població era de 575,9 habitants per km².
Dels 25.274 habitatges en un 27% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 41,4% hi vivien parelles casades, en un 15,1% dones solteres, i en un 39% no eren unitats familiars. En el 33,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 14% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,28 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,87.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,2% tenia menys de 18 anys, un 11,2% entre 18 i 24, un 27,6% entre 25 i 44, un 21,3% de 45 a 60 i un 16,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 85,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 32.577 $ i la renda mediana per família de 39.552 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.346 $ mentre que les dones 22.736 $. La renda per capita de la població era de 19.142 $. Entorn del 10,8% de les famílies i el 13,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Anderson». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 5 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Anderson». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Colom figureta

El colom figureta és una raça de colom pròpia de Catalunya i del País Valencià.

## Història

És un colom encorbatat. Segurament prové de la selecció de coloms tunisians (corbata tunisiana) del nord d'Àfrica portats a la península Ibèrica pels àrabs.
Les primeres referències però són ja entrat el segle xviii.
És una de les races de colom amb un estat de preservació més òptim.

## Característiques

* Pesa entre 155 i 170 grams (una de les races més petites del món).
* S'admeten tots els colors i dibuixos mentre siguin ben delimitats.
** el blanc és el color preferit.
* Camina enfilat sobre els dits del davant.
* És d'anatomia esvelta.

## Enllaços externs

* Les races domèstiques autòctones de Catalunya Arxivat 2021-05-10 a Wayback Machine.
# Pastores

Pastores és un municipi de la província de Salamanca a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Limita al Nord amb Ciudad Rodrigo i l'enclavament de Cabezal Viejo (municipi de La Encina), a l'Est amb Zamarra, al Sud amb Martiago i a l'Oest amb La Encina.
De 2003 a 2007 l'alcalde del municipi fou Santiago Marcos Hergido del partit Unión del Pueblo Salmantino.
Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 50 | 65 | 62 | 48 |

## Referències

* ↑ «Pastores» (en castellà). Wikisalamanca. Arxivat de l'original el 2020-09-30. [Consulta: 10 octubre 2020].
Viccionari
# Parc natural regional de l'Alt Llenguadoc

El Parc natural regional de l'Alt Llenguadoc (Pargue natural regional del Naut Lengadòc en occità, Parc naturel régional du Haut-Languedoc en francès) és un espai natural protegit situat a l'extrem sud del Massís Central, dins del Llenguadoc.
Aquest parc reuneix paisatges molt diversos classificats en 7 grans espais:
* Monts de l'Espinosa
* Muntanya Negra
* Monts de Lacaune
* Monts d'Orb
* Altiplà dels Llacs
* Sidobre
* Vinyes i Valls
Dins del parc hi viuen més de 240 espècies d'ocells. És d'una gran diversitat climàtica i paisatgística.

## Enllaços externs

* Parc natural regional de l'Alt Llenguadoc - Lloc web oficial
* Parc Alt Llenguadoc Arxivat 2009-02-11 a Wayback Machine. (francès)
# Patrick Bismuth

Patrick Bismuth (15 de desembre de 1954) és un violinista i director d'orquestra francès.
Va estudiar violí amb Roland Charmy i Jacques Dumont al Conservatori Nacional de Música i Dansa de París.
Patrick Bismuth va ser de 1993 a 1998 professor de violí barroc al Conservatori Nacional Superior de París i actualment es troba als conservatoris de Versailles, "Boulogne Billancourt", París i Reims. L' aprenentatge del violí barroc li permet interpretar els repertoris clàssics, romàntics i contemporanis de manera diferent.
Ha actuat en nombrosos concerts amb el seu grup "La Tempesta" i l'"Atlantis Quartet", que va ser co-fundador, o amb el organista Louis Thiry, que ha obert l'horitzó de la música antiga. Participa en molts anys als conjunts de Jean-Claude Malgoire.
Va gravar les sonates i partites per a violí sol de Bach de Stil, les Sonates del Rosari d'Biber i sonates de Jean-Marie Leclair, però també treballa per Ravel, Kreisler i Enesco de Zig-Zag. Sota el títol "Música a la ciutat prohibida" ha participat, amb el flautista Jean-Christophe Frisch, i el seu <"ensemble XVIII-21"> en l'enregistrament de música de la cort imperial de la Xina, al segle xviii de Teodorico Pedrini i Joseph Marie Amiot.
El 2011, va gravar per al segell Parathy, amb l'organista Louis Thiry, de Tientos de Francisco Correa de Arauxo, fent part de violí, viola i violoncel d'espatlla.

## Referències

* ↑ Atlantis Quartet

## Enllaços externs

* (francès)
* (francès)
* (francès)
# Derelicte

S'anomena derelicte (del llatí postclàssic derelictum) les restes d'un artefacte o nau fabricat per l'ésser humà, enfonsat totalment o parcial en una massa d'aigua (el mar, un riu, un llac, un embassament). Un vaixell pot esdevenir un derelicte a conseqüència d'un accident marítim, com un naufragi o una catàstrofe natural, però també d'un abandonament o un enfonsament intencional.
Els derelictes més corrents són navilis naufragats, però també hi ha nombrosos derelictes d'aeronaus o de vehicles terrestres que han acabat enfonsats.
Els conflictes armats són l'origen d'un gran nombre de restes a les zones de combat, com és el cas de l'atol de Truk. En altres ocasions es tracta d'artefactes absolutament insòlits, com és el cas dels carros de combat i altres vehicles militars llançats per l'exèrcit egipci a les aigües de la mar Roja per evitar que aquest material bèl·lic caigués en poder de l'exèrcit israelià i que actualment es poden contemplar a pocs metres de profunditat al litoral de la península del Sinaí.

## Els derelictes i el patrimoni cultural subaquàtic

D'acord amb la UNESCO, «unes restes no són només la càrrega d'un vaixell, sinó també les restes d'un navili, de la seva tripulació, dels seus passatgers i de les seves pertinences». Així, doncs, el concepte de vaixell inclou no només les restes d'una embarcació i de la seva càrrega, sinó també totes les restes històriques i culturals que es trobin en el seu entorn. En un sentit ampli, s'hi inclou tota l'obra portuària, les deixalles industrials o de qualsevol mena, objectes abandonats i altres restes submergides o semisubmergides que aportin informació rellevant de l'activitat humana en un entorn geogràfic i històric determinat. Per tant, un derelicte s'ha de considerar un element arqueològic subaquàtic.
Els derelictes formen part del patrimoni cultural subaquàtic, per això de vegades aquesta mena de restes poden constituir un jaciment arqueològic important, ja que permeten l'estudi de la construcció dels vaixells de cada època i de les diferents rutes marines que se seguien al llarg de la història, així com de la forma de vida dels habitants d'una zona del planeta en una època determinada. Sovint se'n pot trobar la situació en les cartes nàutiques marines.

## Derelictes famosos
### Derelictes a la Mediterrània

* Derelicte d'Uluburun
* HMS Victoria
* Naranjito

### Derelictes a la mar Roja

* Numidia
* Salem Express
* SS Thistlegorm

### Derelictes a l'Atlàntic

* Nuestra Señora de Atocha
* Nuestra Señora de las Mercedes
* SS Andrea Doria
* RMS Lusitania
* RMS Titanic

### Derelictes al Pacífic

* San Diego (galió)
* USS Arizona (BB-39)

### Derelictes en rius

* Graf Spee

## Referències

* ↑ derelicte a Optimot
* ↑ UNESCO. El patrimoni cultural subaquàtic [Consulta: 23 febrer 2012].

## Enllaços externs

* WreckSite.eu Worldwide free database -105,000 wreck
* SS_Gairsoppa_recovery
* UNESCO. Training Manual for the UNESCO [Consulta: 23 febrer 2012]. Arxivat 24 de febrer 2013 a Wayback Machine.
# Pedra rúnica de Kingittorsuaq

La pedra rúnica de Kingittorsuaq (antigament Kingigtorssuaq) és una pedra rúnica que va ser trobada a Kingittorsuaq, una illa de l'arxipèlag d'Upernavik al nord-oest de Groenlàndia. Està catalogada com GR 1 en la Rundata.

## Descripció

La pedra va ser trobada en 1824 en un grup de tres cairns que formaven un triangle equilàter en el cim d'una muntanya de la petita illa de Kingittorsuaq. La pedra es troba actualment en el Museu Nacional de Dinamarca a Copenhaguen.
L'origen de la pedra s'ha datat cap a l'edat mitjana. L' Enciclopèdia Catòlica cita com a data el 25 d'abril de 1135. No obstant això, William Thalbitzer l'ha datat cap a 1314 usant codis pentàdics. Uns altres han calculat entre 1250 i 1333. Tanmateix, tal com ha assenyalat l'historiador Finn Gad, la data que es dona sobre la pedra es pot interpretar de diverses maneres. Com a tal, no es pot, com es pensava anteriorment, prendre com a evidència per als tres caçadors anomenats sobre la pedra en aquesta regió.
L'última part de la inscripció rúnica no s'ha pogut desxifrar i aparentment és un grup de símbols sense sentit, però es creu que pot contenir un missatge secret.

## Inscripció

* En caràcters llatins:
    ÷ el=likr * sikuaþs : so=n:r * ok * baan=ne : torta=r son : ¶ ÷ ok enriþi * os son : laukardak*in : fyrir * gakndag ¶ hloþu * ua=rda te * ok rydu : ??????
* Transcripció en nòrdic antic:
| « | Erlingur Sigvaðs sonur og baarne Þorðarson og enriði ás son, laugardagin fyrir gakndag hloðu varða thessa og ryðu.. | » |
* Traducció al català:
| « | Erling Sigvatsson, Bjarne Thordarson i Enride Oddson, el dia de rentada [dissabte] abans de les rogacions [25 d'abril] van alçar aquest monticle i aclarint [referit al rebuig del terreny](?) | » |

## Runes sense desxifrar

Les sis runes que segueixen el text traduït no són desxifrades, però, tenen components d'un sol caràcter molt propers. Les primeres dues runes finals semblen tenir dos components, un sowilō (ᛋ) amb un mannaz (ᛘ) i/o algiz (ᛉ) a la part superior i inferior. Les tres runes següents també semblen tenir a la part superior i inferior el mannaz o algiz, però només amb un jēran (ᛄ).

## Referències

* ↑ Enterline, James Robert, Erikson, Eskimos & Columbus: Medieval European Knowledge of America, JHU Press, 2002, ISBN 0-8018-6660-X pp. 127–129.
* ↑ Hansen, Keld. Nuussuarmiut – hunting families on the big headland. Copenhagen, Denmark: National Museum of Denmark, 2008, p. 20–21.
* ↑ Project Samnordisk Runtextdatabas Svensk - Rundata entrada per GR 1.
* ↑ Byock, Jesse. Viking Language 1. 1a. Pacific Palisades, California: Jules William Press, 2013, p. 76–77. ISBN 9781480216440.

## Enllaços externs

* Pre-Columbian Discovery of America
* Runic inscription from Greenland (text només en noruec)
* Vikings in Greenland from MNSU EMuseum
# Barbatió

Barbatió va ser comandant de tropes romanes i per ordre de Constantí el Gran va detenir al cèsar Gal a Petovium (Nòric), el va privar de les seves insígnies de cèsar, i el va portar a Pola (Ístria), l'any 354.
A la mort del general Silvà va ser ascendit a general d'infanteria (comes domesticorum peditum), i amb un exèrcit d'entre 25.000 i 30.000 el van enviar a cooperar amb Julià (després Julià l'Apòstata) en la seva campanya contra els alamans (356) però al mig de la campanya el va abandonar segurament per haver rebut ordres secretes de l'emperador en aquest sentit.
L'any 358 al front d'un cos de soldats va derrotar els iutungs (iuthungi) que havien envaït Rècia. El 359, a causa d'una carta imprudent que la seva dona li va escriure, que implicava projectes de traïció, i que va caure en mans de l'emperador, va morir decapitat, segons Ammià Marcel·lí i Libani.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Barbatio». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 6 desembre 2023].
# Balma del Pau Anton

La Balma del Pau Anton és un jaciment arqueològic ubicat al municipi de Capellades, comarca de l'Anoia. Concretament aquest espai està situat al cingle del Capelló, entre la cova del Paranó i la balma dels Pinyons, just per sobre l'abric de la Consagració, vuit metres per damunt del cim de la cinglera. Les primeres referències a aquest espai com a jaciment arqueològic les trobem en Amador Romaní, en el seu Atlas prehistòric, conservat en el Museu Molí Paperer de la localitat de Capellades. Aquest jaciment s'ha pogut adscriure cronològicament al Leptolític (33.000 - 5.500 ANE).

## Descobriment i historiografia del jaciment

* 1904 - 1905: Amador Romaní visita l'espai enregistrant-lo gràficament però sens anotar de forma concreta quins foren els materials localitzats, no obstant s'indica la recollida de sílex per part de l'arqueòleg.
* 1984: Amb motiu de la formulació de la Carta Arqueològica de la Comarca de l'Anoia, es visita l'espai, apreciant-se al lloc una gàbia per a gossos. Malauradament durant la visita no es detecten ni materials arqueològics ni estructures.

## Vegeu també

* Arqueopèdia
* Balma dels Pinyons
* Abric de la Consagració

## Enllaços externs

* Balma del Pau Anton a egipci.cultura.gencat.cat

## Bibliografia

* ALMAGRO, M.; SERRA, J.C.; COLOMINAS, J. (1945). Carta Arqueológica de España. Provincia de Barcelona. Madrid: Centro Superior de Investigaciones Científicas
* ROVIRA I VIRGILI, A. A: Història de Catalunya. Barcelona, 1922-1934. Vol. I.
* VIDAL, L. M. (1911-12). "Abric Romaní. Estació Agut, Cova de l'Or o dels Encantats". A: Anuari de l'Institut d'Estudis Catalans, Vol. 4. Barcelona.

## Referències

* ↑ Generalitat de Catalunya «Balma de Pau Anton». Inventari del Patrimoni Cultural Immoble. Patrimoni Arqueològic, 7640, 1991.
# Mont Mènal

El Mont Mènal (grec antic: Μαίναλος, en llatí: Maenalus) és una muntanya d'Arcàdia que voreja per l'oest els territoris de les antigues ciutats de Mantinea i Tègea. Antigament era consagrada al deu Pan (anomenat Pan Menali) i compartia nom amb la ciutat homònima. Dos dels seus principals cims són l'Aidini i l'Epano Khrepa, amb més de 1550 metres.

## Referències

* ↑ Alberich i Mariné, Joan (dir.); Cuartero i Iborra, Francesc J. (dir.). Diccionari Grec-Català. Enciclopèdia Catalana - Fundació Institut Cambó, 2015, p. 1105. ISBN 9788441224223.
* ↑ Smith, William (ed.). «Maenalus». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 1r febrer 2021].
# Monestir de Sapara

El monestir de Sapara (en georgià: საფარის მონასტერი) és un monestir de l'Església ortodoxa georgiana, situat a la ciutat d'Akhaltzikhe, a la regió de Samtsje-Yavajeti (Geòrgia).

## Història

Existeix des d'almenys el segle IX i ha tingut entre els seus monjos moltes figures importants de la història eclesiàstica de Geòrgia. A la fi del segle xiii, Sapara es va convertir en una possessió de la família Jakeli, el líder de la qual, Sargis Jakeli, era expert a mantenir-se en bons termes amb els mongols, cosa que va permetre a la regió de Samtskhé gaudir d'una pau inusual en aquesta època. Quan va envellir, Sargis va prendre els ordes monàstics i va canviar el seu nom per Saba. El seu fill Beka va construir la més gran de les dotze esglésies d'aquesta regió, l'església de Sant Saba, anomenada així pel sant del nom que va adoptar el seu pare, una de les esglésies de millor arquitectura del seu temps. Els frescs del segle xiv a l'interior són d'alta qualitat.
Des de finals del segle xvi fins principis del segle xvii, el monestir de Sapara va quedar buit a causa de l'expansió de la política de l'Imperi Otomà a Samtskhé i, durant aquest procés, les icones del monestir i altres tresors es dugueren a àrees més protegides de Geòrgia.
Durant la primera meitat del segle xviii, el geògraf, cartògraf i historiador georgià Bachousti de Kartli es va referir al monestir de Sapara com a «gran, honrat i decorat amb imatges d'eclesiàstics i sants». Al segle xix, el monestir era un desert i es va reobrir en la dècada del 1850. Els monjos georgians es van establir per primera vegada en el conjunt i el 1893 la branca russa s'hi va mantenir fins al període soviètic.

## Descripció

El complex del monestir ocupa un terreny estret, dalt de les muntanyes. Inclou nombrosos edificis a la dreta i esquerra de l'entrada principal i en diversos nivells d'elevació:
* Església de Sant Saba: construïda per Beka, fill de Sargis Zakeli, als segles XIII-XIV.
* Campanar: és un edifici alt de dos pisos sense decoració exterior. Internament està pintat al fresc amb retrats de donants.
* Palau dels atabeg: només un pis sobreviu de l'edifici de dos pisos, i el sostre s'ha ensorrat.
* Capelleta de Sant Jordi: d'estil medieval tardà.
* Església d'Agios Dimitrios: data del final de l'edat mitjana.
* Església dels Sants Pere i Pau: és d'estil medieval tardà.
* Església de Sant Joan Crisòstom: d'estil medieval tardà.
* Església del Baptista: d'estil medieval tardà.
* Bastions: el complex del monestir està envoltat per un mur fortificat i presenta estructures defensives que daten del període medieval tardà.

## Referències

* ↑ Noble, John; Kohn, Michael; Systermans, Danielle. Georgia, Armenia and Azerbaijan. Lonely Planet Publications Pty Ltd, 2008, p. 122. ISBN 9781741044775.
* ↑ Patrich, Joseph. The Sabaite Heritage in the Orthodox Church from the Fifth Century to the Present, 2001, p. 373. ISBN 90-429-0976-5.
# Alèxies

Alèxies (grec antic: Ἀλεξίας, llatí: Alexias) fou un antic metge grec pupil de Tràsies de Mantinea, que va viure probablement cap a la meitat del segle iv aC. Teofrast l'esmenta com una mica anterior a la seva època i parla molt bé de les seves habilitats.

## Referències

* ↑ Alexias a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 128
Viccionari
# Aléksino (Iúriev-Polski)

* Per a altres significats, vegeu «Aléksino».
Aléksino (en rus: Алексино) és un poble de l'óblast de Vladímir, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 6 habitants. Pertany al districte municipal de Iúriev-Polski.

## Referències

* ↑ Серёгин А. П. Флора Владимирской области: конспект и атлас. — Тула: Гриф и К, 2012. — 620 с.
* ↑ «В.Г. Добронравов. Историко-статистическое описание церквей и приходов Владимирской епархии: Вып. 4: Меленковский, Муромский, Покровский и Судогодский уезды. - 1897». Arxivat de l'original el 2018-05-09.
# Coelorinchus jordani

Coelorinchus jordani és una espècie de peix de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 26 cm de llargària total.

## Hàbitat

És un peix bentopelàgic i marí d'aigües temperades.

## Distribució geogràfica

Es troba des del sud del Japó fins al mar de la Xina Oriental.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Giorna M. E. 1809. Mémoire sur des poissons d'espèces nouvelles et de genres nouveaux. Plus: Suite et conclusion du mémoire (pp. 177-180). Mem. Acad. Imp. Sci. Lit. Beaux-arts., Turin v. 9 (pt 1). 1-19, 177-180.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Coelorinchus jordani». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.
* ↑ Huang, Z. 2001. Marine species and their distribution in China's seas. p. 404- 463. Vertebrata. Smithsonian Institution, Florida. 598 p.

## Bibliografia

* Cohen, D.M., T. Inada, T. Iwamoto i N. Scialabba 1990. FAO species catalogue. Vol. 10. Gadiform fishes of the world (Order Gadiformes). An annotated and illustrated catalogue of cods, hakes, grenadiers and other gadiform fishes known to date. FAO Fish. Synop. 10 (125). 442 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Geistdoerfer, P. 1986. Macrouridae. p. 644-676. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París. Vol. 2.
* Geistdoerfer, P. 1990. Macrouridae. p. 541-563. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Iwamoto, T. 1999. Order: Gadiformes. Macrouridae (sometimes Coryphaenoididae, Bathygadidae, Macrourididae, Trachyrincidae, in part, in literature). p. 1986-1992. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Clarisse Crémer

Clarisse Crémer (París, 30 de desembre de 1989) és una navegant i empresària francesa.
Filla d'un empresari, va estudiar a la prestigiosa Escola d'Alts Estudis Comercials (HEC) de París i a la Universitat d'Indiana dels Estats Units. Llicenciada en Màrqueting el 2013, acompanyada del seu germà, fundà la seva pròpia empresa, 'Kazaden', dedicada a la reserva de viatges i estades a l'aire lliure.
Després de conèixer el seu company Tanguy Le Turquais, un altre àvid mariner, i d'entrar en contacte amb el món dels velers, la idea de creuar l'Atlàntic començà a temptar-la. El 2015 Tanguy Leglatin, famós entrenador bretó, accepta formar-la malgrat el seu nivell bàsic. Però Clarisse Crémer mostra tanta facilitat que l'entrenador apuja els seus primers objectius respecte a ella, i el 2016 Crémer dirigeix la seva primera regata en solitari.
El 2017 va guanyar la regata 'Mini-Fastnet' amb Erwan Le Draoulec, després guanyà la 'Transgascogne' en solitari i va acabar 2a a la 'Mini Transat', una cursa transatlàntica de velers, en solitari i sense assistència a bord. El 2019 va assumir el timó del veler monobuc l'Imoca "Banque populaire X", amb el qual va acabar en dotzena posició a la general, i la primera fèmina a la Vendée Globe 2020-2021, aconseguint la millor actuació femenina de la història de la cursa, després d'invertir un temps de 87 dies, 2 hores, 24 minuts i 25 segons, aconseguint un nou rècord femení de la prova, i també és un nou rècord mundial de volta al món en solitari en monocasc.

## Referències

* ↑ «Vela: Clarisse Crémer logra un nuevo récord mundial en la Vendée Globe» (en castellà), 03-02-2021. [Consulta: 28 març 2022].
* 1 2 «Clarisse Crémer logra un nuevo récord mundial en la Vendée Globe». Mundo Deportivo, 03-02-2021 [Consulta: 4 febrer 2021].
* ↑ Rolland, Margaux «Vendée Globe : Clarisse Crémer, le défi d'une vie». Paris Match, 20-11-2020 [Consulta: 4 febrer 2021].
* ↑ Vigreux, Jade «Clarisse Crémer, l'étonnante skippeuse qui a pulvérisé le record féminin du Vendée Globe». Elle, 03-02-2021 [Consulta: 4 febrer 2021].
* ↑ Roy, Stéphane «Clarisse Crémer, 12e du Vendée Globe et première femme au classement Stéphane Roy». Sport, 03-02-2021 [Consulta: 4 febrer 2021].
* ↑ Lavagnini, Víctor «Clarisse Crémer, primera dona de la Vendée Globe a creuar la línia d'arribada. Dotzena classificada de la general, la jove navegant francesa de 31 anys acaba una gran regata i es converteix en la setena solitària que completa la volta al món». Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, 04-02-2021 [Consulta: 4 febrer 2021].