OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Routhierita

La routhierita és un mineral de la classe dels sulfurs que pertany i dona noma al grup de la routhierita. Va ser descoberta l'any 1974 prop de Pelvoux al departament dels Alts Alps, a la regió de Provença-Alps-Costa Blava (França), i fou descrita per Z. Johan, J. Mantienne i P. Picot el 1974. El seu nom fou posat en honor del professor de geologia econòmica Pierre Routhier (1916-2008), de la Universitat de París.

## Característiques

La routhierita és un sulfur de tal·li, coure, mercuri i arsènic de fórmula química TlCuHg₂As₂S₆, de color violeta-roig i una densitat de 5,83 g/cm³. Cristal·litza en el sistema tetragonal. Es tracta d'un mineral isostructural amb la stalderita, sent el seu anàleg de mercuri.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la routhierita pertany a «02.GA: nesosulfarsenats, nesosulfantimonats i nesosulfbismutits sense S addicional» juntament amb els següents minerals: proustita, pirargirita, pirostilpnita, xantoconita, samsonita, skinnerita, wittichenita, lapieïta, mückeïta, malyshevita, lisiguangita, aktashita, gruzdevita, nowackiïta, laffittita, stalderita, erniggliïta, bournonita, seligmannita i součekita.

## Formació i jaciments

Apareix en jaciments hidrotermals rics en tal·li allotjats en sediments de dolomia d'un complex epitèrmic. Sol trobar-se associada a altres minerals com: realgar, estibina, pierrotita, esfalerita, pirita, smithita, cinabri, parapierrotita, molibdenita o tetraedrita-tennantita.

## Referències

* ↑ «Routhierite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 25 desembre 2019].
* ↑ Riba, O.; Melgarejo, J.C.; Mata, J.M. Vocabulari de mineralogia. Segons les normes de la International Mineralogical Association. Amb equivalències angleses. Edicions Universitat Barcelona, 2000. ISBN 9788493100100 [Consulta: 3 abril 2012].
* ↑ Anthony, J.W.; Bideaux, R.A.; Bladh, K.W. [et al.].. «Routhierite». A: Handbook of Mineralogy (pdf). Chantilly, EUA: Mineralogical Society of America, 2005 [Consulta: 29 març 2012].
# Rotor coaxial

Un rotor coaxial o contrarotatori és un tipus de rotor d'helicòpter disposats en parells girant en direccions oposades, però muntats sobre el mateix eix de rotació, un sobre l'altre. Aquesta configuració és una característica típica dels helicòpters produïts per l'agència de disseny d'helicòpters russos Kamov.
Els helicòpters amb rotors coaxials, usen un cíclic igual que en els helicòpters de rotor únic, però l'hèlix inferior transmet el moviment (ja sigui cíclic o col·lectiu) a l'hèlix superior, de manera que tots els rotors treballen en col·lectiu per ascendir o descendir i cíclic per avançar, retrocedir o decantar. El fet de tenir dos rotors contrarrotatoris fa que no sigui necessari la presència d'un rotor de cua, de manera que el moviment de gir s'aconsegueix augmentant l'angle d'atac de les pales d'un rotor i disminuint el de l'altre.

## Vegeu també

* Alternatives al rotor de cua convencional:
** Fenestron
** NOTAR
** Rotors en tàndem
** Rotors entrellaçats

## Referències

* ↑ Jorge García de la Costa Terminologia aeronàutica
* ↑ Helicòpters Kamov (en espanyol). HelicopterosEnVuelo.Weebly.com [Consulta: 16 agost 2009].
# Rotonda pentagonal

En geometria, la rotonda pentagonal es pot construir tallant per la meitat un Icosidodecàedre. És un dels noranta-dos sòlids de Johnson (J₆). Té simetria C$_{5v}$.
Els 92 sòlids de Johnson van ser descrits 1966 per Norman Johnson i els va numerar. No va demostrar que no n'existia més que 92, però va conjecturar que no n'hi havia d'altres. Victor Zalgaller el 1969 va demostrar que la llista de Johnson era completa. S'utilitzen els noms i l'ordre donats per Johnson, i se'ls nota J$_{xx}$ on xx és el nombre donat per Jonson.

## Superfície i volum

L'àrea A i el volum V d'una rotonda pentagonal d'aresta de longitud a es poden calcular amb les següents fórmules:
    $S={\frac {5}{2}}\left({\sqrt {3}}+{\sqrt {26+{\frac {58}{\sqrt {5}}}}}\right)a^{2}$
    $V={\frac {1}{12}}\left(45+17{\sqrt {5}}\right)a^{3}$

## Referències

* Norman W. Johnson, "Convex Solids with Regular Faces", Canadian Journal of Mathematics, 18, 1966, pages 169–200. Conté l'enumeració original dels 92 sòlids i la conjectura que no n'hi ha d'altres.
* Victor A. Zalgaller, "Convex Polyhedra with Regular Faces", 1969 : primera demostració d'aquesta conjectura.
* Eric W. Weisstein. Johnson Solid : cada sòlid amb el seu desenvolupament

## Vegeu també

* Políedre arquimedià
* Políedre de Catalan
* Políedre regular
* Sòlid platònic

## Enllaços externs

* Weistein, Eric W., pentagonal rotunda rotonda pentagonal a MathWorld. (anglès)
* Weistein, Eric W., Johnson solid Sòlids de Johnson a MathWorld. (anglès)
# Rotor d'helicòpter

Un rotor d'helicòpter és la part rotativa d'un helicòpter que genera sustentació aerodinàmica. El rotor d'helicòpter, també anomenat sistema rotor, normalment fa referència al rotor principal d'helicòpters que està muntat en un eix vertical sobre la part superior de l'helicòpter, encara que també pot referir-se al rotor de cua. Un rotor generalment està compost de dues o més pales, encara també hi ha aparells recents amb una única pala. En els Helicòpters, el rotor principal proporciona tant la força de sustentació com la d'empenta, mentre que el rotor de cua proporciona l'empenta per compensar el parell motor que genera el rotor principal.

## Tipus de rotor
### Articulat

Utilitza articulacions per reduir els esforços a què es veuen sotmeses les pales i que podrien transmetre indegudament al capdavant del rotor.
L'articulació de batiment va ser deguda als treballs de recerca de l'enginyer espanyol Juan de la Cierva en desenvolupament realitzat sobre el vol de l'autogir. Durant els seus treballs es va adonar que hi ha una " asimetria de sustentació" durant el vol cap endavant, entre la pala que avança i la que retrocedeix, de manera que va optar per dotar les pales d'una articulació de batiment perquè els dos costats del rotor assolissin el seu propi equilibri de forces. Sense el desenvolupament d'aquesta articulació no hagués estat possible el desenvolupament dels helicòpters que, encara que tenen les pales actives (en lloc de passives com l'autogir), es troben amb el mateix problema.

### Rígid (sense articulacions)

L'eix de gir i la boixa estan units formant una sola peça i les pales estan encastades rígidament al boixa, tenint només la llibertat de gir sobre el seu eix longitudinal per la variació del pas. Els avantatges d'aquest sistema són la seva senzillesa i robustesa mecànica.

### Semirígid (basculant)

Es permet a les pales un lleuger batiment vertical individual. Tot el conjunt pivota, de manera que la pala que avança puja i la que retrocedeix descendeix. Aquest sistema només és possible en rotors de dues pales. El problema que sorgeix és que els encastos de les pales es veuen sotmesos a esforços considerables de flexió.

## Configuració de rotor

* Rotor principal individual
* Amb rotor de cua
* Amb rotor antiparell carenat: Fenestron
* Amb sistema NOTAR
* Amb tip jets
* Rotors bessons (contrarotatoris)
* En tàndem
* Coaxials
* Entrecreuats
* Transversals
* Compensació del parell motor generat pel rotor principal mitjançant un rotor antiparell
* Rotor de cua de tres pales en un Mil Mi-24
* Fenestron en un Eurocopter EC 120B
* Eurocopter EC 135
* Helicopter MD 520N
* Diagrama de funcionament del sistema NOTAR
* CH-47 Chinook
* Kamov Ka-50
* Mil Mi-12
* HH-43 Huskies

## Vegeu també

* Quadrocòpter

## Enllaços externs

* Galeria d'imatges de caps de rotors
# Sant Crist de Canyet

L'església del Sant Crist de Canyet, és una església del barri del Canyet (Badalona), construïda entre els anys 1946 i 1951. És seu parroquial pertanyent a l'arquebisbat de Barcelona.

## Antiga Església del Sant Crist

Anteriorment a la construcció de l'actual temple, va existir una església primogènia també dedicada al Sant Crist i completament destruïda durant els dies posteriors al cop d'estat del 19 de juliol del 1936. Aquesta església fou edificada l'any 1884, però fins a l'any 1922 no va tenir llicències per tal d'administrar sacraments. Amb la construcció d'aquest temple, els veïns de Canyet ja no havien de baixar fins a l'església de Santa Maria. Era una església gran d'una sola nau. En el seu interior hi havia quatre altars. A la part central, en un absis, l’altar major dedicat al Sant Crist, i a ambós costats hi havia un altar dedicat a Sant Antoni i un altre a la Mare de Déu.
L’església va ser cremada parcialment la matinada del dia 20 de juliol de 1936, i en la seva totalitat uns dies després.

## Església del Sant Crist

Acabada la Guerra es va decidir reconstruir l'església del Sant Crist. La primera pedra es va col·locar l'any 1946 i l'obra fou dirigida i projectada per l'arquitecte badaloní Joan Padrós i Fornaguera la qual acabà el 1951, any en el qual es va obrir al culte. L'església es va eregir en uns terrenys cedits per la família Ferrater i es financià amb donacions dels veïns del barri.
Quatre anys més tard, el 1955, va ser inaugurat el campanar de la parròquia i es van beneir les quatre campanes dels finestrals que porten els noms de Maria Assumpta, Julita-Joanna, Isidora i Jacinta mentre que el 1956 van ser beneïdes les campanes del rellotge: Ferdinanda (hores) i Carmela (quarts) restaurades, l'any 2011.

## Parròquia del Sant Crist de Canyet

La parròquia del Sant Crist de Canyet pertany a l'arxiprestat Badalona Nord. A part de la seu parroquial compta també amb altres edificis reliogiosos. Aquests són les esglésies del Monestir de Sant Jeroni de la Murtra i de l'Hospital Germans Trias i Pujol, les ermites de Sant Climent i Sant Onofre i la capella de Can Ferrater, d'estil neoclàssic i inventariada com a bé d'interés local.
Actualment la parròquia està agrupada amb les parròquies veïnes de Sant Francesc d’Assís de Bufalà i Santa Clara de Morera.

## Referències

* ↑ «Sant Crist». Església Arxidicesana de Barcelona. [Consulta: 27 octubre 2018].
* ↑ «Església del Sant crist de Canyet». Pobles de Catalunya. [Consulta: 27 octubre 2018].
* ↑ «Breve historia de las Iglesias de Canyet». Badalona Recuerdos. [Consulta: 27 octubre 2018].
* 1 2 «Església parroquial del Sant Crist del barri del Canyet. Badalona. Barcelonès Nord». Relats en Català. [Consulta: 27 octubre 2018].
* 1 2 «Parròquia del Sant Crist». Parròquia del Sant Crist de Canyet. Arxivat de l'original el 2018-10-28. [Consulta: 27 octubre 2018].
* ↑ «Capella de Can Ferrater». IPAC. [Consulta: 27 octubre 2018].
# Sant Joan Salerm de Juià

Sant Joan Salerm de Juià és una església gòtica de Juià (Gironès) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Ermita o capella situada a la part meridional del poble de Juià. No té culte i es troba en estat ruïnós. Conserva el perímetre dels murs fins al teulat i un campanar d'espadanya perpendicular a la façana. Es creu que és l'antic monestir de Sant Joan de Salerm, que per manca de comunitat de donades que seguien la regla de Sant Benet.
Les ruïnes actuals corresponen a un edifici gòtic amb alguns elements esculpits dels segles XV o XVI. El centre religiós havia estat format per una església, un priorat de monges benedictines, una casa d'ermitans, un pati i una cisterna. Les primeres notícies que se'n tenen són del Segle XIII.

## Referències

* 1 2 «Sant Joan Salerm de Juià». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 maig 2020].
* ↑ Sabater, Dani; Vicens, Jordi. Les Gavarres. 50 indrets amb encant.. ISBN 978-84-92811-89-2.
# Cotinga tallabranques de Xile

La cotinga tallabranques de Xile (Phytotoma rara) és una espècie de petita ocell passeriforme d'Amèrica del Sud.

## Descripció

Mesura uns 18-20 centímetres de longitud.
Posseeix dimorfisme sexual, on el mascle posseeix el pit i el front vermelloses, ales negres amb franges blanques, mentre que la femella posseeix tons grisos.

## Hàbitat i distribució

A Xile se situa entre la III Regió d'Atacama i la XII Regió de Magallanes i de l'Antàrtica Xilena.
A Argentina habita la zona oest del país. Es troba en valls, boscos i matolls, tant a Xile com a l'Argentina. Són sovint vists en els jardins, horts i terres de cultiu, i de vegades es considera una espècie nociva per a l'agricultura.
# Géza Csáth

Géza Csáth, pseudònim de József Brenner, (13 de febrer de 1887 - 19 de setembre de 1919) fou un escriptor hongarès, dramaturg, músic, crític musical i psiquiatra, cosí de Dezső Kosztolányi.

## Biografia

Quan tenia catorze anys va començar a publicar les seves primeres crítiques musicals. Després de l'institut es va traslladar des de Szabadka a Budapest per estudiar-hi medecina. Durant la seva estada a la universitat va escriure algunes obres curtes de teatre i articles per a diaris i revistes. Va ser el primer a elogiar l'obra de Bartók i de Kodály. Es va doctorar en medecina el 1910 i va treballar durant un temps a l'hospital psiquiàtric de Moravcsik, temps durant el qual es va fer addicte a la morfina.
Quan va tornar de la Primera Guerra Mundial estava greument malalt i la seva addició es va convertir en un problema decisiu a la seva vida. A començaments del 1919 va rebre un tractament mèdic en un hospital provincial del qual va escapar-se i va tornar a casa seva. El 22 de juliol va matar la seva dona amb una pistola, es va enverinar i es va tallar les artèries. Van internar-lo ràpidament a l'hospital de Szabadka, però també va aconseguir escapar-ne. Va voler anar a l'hospital psiquiàtric de Moravcsik, però en ser detingut per la policia a la frontera iugoslava va suïcidar-se amb un verí.
# Anaïs Schaaff i Moll

Anaïs Schaaff i Moll (Barcelona, 1974) és una escriptora i guionista de televisió catalana.
Filla del realitzador Sergi Schaaff i de l'actriu Àngels Moll, va estudiar humanitats a la Universitat Pompeu Fabra i direcció i dramaturgia a l'Institut del Teatre de Barcelona. Els seus inicis es remunten a estrenar textos teatrals fins que va entrar a fer de guionista del programa Saber y Ganar i Los Lunnis. Posteriorment, entra a formar part de l'equip de guionistes de la sèrie de Televisió de Catalunya, Ventdelplà. És aquí on coneix als germans Olivares, Pablo i Javier. És creadora, conjuntament amb Javier Olivares de la sèrie Kubala, Moreno i Manchón. També ha col·laborat a les sèries de Televisió Espanyola, Isabel, Victor Ros i La sonata del silencio.
L'any 2013, juntament amb els germans Olivares crea la productora de TV Cliffhanger TV amb la que produeixen i escriuen la sèrie El ministerio del tiempo. El 2016 va publicar el seu primer llibre El tiempo, en què es basa en la sèrie de TV.

## Referències

* ↑ Iglesias, Eulàlia. «Detectius d'estar per casa». Ara.cat. [Consulta: 31 maig 2016].
* ↑ Schaaff, Anaïs; Pascual, Javier. El tiempo es el que es (en castellà). Plaza & Janes. ISBN 9788401017742.
* ↑ «Javier Pascual y Anaïs Schaaff, autores de ‘EL TIEMPO ES EL QUE ES'» (en castellà). ABC [Consulta: 31 maig 2016].
# Partit Comunista d'Unificació

El Partit Comunista d'Unificació va ser un partit polític, d'ideologia marxista-leninista, actiu entre 1976 i 1977.
El Partit Comunista d'Unificació, es va crear el 1976 a partir de la unificació de dos grups: Lluita de Classes (implantat a Catalunya i Menorca) i Larga Marcha hacia la Revolució Socialista (Saragossa i Navarra), als quals es va afegir a finals de 1976 la Organizacion Comunista Información Obrera (present a Galícia).

## Lluita de Classes

Daniel Cando, antic militant del FOC, creà el 1971, en sortir de la presó, la revista "Lucha de clases", revista en la qual col·laboraren Àngels Soler, Manel Pasarín, Quim Encinas, Santi Udina, Francesc Arbolí -procedent de “Cuadernos Rojos”-, August Gil Matamala i Josep Olivé. S'hi incorporaren Tono Albareda i José Pérez García (que va fer el servei militar a Menorca i afavorí la incorporació d'un nucli menorquí, de Maó i es Mercadal). Inicialment hi va col·laborar Paco Casero, fundador del SOC i futur secretari general d'aquest sindicat. En el grup menorquí hi participaren Ramon Orfila i Tuni Allès.

## Larga Marcha

Larga Marcha a la Revolución Socialista-RS va ser un grup d'extracció universitària que va assolir una certa implantació obrera. Tingueren presència a Saragossa i Navarra. Els principals dirigents foren Ramon Biescas, Ricardo Guelbenzu “Daniel Celayeta”, Pedro Arrojo, Lázaro, “Rubio” i Paco Polo. Abans de confluir amb Lluita de Classes intentaren un procés d'unificació amb l'Organització Comunista d'Espanya (Bandera Roja) que no va tenir èxit.

## Activitat i desaparició del PCU

El nou partir es va constituir quan el procés de transició s'estava conformant i va participar dels problemes que dugueren a la crisi, i posterior desintegració, a totes les formacions de l'esquerra revolucionària.
La nova formació defensà l'abstenció en el Referèndum sobre la Llei per a la Reforma Política celebrat el desembre de 1976.
El 1977 es va fusionar amb el Partit del Treball d'Espanya (PTE), adoptant el nom d'aquest darrer.

## Referències

* ↑ «Organización Comunista Lucha de Clases-OCLC». Pere Meroño, 21-06-2012.
# Sant Sadurní de Vilafreser

Sant Sadurní de Vilafreser és una església gòtica de Vilademuls (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La capella és d'origen romànic del segle xiii. Antigament hi havia hagut una graonada d'accés a l'església avui desapareguda. A al costat sud de la capella hi havia hagut un antic cementiri, també al costat de l'entrada es fa esment de l'existència d'una llosa sepulcral.

## Història

És l'església del nucli de Vilafreser dedicada a Sant Sadurní. Es troba esmentada en documents del segle xi, l'any 1058 fou restituïda al Bisbe de Girona per la Comtessa Ermessenda.
El 1698 era lloc reial.

## Referències

* 1 2 3 «Església parroquial de Sant Sadurní». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2017].
# As Burgas

As Burgas són unes deus d'aigües termals que es localitzen a la ciutat d'Ourense, a Galícia. D'ells brollen unes aigües hipertermals, a una temperatura entre 64 i 68 °C amb un cabal de 300 litres per minut. Aquestes aigües són aplicables a diferents tipus de dermopaties.

## Composició de l'aigua

La composició de l'aigua de les Burgas, segons l'anàlisi feta pels doctors Souto i Bermejo el 1990, és la següent:
* pH: 7,56
* Residu sec: 649,2 mg/l
* Liti: 1,14 mg/l
* Sodi: 102,2 mg/l
* Potassi: 8,15 mg/l
* Rubidi: 0,16 mg/l
* Cesi: 0,11 mg/l
* Calci: 11,2 mg/l
* Magnesi: 0,69 mg/l
* Bor: 1,24 mg/l
* Clorur: 25,0 mg/l
* Fluorur: 13,49 mg/l
* Hidrogencarbonat: 462 mg/l
* Nitrat: 0,33 mg/l
* Silici: 71,8 mg/l

## Origen del nom

L'origen del nom de les Burgas no està molt clar. Per a alguns autors pot procedir del celta beru que vol dir calent, però l'etimologia més acceptada és al fet que prové del llatí burca que vol dir pila, en al·lusió als banys utilitzats pels romans com a balnearis.

## Fonts

Hi ha tres fonts: la Burga de Riba, la més antiga, d'estil popular i pertanyent al segle xvii; la Burga do Medio, petjada al mur i d'estil modern; i la Burga de Baixo, d'estil neoclàssic, segle xix, amb dues canonades laterals i una pila llaurada al centre amb una altra canonada. També es troba en aquest conjunt la rèplica de les quatre ares romanes trobades a la ciutat, la primera d'elles en honor de les Nimfes d'aquestes aigües. Les fonts van ser declarats conjunt històric-artístic l'any 1975.
Tampoc és clar l'origen d'aquestes fonts: una llegenda diu que neixen sota la capella del Sant Crist, a la Catedral, i una altra diu són causades per un volcà en repòs que està a la base del Montealegre i que en algun moment podria arribar a explotar.
Juntament amb la catedral i el Pont Major, són un dels símbols de la capital ourensana, a la qual se li va donar el nom de "Ciutat de les Burgas".
A principis de 2005, a causa d'unes excavacions no autoritzades associades a la construcció d'un nou balneari, va resultar perforat un dels pous que alimenten les Burgas, perdent-se un 40% del cabal, i assecant una de les canonades principals de les fonts per les quals brollen les aigües.
El 28 de juliol de 2010 es va inaugurar la nova piscina termal a la Burga do Medio, obra de l'arquitecte gallec César Portela.

## Galeria d'imatges

* Vista lateral de la Burga de Baixo
* Font principal de la Burga de Baixo
* Lateral de la Burga de Baixo
* Burga de Riba (2006)
* Estanc
* Origen i informació

## Referències

* ↑ «Ourense estrena un nou espai termal al cor de la ciutat». Arxivat de l'original el 2014-02-21. [Consulta: 3 desembre 2014].

## Enllaços externs

* Informació a la pàgina oficial de turisme d'Ourense (gallec)
# Asier Salcedo Borrega

Asier Salcedo Borrega (Vitòria, 9 d'abril de 1980) és un futbolista basc, que ocupa la posició de defensa.
Format al planter del Deportivo Alavés, debuta a la màxima categoria amb el conjunt de Mendizorroza a la temporada 99/00, tot jugant cinc partits.
Posteriorment, la seua carrera ha prosseguit entre Segona i Segona B. A la categoria d'argent va militar al Pontevedra CF i a la SD Ponferradina, sent suplent en ambdós.
# Tirrena-Adriàtica 1978

La Tirrena-Adriàtica 1978 va ser la 13a edició de la Tirrena-Adriàtica. La cursa es va disputar en un pròleg inicial i cinc etapes, la darrera d'elles dividida en dos sectors, sent el segon la tradicional contrarellotge individual pels carrers de San Benedetto del Tronto, entre l'11 i el 16 de març de 1978, amb un recorregut final de 864 km.
El vencedor de la cursa, després de sis victòries consecutives de Roger de Vlaeminck, fou l'italià Giuseppe Saronni (Scic), que s'imposà al noruec Knut Knudsen (Bianchi) i el també italià Francesco Moser (Sanson), segon i tercers respectivament en la classificació general.

## Etapes

| Etapa | Data | Recorregut | Km | Vencedor d'etapa | Líder de la general |
| Pr. | 11 de març | Santa Marinella - Santa Severa (CRI) | 8,0 | Giuseppe Saronni (ITA) | Giuseppe Saronni (ITA) |
| 1a | 12 de març | Santa Marinella - Ferentino | 198,0 | Vittorio Algeri (ITA) | Giuseppe Saronni (ITA) |
| 2a | 13 de març | Cassino - Paglieta | 200,0 | Franco Bitossi (ITA) | Giuseppe Saronni (ITA) |
| 3a | 14 de març | Paglieta - Coll de San Giacomo | 174,0 | Joseph Fuchs (SUI) | Giuseppe Saronni (ITA) |
| 4a | 15 de març | Corropoli - Civitanova Marche | 193,0 | Palmiro Masciarelli (ITA) | Giuseppe Saronni (ITA) |
| 5a A | 16 de març | S.B del Tronto - Corropoli | 73,0 | Rik van Linden (BEL) | Giuseppe Saronni (ITA) |
| 5a B | 16 de març | S.B del Tronto - S.B del Tronto (CRI) | 18,0 | Knut Knudsen (NOR) | Giuseppe Saronni (ITA) |

## Classificació general

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Giuseppe Saronni (ITA) | Scic | 22h 08' 46" |
| 2 | Knut Knudsen (NOR) | Bianchi | + 12" |
| 3 | Francesco Moser (ITA) | Sanson | + 45" |
| 4 | Joseph Fuchs (SUI) | Fiorella | + 52" |
| 5 | Michel Pollentier (BEL) | Flandria-Velda | + 1' 26" |
| 6 | Alfredo Chinetti (ITA) | Selle Royal-Inoxpran | + 1' 45" |
| 7 | Fausto Bertoglio (ITA) | Selle Royal-Inoxpran | + 2' 02" |
| 8 | Wladimiro Panizza (ITA) | Vibor | + 2' 03" |
| 9 | Johan de Muynck (BEL) | Bianchi | + 2' 18" |
| 10 | Bruno Wolfer (SUI) | Zonca | + 2' 39" |

## Referències

* ↑ «Tirreno - Adriatico». sitiodeciclismo.net/. [Consulta: 13 febrer 2014].
* ↑ «Tirreno - Adriatico 1978». cyclingfever.com/. [Consulta: 13 febrer 2014].
* ↑ «TIRRENO - ADRIATICO». cyclebase.nl [Consulta: 13 febrer 2014].

## Enllaços externs

* Web oficial (italià)
# Cotinga ullgroga

La cotinga ullgroga (Cotinga maynana) és un ocell de la família dels cotíngids (Cotingidae).

## Hàbitat i distribució

Habita el bosc de ribera de les terres baixes del sud-est de Colòmbia, est de l'Equador, est del Perú, nord de Bolívia i oest amazònic del Brasil.

## Referències

* ↑ «Cotinga ullgroga». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15/02/2023(català)