OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Caserna de Monteleón

La Caserna d'Artilleria de Monteleón, es trobava al barri de Maravillas, (en l'actualitat molt modificat, ja que el traçat actual es va dissenyar en la segona meitat del segle XIX) de Madrid, sobre el primitiu palau dels marquesos del Valle, ducs de Monteleón i de Terranova. Allí es van fer un lloc en el pavelló d'herois madrilenys els tinents Jacinto Ruiz y Mendoza, Rafael Arango, Luis Daoíz i Pedro Velarde, capitans de la caserna, que es van enfrontar a les tropes d'ocupació franceses durant la invasió napoleònica i van morir en la seva acció. També en aquesta jornada del 2 de maig de 1808 figurarien en les revoltes populars Manuela Malasaña i Clara del Rey, venerades com a heroïnes de l'hagiografia patriòtica.

## Història

Actual imatge de l'arc de la caserna de Monteleón, amb el conjunt de Daoíz i Velarde realitzat per Antoni Solà en 1822, que representa als primers herois de la Guerra del Francès. Al principi es va situar al Parterre del Retiro, per ser traslladat temporalment al Museu d'Escultura i emplaçant-se de manera definitiva, en 1869, a la plaça del Dos de Mayo al costat de l'arc de la desapareguda caserna d'artilleria de Monteleón. Al costat de la foto actual es veu un dibuix de l'original arc d'entrada a la caserna de Monteleón en 1868, engalanat per a una solemne cerimònia quan l'alcalde de Madrid, el Marquès de Villamagna, va prendre possessió de l'arc en nom del poble de Madrid. En la part superior s'observa un cartell el text del qual era:
    L'Ajuntament de Madrid va acordar adquirir aquest arc, entrada al parc vell d'artilleria en memòria de l'inoblidable fet del dos de maig de 1808, i el seu propietari Don Antonio Menendez Cuesta el va cedir gratuïtament com a prova d'amor al seu país.
En el solar on va estar la Caserna de Monteleón, s'obririen els carrers de Ruiz, Malasaña i de Monteleón, es perllongaria la del Divino Pastor i es modificarien antics carrers amb nous noms com Daoiz, Velarde, Dos de Mayo, etc., gairebé tots ells, relacionats amb els successos de 1808. També es crearia la plaça del 2 de maig, en el centre del qual es va situar un monument commemoratiu sota l'antiga porta (restaurada) de la caserna. A l'actual plaça, a més de la caserna, també va estar part del Convent de las Maravillas i del que actualment només es conserva la seva església, la parròquia San Justo y Pastor.
Del nou barri i de les seves cases, sorgides al segle xix, va parlar l'escriptora Rosa Chacel a Barrio Maravillas (1976), en els carrers de les quals va viure durant alguns anys. De la caserna, com va quedar dit, només roman l'arc d'entrada. Curiosament, entorn de 1880, es van construir en les proximitats d'Atocha les casernes de Daoíz i Velarde, la porta d'entrada de les quals era també un arc. En 2003, les instal·lacions militars, ja abandonades, van ser recuperades en part i com a estendard del projecte de rehabilitació es va erigir l'arc.
En l'actualitat, dos-cents anys després dels episodis bèl·lics amb les tropes de Napoleó, sobreviuen tots dos arcs.

## Referències

* ↑ Biografía de Sorolla por Artes de España.

## Vegeu també

* Plaça del dos de mayo lloc on es trobava la Caserna.
# Chamaetylas

Chamaetylas és un gènere d'ocells eminentment insectívors de la família dels muscicàpids (Muscicapidae).
El gènere va ser introduït per l'ornitòleg alemany Ferdinand Heine el 1860. Les espècies del gènere estaven assignades originalment al gènere Alethe, inclòs aleshores a la família de túrdids (Turdidae). El 2010, dos estudis filogenètics moleculars separats van trobar que Alethe era polifilètic i que el gènere estava més estretament relacionat amb la família dels muscicàpids (papamosques del vell món). Posteriorment aquestes espècies passaren a agrupar-se en el gènere Pseudalethe (proposat per Pamela Beresford el 2003), però finalment fou substituit per Chamaetylas.

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 12.1, 2022) aquest gènere està format per quatre espècies:
* Chamaetylas poliophrys - Aleta gorja-roja.
* Chamaetylas poliocephala - Aleta pitbruna.
* Chamaetylas fuelleborni - Aleta pitblanca.
* Chamaetylas choloensis - Aleta del Thyolo.
Referències
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 701. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ Heine, Ferdinand «Neue bisher unbeschriebene Arten» (en alemany). Journal für Ornithologie, 7, 1860, pàg. 425. The title page gives the year 1859 but page 463 has the date 22 January 1860.
* ↑ Check-list of Birds of the World. Volume 10. Museum of Comparative Zoology, 1964, p. 61.
* ↑ Sangster, G.; Alström, P.; Forsmark, E.; Olsson, U. «Multi-locus phylogenetic analysis of Old World chats and flycatchers reveals extensive paraphyly at family, subfamily and genus level (Aves: Muscicapidae)». Molecular Phylogenetics and Evolution, 57, 1, 2010, pàg. 380–392. DOI: 10.1016/j.ympev.2010.07.008. PMID: 20656044.
* ↑ Zuccon, D.; Ericson, P.G.P. «A multi-gene phylogeny disentangles the chat-flycatcher complex (Aves: Muscicapidae)». Zoologica Scripta, 39, 3, 2010, pàg. 213–224. DOI: 10.1111/j.1463-6409.2010.00423.x.
* ↑ «Chats, Old World flycatchers». IOC World Bird List Version 2.7. International Ornithologists' Union, 2011.
* ↑ «Chats, Old World flycatchers». IOC World Bird List Version 12.1. International Ornithologists' Union, 01-01-2022. [Consulta: 16 gener 2022].
# Cavitat glenoide

«Cavitat glenoide» té aquests significats:
* Cavitat glenoide de l'escàpula
* Cavitat glenoide del temporal
# Cavitat uterina

La cavitat uterina és l'interior de l'úter i està limitada per la superfície interna del cos de l'úter. Té forma triangular, aplanada anteroposteriorment, la base (part més ampla) es troba entre les obertures de les trompes de Fal·lopi, i l'àpex (a la part inferior) per l'orifici intern de l'úter es comunica amb el canal del coll uterí.

## Referències

Aquest article incorpora text de l'edició de l'Anatomia de Gray en domini públic.
# Cavitat pelviana

La cavitat pelviana és una cavitat corporal que està delimitada pels ossos de la pelvis. El seu sostre oblic és l'entrada pelviana (l'obertura superior de la pelvis). El seu límit inferior és el sòl pelvià. La cavitat pelviana conté principalment òrgans reproductors, la bufeta urinària, el còlon pelvià i el recte. En la femella, l'úter i la vagina ocupen l'espai entre aquestes vísceres. El recte es col·loca a la part posterior de la pelvis, en la corba del sacre i el còccix; La bufeta es troba davant, darrere de la símfisi púbica. La cavitat pelviana també conté grans artèries, venes, músculs i nervis. Aquestes estructures conviuen en un espai replè, i els trastorns d'un component pelvià poden afectar-ne un altre; per exemple, el restrenyiment pot sobrecarregar el recte i comprimir la bufeta urinària, o el part pot danyar els nervis púdics i després conduir a una debilitat anal.

## Referències

* ↑ Aquest article incorpora text de l'edició de l'Anatomia de Gray en domini públic.
# Chola

«Chola» té aquests significats:
* Chola (anglès) o txola (català), nissaga que es va originar en una part del sud de l'Índia equivalent a grans trets al modern Tamil Nadu
* Chola (Obrint Pas) membre d'Obrint Pas
# Chokyi Dronma

Chokyi Dronma (en Wylie: Chos-kyi sgron-me) (1422-1455), princesa de Gungthang, va ser la primera Samding Dorje Phagmo (bSam-lding rDo-rje phag-mo) i inaugurà el llinatge de dones tulkus, de reencarnacions de lames.
Princesa del regne independent de Gungthang localitzat al sud-oest del Tibet, es va casar amb un membre de la família reial del principat meridional de Lato (La stod lho) però, després de la mort de la seva única filla, va renunciar a la seva família i a l'estatus reial per ser monja budista, als voltants de l'any 1442. Fou la principal figura de la tradició bodongpa del Budisme tibetà. Va morir al monestir de Manmogang a Tsari, al sud-est de Dakpo, prop de la frontera amb l'Índia, el 1455.

## Referències

* ↑ «The Life of Chokyi Dronma (Chos kyi sgron ma)». AHRC. Mongolia & Inner Asia Studies Unit (Department of Social Anthropology). Cambridge. Arxivat de l'original el 7 d’abril 2018. [Consulta: 10 setembre 2015].
* ↑ Diemberger, 2007, p. 1-2, 6, 45.
* ↑ «http%3A%2F%2Fwww.bodong.org%2F Bodong tradition». Bodong Research Centre. [Consulta: 10 setembre 2015].
* ↑ Diemberger, 2007, p. 46.

## Bibliografia

* Diemberger, Hildegard. When a woman becomes a religious dynasty: the Samding Dorje Phagmo of Tibet. Nova York: Columbia University Press, 2007. ISBN 978-0-231-14320-2.
# Casa Lluvià

La Casa Lluvià és un edifici modernista de Manresa (Bages) protegit com a bé cultural d'interès local.. És una típica torre de senyors aïllada amb un petit jardí projectat per Ignasi Oms i Ponsa l'any 1908 i considerada com l'obra més purament modernista i reeixida de l'arquitecte manresà.
Actualment acull la seu del Col·legi d'Arquitectes del Bages i Berguedà i les oficines de la Fira Mediterrània de Manresa.

## Descripció

La Casa Lluvià és un habitatge representatiu de la burgesia industrial de principis del segle xx, elements que a Catalunya solen confluir en el Modernisme. Està ubicada en un xamfrà del carrer que porta el nom de l'arquitecte (Arquitecte Oms, 5), prop del passeig de Pere III, en ple centre de la ciutat de Manresa. Si bé es va construir per encàrrec de Sebastià Tàpias i Selga, posteriorment la va adquirir el senyor Lluvià. Durant un temps va servir d'escola i va passar per un moment crític en què va estar a punt de ser enderrocada.
A diferència del Casino de Manresa (1906), la Casa Lluvià s'aparta del classicisme i l'autor hi combina, en un joc de volums asimètrics, un cos central amb dues torres de diferents proporcions i alçades. La façana conserva una ornamentació típicament modernista amb esgrafiats a les parets, ornamentació florals en capitells i mènsules, rematat amb un esglaonat de rajola i totxo a les cornises. El jardí està tancat amb reixes de ferro forjat.
A l'interior de l'edifici s'hi conserven alguns elements típics com ara columnes de pedra amb relleus, sostres amb motllures i pintura de tendència naïf. També es conserva la fusteria original de les finestres d'un despatx.

## Història

Fou construïda entre 1809 i 1910, s'hi feren reformes a l'escala exterior i la porta del primer pis el 1935. El 1981 va ser adquirida i restaurada per l'ajuntament de Manresa.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Lluvià». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 juny 2015].
# Casa Lluís Marín Mir

La Casa Lluís Marín Mir és un edifici de la Ronda del Carril de la Garriga (Vallès Oriental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici civil, edificat sobre una lleugera pendent. Té una paret mitgera. Consta de planta baixa i dos pisos. Les obertures, rectangulars, estan emmarcades per una llinda de pedra. La coberta és a dues vessants. A la façana lateral hi ha una gran obertura rectangular que s'inicia en el primer pis i arriba gairebé fins al ràfec de coberta.

## Referències

* ↑ «Casa Lluís Marín Mir». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 juliol 2015].
# Casó (Alpens)

Casó és una obra d'Alpens (Lluçanès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de planta rectangular allargada amb un cos central de planta pis i golfes, amb el teulat a doble vessant i dos cossos laterals cadascun amb una sola vessant de teulat que coincideix a banda i banda del cos central. L'ordenació de la façana és regular, amb dues obertures a cada pis del cos central i en els laterals, la planta amb dues obertures rectangulars i tres arcades al pis que coincideixen amb finestres rectangulars a la part interior. Les obertures de la part central tenen llindes i muntants de pedra i les finestres tenen també ampit de pedra que sobresurt de la façana.

## Referències

* ↑ «Casó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 juny 2020].
# Centrolene ilex

Centrolene ilex és una espècie de granota que viu a Colòmbia, Costa Rica, Nicaragua i Panamà.

## Referències

* Solís, F., Ibáñez, R., Chaves, G., Savage, J., Jaramillo, C., Fuenmayor, Q., Castro, F., Grant, T. & Wild, E. 2004. Centrolene ilex. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 25 d'abril del 2008.
# Carrer de Dalt (Palau-solità i Plegamans)

El Carrer de Dalt és una obra de Palau-solità i Plegamans (Vallès Occidental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Sense establir una xarxa de carrers ben dibuixada i ordenada, el Carrer de Dalt, així com La Sagrera, Carrer de Baix i Cases Noves, presenta un carrer principal que el defineix amb una sèrie de carrers que hi surten o hi van a donar de manera perpendicular. La tipologia de les seves cases es mou dins les cases de pagès o masies una mica més aïllades tot i que sempre prop dels seus horts i terres de conreu. Les cases són d'estructura senzilla, generalment tenen planta baixa i un pis, de planta rectangular i teulada a dues vessants; d'altres tenen un capcer basilical, donant cabuda a l'obertura de les golfes. Carener perpendicular a la façana. Les portes tenen alternança d'arc de mig punt i arc escarser, i a les finestres entre rectangulars i altres en balcó. Els paraments són de còdols i maó. Algunes conserven l'arrebossat. A l'interior, àmplia entrada, cuina, llar de foc amb escó i forn de pa. Algunes encara conserven les seves funcions primigènies; d'altres han estat recuperades per a segona residència.

## Història

El carrer de Dalt forma part de les primeres mostres de nuclis de població quan l'administració de la contrada era compartida entre dues parròquies: Santa Maria de Palau Solitar i Sant Genís de Plegamans. En aquells moments tenia com a participants també La Sagrera i el Carrer de Baix. El poble no ha seguit massa el nucli de cases al voltant de l'església, fora de la Sagrera, sinó que es va anar formant mitjançant les cases de pagès disseminades esdevenint els nuclis ja nominats. Entre el Carrer de Baix i de Dalt hi ha 2 km. De distància, degut a la importància dels conreus que eren prop de les cases de pagès.

## Referències

* 1 2 «Carrer de Dalt». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2016].
# Charles Watkins Merrifield

Charles Watkins Merrifield (1827-1884) va ser un matemàtic anglès que va ser president de London Mathematical Society.
Merrifield era fill d'un advocat a la cort de Londres i d'una crítica d'art i literària. Ve rebre una bona educació i el 1847 va començar a treballar al Departament d'Ensenyament.
Tor i ser advocat, mai va exercir com tal. A partir de 1858 va publicar una sèrie d'articles sobre càlcul de funcions el·líptiques pels quals va obtenir el seu nomenament de fellow de la Royal Society. El 1865 va ser nomenat membre del Institut d'Arquitectes Navals i dos anys més tard director de la Reial Escola d'Arquitectura Naval, càrrec que va mantenir fins al 1873. Durant aquesta època va publicar nombrosos articles sobre construcció de vaixells i estudis tècnics. Va ser un ferm partidari de la utilització de servomotors per millorar la maniobrabilitat i la flotabilitat dels bucs.

## Referències

* ↑ Loske, pàgines 1-16.
* ↑ Nature, Obituary.
* ↑ Proceedings of RS, Obituary, pàgina ii.
* ↑ Reed, pàgina 271.

## Bibliografia

* Anònim «Obituary» (en (anglès)). Nature, Vol. 29, Num. 742, 1884, pàg. 270. DOI: 10.1038/029270a0.
* Anònim «Obituary Notice of Fellow deceased» (en (anglès)). Proceedings of the Royal Society, Vol. 36, Num. 228-231, 1883, pàg. i-iii. DOI: 10.1098/rspl.1883.0070.
* Loske, Alexandra «Mary Philadelphia Merrifield: Color History as Expertise» (en (anglès)). Visual Resources, 2016, pàg. 1-16. DOI: 10.1080/01973762.2016.1214802.
* Reed, Edward James. A Treatise on the Stability of Ships (en (anglès)). Cambridge University Press, 2011. ISBN 978-1-108-02643-7.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Charles Watkins Merrifield» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
# Chase (Kansas)

Chase és una població dels Estats Units a l'estat de Kansas. Segons el cens del 2000 tenia 490 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Chase tenia 490 habitants, 195 habitatges, i 138 famílies. La densitat de població era de 652,4 habitants per km².
Dels 195 habitatges en un 30,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 59% hi vivien parelles casades, en un 7,2% dones solteres, i en un 29,2% no eren unitats familiars. En el 24,6% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,51 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,03.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29% tenia menys de 18 anys, un 6,1% entre 18 i 24, un 24,7% entre 25 i 44, un 24,5% de 45 a 60 i un 15,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 32.361 $ i la renda mediana per família de 39.688 $. Els homes tenien una renda mediana de 28.000 $ mentre que les dones 20.139 $. La renda per capita de la població era de 13.972 $. Entorn del 8,2% de les famílies i el 10,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Chase». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Chase». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
Viccionari
# Salomé III

Salomé III (Salome, Σαλώμη) fou una princesa jueva. La seva biografia es barreja amb la de Salomé II.
Salomé III fou la filla d'Heròdies i d'Herodes Filip I (fill d'Herodes el Gran). En canvi, Salomé II fou la filla d'Herodes Antipes i Heròdies.
El seu parent o padrastre Herodes Antipes la va veure ballar i això el va complaure. Salomé va convèncer Herodes Antipes de fer matar Joan el Baptista a causa de les seves crítiques al matrimoni d'Herodes Antipes i Heròdies, que Joan considerava adúlter. Per això Salomé és esmentada pels evangelistes Marc i Mateu, en sentit crític, com a seductora i mala persona.
Una de les dues Salomé es va casar dues vegades, la primera amb el seu oncle Herodes Filip II, tetrarca d'Iturea i Traconitis, que va morir jove; i després amb el seu cosí Aristòbul, fill d'Herodes de Calcis, amb qui va tenir tres fills.
Flavi Josep en les Antiguitats judaiques (llibre XVIII, capítol 5,4): "Heròdies, [...] qui tingué una filla, Salomé; després del seu naixement, Heròdies [...] es divorcià del seu espòs mentre encara era viu, i es casà amb Herodes, germà seu per línia paterna, ell era tetrarca de Galilea; però Salomé es casà amb Herodes Filip [...] tetrarca de Traconítide [...]".
La llegenda de la seva mort que dona Nicèfor a la seva "Història eclesiàstica" és totalment imaginària.

## Referències

* ↑ «Salomé III». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Censorí (gramàtic)

* Per a altres significats, vegeu «Censorí (desambiguació)».
Censorí (en llatí: Censorinus) va ser un gramàtic llatí del segle iii. És conegut per la seva obra De Die Natali, una obra miscel·lània en dos llibres que ha estat conservat per la tradició manuscrita.
De Die Natali és un curiós tractat que constitueix un compendi dels coneixements de l'època sobre el naixement i la vida de l'home. Explica l'origen de la humanitat, els moments que condueixen al naixement d'una persona (concepció, gestació i part), la relació del naixement amb la música i amb els astres, les edats de la vida humana, l'eternitat, el temps, la cronologia i les maneres de mesurar-la, i la influència de les estrelles i els genis durant la vida. Es va compondre el 238, segons explica Censorí al mateix volum, i va ser escrit per l'aniversari del seu patró, Quint Cerel·li.
Part del seu mèrit consisteix en el fet que utilitza i resumeix notícies d'escriptors anteriors a la seva època, sobretot de Varró i de Suetoni, extretes de llibres que s'han perdut i que permeten reconstruir-los. D'altra banda, Censorí aporta molta d'informació valuosa sobre l'antiga cronologia, altrament desconeguda.
A més del De Die Natali, consta que també va escriure un tractat, De metris, que segons sembla parlava dels diferents tipus de vers de la poesia llatina, i un altre titulat De accentibus, d'un cert prestigi entre els filòlegs de segles posteriors. Aquestes dues obres, però, s'han perdut.

## Referències

* ↑ García Gual 2008: «Prólogo».
* 1 2 Smith, William (editor). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès), 1870, pàg. 665-666 (v. 1).

## Edicions

* (francès) Livre de Censorinus sur le jour natal. Traduit pour la première fois en français par M. J. Mangeart. París: C. L. F. Panckoucke, 1843.
* (llatí) Censorini de die natali liber. Recensuit Fridericus Hultsch. Leipzig: Teubner, 1867.
* (llatí) De Die Natali Liber ad Q. Caerellium. Edidit Ivan Cholodniak. Sant Petersburg, 1889.
* (castellà) García Gual, Carlos. Censorino. El libro del cumpleaños. Barcelona: Alba, 2008. ISBN 9788484284086.