OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cap nen sense joguina

Cap nen sense joguina és una campanya solidària de recollida de joguines per a nenes i nens de famílies sense recursos de la ciutat de Barcelona. Se celebra la nit de Reis des de 1967, impulsada per Ràdio Barcelona i el Casino l'Aliança del Poblenou.
Els dies abans de la vigília de Reis els ciutadans porten joguines noves als estudis de Ràdio Barcelona, al carrer Casp. La nit i matinada del 5 al 6 de gener, l'emissora SER Catalunya emet una marató radiofònica on subhasta objectes cedits per famosos. En els darrers anys, la responsable de conduir aquest programa de ràdio és la locutora Rosa Badia. Els ingressos generats serveixen per a completar els lots de joguines que es lliuraran, amb la col·laboració del Reis d'Orient, abans que comenci la nova jornada.

## Referències

* ↑ Roca, Albert Castellví. «50 anys de solidaritat radiofònica». Diari Ara, 05-01-2017. Arxivat de l'original el 2021-01-27. [Consulta: 7 desembre 2022].
* ↑ «'Cap nen sense joguina' arriba a la 45a edició». Social.cat, 03-01-2012. [Consulta: 7 desembre 2022].
# Cap lloc on amagar-se

Cap lloc on amagar-se (títol original: Injeong sajeong bol geot eobtda) és una pel·lícula sud-coreana dirigida per Lee Myung-se, estrenada el 1999. Ha estat doblada al català.

## Argument

Els agents Woo i Kim investiguen sobre el misteriós homicidi amb ganivet dels quaranta graons. Utilitzant mètodes prou expeditius, troben ràpidament la pista del culpable, un carismàtic traficant de droga, Chang Sungmin, però aquest resulta ser molt dur de pelar, canviant moltes vegades d'aparença.

## Repartiment

* Ahn Sung-ki: Chang Sungmin, el fugitif
* Park Jung-hun: Detectiu Woo
* Jang Dong-gun: Detectiu Kim
* Choi Ji-woo: Juyon, la xicota
* Ahn Jae-mo
* Park Sang-myeon
* Lee Won-jong

## Premis i nominacions

* Premi a la millor pel·lícula, millor segon paper masculí (Jang Dong-gun) i millor fotografia (Jeong Kwang-seok i Song Haeng-ki), en els Blue Dragon Film Awards 1999.
* Premi del millor actor (Park Jung-hun) en els Baeksang Best Film Awards 2000.
* Premi de la millor fotografia (Jeong Kwang-seok i Song Haeng-ki) en els Grand Bell Awards 2000.
* Premi a la millor pel·lícula, millor fotografia, millor realitzador i millor actor (Park Jung-hun), en el Festival del film asiàtic de Deauville 2000.

## Referències

* ↑ «Cap lloc on amagar-se». esadir.cat.
* ↑ Tobias, Scott «10 Modern Korean Movies to Stream if You Don't Want Horror» (en anglès). The New York Times.
# Can Junquera

Can Junquera és una casa d'Amer (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici entre mitgeres de tres plantes i terrassa amb torreta quadrangular. La façana, arrebossada i pintada, consta de tres crugies. La casa destaca per la seva cuidada decoració exterior i interior, com ara els esgrafiats, els guardapols o l'encoixinat d'imitació de blocs de pedra.
La planta baixa té un gran sòcol de placat de pedra calcària d'un metre d'alçada, una finestra amb reixa de ferro i dos portals emmarcats de pedra i llindes monolítiqueses amb forma de pentàgon irregular. El portal d'entrada principal, d'aspecte senyorial i burgés, té al centre de la llinda un baix relleu amb les lletres N, J i R superposades, relatives al nom del cap de casa dels Junquera quan es feu la casa.
Entre els diferents pisos hi ha línies de separació basades en diverses motllures de cornisa i en esgrafiats, de diferent decoració a cada pis, entre les llindes i les bases dels balcons o la cornisa, amb formes vegetals i geomètriques de fons vermell. Els límits amb les cases veïnes també estan marcats amb franges verticals d'arrebossat amb imitació de blocs de pedra.
El primer pis té un balcó corregut amb tres finestres. El balcó està decorat amb una barana de ferro colat i amb 6 mènsules de motllo i ciment que sostenen les cinc bases monolítiques del balcó. Les finestres, emmarcades amb motllura de ciment, són altes i tenen uns guardapols de motllo de ciment amb decoració d'arrel barroca. Hi ha timpans, mènsules, volutes, cràteres i esgrafiats amb franges verticals de color vermell i groc. La finestra central conté, al lloc del fris d'esgrafiats, la inscripció pintada: ANY 1895
el segon pis, després de la cornisa i els esgrafiats decoratius, consta de tres balcons individuals, també amb barana i decoració de ferro colat similar al balcó corregut del primer pis.
Després d'una altra franja desgrafiats de decoració vegetal comença la cornisa, amb 12 mènsules i emergent uns 40 cm. Sobre la cornisa hi ha una barana motllurada amb quatre acroteris de decoració de palmes vegetals.
A la part superior del terrat s'alça una torre quadrangular de rajola i ciment, pintada de blanc i amb motllures a la cornisa superior.

## Història

Casa d'origen medieval i modern reformada amplament a finals del segle xix. Pel que fa a l'estructura general i el fet de dotar-se d'una torreta superior, cal relacionar-la amb Can Colomer, no gaire allunyada d'aquesta (vegeu fitxa Can Colomer - Casa Porcioles-, Amer).
Aquest fou habitatge de la família Junquera i de l'alcalde d'època franquista Narcís Junquera. Aquesta família prové de la casa de pagès d'origen medieval del mas de la Junquera, al nord del terme d'Amer, camí de les Planes d'Hostoles.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Can Junquera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].
# Can Júria

Can Júria és una masia amb elements gòtics i renaixentistes de Maçanet de la Selva (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de dues plantes i golfes, d'estructura rectangular, vessants a laterals en dos nivells. De totes les cantonades i les obertures emmarcades en pedra destaquen les de la façana, del tot excepcionals per la forma i el treball escultòric.
La planta baixa destaca per la grandària de la porta de mig punt amb grans dovelles que és l'accés principal. La dovella clau conté un escut nobiliari emmarcat amb relleus de falsos cordills i dividit en tres parts, dues a dalt de més petites, dins cadascuna de les quals hi ha una estrella d'onze puntes, i una a la part baixa, la més gran, on hi ha un arbre. Les finestres de cada costat de la porta tenen els ampits treballats.
Pel que fa al primer pis, cal ressaltar el finestral d'estil renaixentista situat sobre la gran porta de mig punt. Es divideix en quatre parts entre ampit, muntants i dintells. La primera fa de basament motllurat. La segona la formen cinc blocs muntants per banda amb un baix relleu de base, fust i capitell d'un pilar simulat. La tercera està formada per dos grans blocs amb frisos motllurats on s'inclou una inscripció que fa referència a l'antiguitat de l'edifici. I la quarta consta d'un escut emmarcat de cintes i flors que funciona com un frontó. Les finestres laterals del primer pis són iguals a banda i banda i consten d'un ampit amb sostent triangulat de blocs, impostes esculpides als muntants amb una part inferior vegetal i una superior amb un cap humà central i decoració vegetal lateral i un coronament allindat d'un sol bloc d'arc conopial lobulat i motllurat.
Les golfes tenen una obertura rectangular amb part dels muntants de rajol i ampits motllurats. Aquestes només s'alcen del primer pis fins a una mica més de la meitat de la casa. La resta d'obertures i els diferents contraforts del mas són altres elements a destacar.
A més del mas original, que només té adossat un cobert a la part del darrere, existeixen diverses dependències ramaderes entre pallers, estables, magatzems i coberts. Un d'aquests coberts, l'annex més notable, és un edifici rectangular de dues aigües a laterals amb obertura d'arc de mig punt fet de rajol, tres contraforts exteriors i sostent interior d'arc diafragma carpanell també de rajol.

## Història

La inscripció existent al fris al triple dintell del finestral principal conté la data de 1556.
Sembla que fou reformada, sobretot els interiors, l'any 1912.
Durant la segona meitat del segle xx, a més de fer les dependències necessàries per la granja de vaques, es van consolidar i reforçar el sostres.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Can Júria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 setembre 2017].
# Can La

Can La és una casa d'Amer (Selva) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici entre mitgeres de tres plantes i coberta de doble vessant a façana situat al costat dret del principi del carrer Girona. La façana, de dues crugies, està arrebossada i pintada de blanc, en mal estat de conservació, i té els emmarcaments de la major part d'obertures de pedra sorrenca. Existeixen restes de pintura al voltant de les obertures del primer i segon pis, possiblement, del segle xix.
La planta baixa consta de dos portals i d'una finestra entre ells. Els dos portals d'arc de mig punt, encara que un d'ells és d'obra de maçoneria i d'arrebossat i l'altre adovellat i fets amb grans blocs de pedra sorrenca. La finestra és petita, formada per quatre blocs de pedra sorrenca i enreixada de ferro de forja. Es veu un sòcol d'arrebossat i pintura grisa, encara que, com altres parts de la façana, està en mal estat quan no ha desaparegut parcialment. Les portes són fetes de fusta de roure.
El primer pis conté dues finestres emmarcades de pedra. Destaca sobretot la de la part dreta, un gran finestral fet de grans blocs, amb guardapols i llinda d'arc conopial lobulat, impostes de decoració floral, blocs de suport i ampit treballat amb motllures. Malgrat el desgast de la pedra, la seva conservació és relativament bona. L'altra finestra, també emmarcada de pedra sorrenca, té un ampit emergent i una reixa de ferro a la part baixa, a mode de petit balconet.
Al segon pis es veuen quatre finestres petites d'unes golfes o d'una tercera planta. Són fetes d'obra de maçoneria arrebossada. Existeixen dos ràfecs diferents, un a la part dreta i l'altre a la part esquerra. El de la part dreta consta de tres fileres de rajola, dues de rajola planera i una en forma de dent de diamant. El de la part de l'esquerra consta de dues fileres, una de rajola plana i una de teula.

## Història

Casa datada del segle xvi, amb reformes al llarg del segle XIXI i XX, pel que fa al segon pis i els interiors.
Can La, havia sigut un antic escorxador d'Amer, però actualment està deshabitada i mal conservada.
La casa conserva la finestra d'arc conopial i els portals adovellats originals.
Segons l'inventari de 1985, aquesta casa fou comprada per la família Tutau.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Can La». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].
# Juan Antonio López García

Juan Antonio López García (Irun, 9 de juny de 1936) és un exfutbolista basc de la dècada de 1960.

## Trajectòria

Formà part dels clubs Umore Ona i Beasain, destacant més endavant al Deportivo Alaves a segona divisió. La temporada 1957-58 fou incorporat a l'Athletic Club, on hi romangué durant cinc temporades. Mai fou titular de l'equip essent suplent de Carmelo Cedrún. Fou campió de Copa la temporada 1957-58. L'any 1962 fitxà pel RCD Espanyol, on jugà dues temporades, en les quals assolí un ascens a primera. Finalitzà la seva carrera al Recreativo de Huelva.

## Palmarès

* Copa espanyola:
** 1957-58

## Referències

* 1 2 «López, portero del Umoreona que militó en Athletic y Español». Diario Vasco, 29-01-2012. [Consulta: 9 gener 2017].
* 1 2 3 4 5 6 «JUAN ANTONIO LOPEZ GARCIA». porteros vascos de leyenda, 26-02-2010. [Consulta: 9 gener 2017].
* ↑ «López». aupaathletic.com. [Consulta: 9 gener 2017].
* ↑ «JUAN ANTONIO LÓPEZ GARCÍA». fuerzaperica.com. [Consulta: 9 gener 2017].
* ↑ «Trayectoria». athletic-club.eus. [Consulta: 9 abril 2022].

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Josef Hassmann

Josef Hassmann (21 de maig de 1910 - 1 de setembre de 1969) fou un futbolista austríac de la dècada de 1930.
Fou internacional amb Àustria, amb la qual participà en la Copa del Món de 1934. Pel que fa a clubs, fou jugador de Admira Viena, FC Wien, Straßenbahn Wien, i SK Rapid Wien.

## Referències

* ↑ Copa do Mundo da FIFA Itália 1934 Arxivat 2011-08-08 a Wayback Machine.
* ↑ Perfil a Rapidarchiv.at
# Acroneuria arida

Acroneuria arida és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.

## Alimentació

És carnívor.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: Geòrgia, Carolina del Nord, Ohio Nova Jersey, Pennsilvània i Tennessee, incloent-hi les muntanyes Apalatxes.

## Referències

* ↑ Pictet, F.J., 1841. Histoire naturelle générale et particulière des insectes névroptères 1:144.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Hagen, 1861. Smith. Misc. Coll. 18.
* 1 2 3 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Rivers of the United States: The eastern and southeastern states (anglès)
* ↑ Stoneflies of the United States - Stoneflies of Georgia (anglès)
* ↑ A list of the Stoneflies, Plecoptera, Known to Occur in Southeastern Ohio (anglès)
* ↑ Stoneflies of the United States - Stoneflies of Pennsylvania (anglès)
* ↑ Pennsylvania Aquatic Insects Arxivat 2016-03-05 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ The Benthic Fauna in Four Small Southern Appalachian Streams Arxivat 2011-03-31 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Perlidae Species Listing (anglès)
* ↑ Flyfishing Entomology - North American Stoneflies (anglès)
* ↑ Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ NatureServe (anglès)

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Claassen, 1940. Mem. Cornell agric. Exp. Sta. 232:172.
* Earle, 2009. Ent. News 120(2):157-170.
* Grimaldi, D.; Engel, M. S. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521821490.
* Illies, 1966. Das Tierreich 82:306, 307, 310.
* Klapálek, 1909. Bull. Int. Acad. Sci. Bohême (Sci. Math. Nat.) 14:234-247.
* Needham & Claassen, 1922. Canad. Ent. 54:185.
* Needham & Claassen, 1925. The Thomas Say Foundation II:185, 186.
* Stark & Gaufin, 1976. J. Kans. Entomol. Soc. 49(2):239.
* Zwick, P. Insecta: Plecoptera: phylogenetisches System und Katalog (en alemany). Walter de Gruyter, 1973. ISBN 9783110045512.
* Zwick, P., 2000: Phylogenetic System and Zoogeography of the Plecoptera. Annual Review of Entomology. Vol. 45: 709-746. «enllaç». Arxivat de l'original el 2022-10-17. [Consulta: 15 juliol 2012].

## Enllaços externs

* Barcodes of Life (anglès)
# Hidroxilamina

La hidroxilamina és un compost inorgànic amb la fórmula química NH₂OH. En estat pur és un compost higroscòpic, cristal·lí inestable de color blanc. Tanmateix, la hidroxilamina gairebé sempre es fa servir en solució aquosa. Es fa servir per preparar oximes. També és un intermedi en el procés biològic de la nitrificació. L'oxidació de NH₃ està mediada per l'enzim hidroxilamina oxidoreductasa (HAO).

## Producció

NH₂OH es pot produir per diverses vies. La principal és la síntesi de Raschig: el nitrit d'amoni aquós es redueix per HSO₄$^−$ and SO₂ a 0 °C per donar un anió d'hidroxilamido-N,N-disulfat:
    NH₄NO₂ + 2 SO₂ + NH₃ + H₂O → 2 NH₄$^+$ + N(OH)(OSO₂)₂$^{2−}$
Aquest anió s'hidrolitza i dona (NH₃OH)₂SO₄:
    N(OH)(OSO₂)₂$^{2−}$ + H₂O → NH(OH)(OSO₂)$^−$ + HSO₄$^−$
    2 NH(OH)(OSO₂)$^−$ + 2 H₂O → (NH 3OH) 2SO 4 + SO2− 4

## Usos

La hidroxilamina i les seves sals es fan servir d'agents reductors en moltes reaccions. També poden ser antioxidants pels àcids grassos. També es fan servir en el revelat de fotografies.
La sal de nitrat, nitrat d'hidroxilamoni, està en estudi com propel·lent per als coets.
En el passat els biòlegs la utilitzaven per induir mutacions aleatòries entre els parell de bases de G a A, o de C a T. Actualment s'usen altres mutàgens.

## Seguretat

La hidroxilamina pot explotar si s'escalfa.
És un irritant en el tracte respiratori, pell, ulls i altres membranes mucoses.

## Grup funcional

Es coneixen derivats susbstituïts químicament de la hidroxilamina. Si es substitueix el grup hidroxil aleshores s'anomena una O-hidroxilamina, si un dels hidrogens amines es substitueix es diu que és una N-hidroxilamina. Exemples de compostos que contenen grups funcionals hidroxilamina són N-tert-butil-hidroxilamina o l'enllaç glucosídic en la caliqueamicina.

## Vegeu també

* Amina

## Referències

* ↑ Greenwood and Earnshaw. Chemistry of the Elements. 2nd Edition. Reed Educational and Professional Publishing Ltd. pp. 431-432. 1997.
* ↑ Japan Science and Technology Agency Failure Knowledge Database Arxivat 2007-12-20 a Wayback Machine.
* ↑ MSDS Sigma-Aldrich

## Bibliografia

* Hydroxylamine
* Walters, Michael A. and Andrew B. Hoem. "Hydroxylamine." e-Encyclopedia of Reagents for Organic Synthesis. 2001.
* Schupf Computational Chemistry Lab
* M. W. Rathke A. A. Millard "Boranes in Functionalization of Olefins to Amines: 3-Pinanamine" Organic Syntheses, Coll. Vol. 6, p. 943; Vol. 58, p. 32. (preparation of hydroxylamine-O-sulfonic acid).

## Enllaços externs

* Calorimetric studies of hydroxylamine decomposition
* Chemical company BASF info
* MSDS
* MSDS Arxivat 2007-10-23 a Wayback Machine.
* Deadly detonation of hydroxylamine at Concept Sciences facility
# Sant Feliu de la Pobleta de Bellveí

L'església de Sant Feliu de la Pobleta de Bellveí és la parroquial de la vila de la Pobleta de Bellveí, de l'antic terme del mateix nom, actualment del terme municipal de la Torre de Cabdella, del Pallars Jussà. Està situada a l'angle nord-est del clos de la vila, que és alhora el punt més elevat de la plana on es dreça el poble. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici molt modificat, integrat a la trama medieval del nucli antic. Al costat nord-est sobresurt un absis semicircular molt reformat. La façana principal dona a un carreró amb un arc de pas. Té la porta decorada per una arquivolta sobre impostes, amb rosetó per a il·luminació del cor. En la coberta, a dues vessants, sobresurt un "campanile" com a cimbori lateral. A la cantonada de ponent s'adossa un campanar de base quadrada, vuitavat a la part superior, amb quatre obertures mig tapiades i coberta gairebé plana.

## Història

El castro de Belvidin figura en una donació del comte de Pallars Arnau Mir als comtes de Barcelona vers 1057, donant origen romànic a la primitiva església. Abans del segle xiv Bellveí fou substituït per la vila nova de la Pobleta. A mitjans del segle xviii la senyoria era de Toralla. Al Museu Diocesà d'Urgell es conserva un fragment d'un retaule gòtic tardà.
Es tracta d'una església moderna, que serva algun element del temple medieval primitiu, però que ha sofert nombroses modificacions, de manera que la major part del temple actual pertany com a molt al segle xvii. Té un interessant campanar de planta octogonal a l'angle nord-est de l'església. L'absis principal, orientat cap a llevant, presenta a l'exterior la forma de punt rodó, la planta del qual coincideix amb la característica dels absis romànics. Al nord s'obre la capella del Santíssim, amb un altre absis més modern. Sant Feliu de la Pobleta de Bellveí conserva diversos retaules d'època moderna i caràcter popular. Un d'ells, dedicat a santa Anna i a altres sants, així com una imatge de sant Jaume, procedeixen de l'església del veí poble d'Envall.

## Galeria d'imatges

* Absis principal de l'església
* Interior de l'absis principal

## Referències

* 1 2 «Sant Feliu de la Pobleta de Bellveí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2017].
* ↑ BALUST I CLAVEROL, Lídia. "Les restauracions del patrimoni artístic al Pallars". A: XXXVI Assemblea Intercomarcal d'Estudiosos. Collegats. Revista del Centre d'Estudis del Pallars 1991, 5. Tremp: Centre d'Estudis del Pallars i Garsineu Edicions, 1991. ISBN 84-88294-04-2
# Joseph Menter

Joseph Menter (Deutenkofen, 17 de gener de 1808 - Múnic, 18 d'abril de 1856) fou violoncel·lista alemany i professor de música.

## Biografia

Joseph Menter va rebre la seva formació a Múnic de mans de Philipp Moralt. Com molts dels seus companys, primer va tocar el violí i després va passar al violoncel. El 1825 va tenir la seva primera aparició en un concert a l'Acadèmia Musical de Múnic. Poc després de complir els 21 anys, Menter va aconseguir feina a lOrquestra Hohenzollern d'Hechingen. El 1833 va ser cridat a Múnic després d'haver actuat com a convidat en dos concerts de l'Acadèmia Musical amb gran èxit a l'octubre de 1832 i fins i tot va organitzar el seu propi concert amb l'orquestra de la cort al desembre.
Des de 1839 Joseph Menter es va fer internacionalment conegut per les seves gires de concerts a Àustria, Holanda, Bèlgica i Anglaterra. Des del novembre de 1848 va treballar com a professor de violoncel al conservatori que s'havia fundat dos anys abans. Com que va aparèixer sovint als concerts de la "Musikalische Akademie" com a solista i com a músic de cambra amb diversos socis, es va convertir en una personalitat coneguda en la vida musical de Múnic. Les seves composicions per a violoncel, algunes de les quals només es van publicar després de la seva mort, van tenir poc èxit, ja que només es van valorar com a exigents tècnicament, però no musicalment. És el pare de la coneguda pianista Sophie Menter (1846-1918).

## Alumnes de Menter

* Georg Goltermann
* Joseph Werner
* Ferdinand Buchler
* Valentin Müller

## Bibliografia

* Necrològica en Neue Zeitschrift für Musik: das Magazin für neue Töne, Ausgabe volum 1. gener 1856, S. 203, digitalitzat

## Enllaços externs

* http://www.bmlo.uni-muenchen.de/m0580/ a Bayerischen Musiker-Lexikon Online (BMLO)
* https://www.weber-gesamtausgabe.de/de/A007548.html a l'edició completa de Carl Maria von Weber
# Rafael Prieto i Caules

Rafael Prieto i Caules (Maó, 1834 - Madrid, 1913) fou un polític republicà menorquí, diputat a les Corts espanyoles durant el sexenni democràtic i durant la restauració borbònica.

## Biografia

Es graduà en administració Pública i Dret Civil a la Universitat Central de Madrid. Treballà com advocat a Madrid i fou secretari de l'Ateneo de Madrid. El 1865 va tornar a Maó, on fou secretari de la Junta Revolucionària local durant la revolució de 1868, i fou elegit diputat pel Partit Progressista per Maó a les eleccions generals espanyoles de 1869 i 1871. Milità en el republicanisme, i fou elegit tinent d'alcalde i regidor de Maó, així com director general de Duanes durant la Primera República Espanyola. Fou escollit novament diputat a les eleccions de 1872, 1886, 1893, 1898, 1899, 1901 i 1903 (a les files d'Unió Republicana). Va donar el seu fons bibliogràfic a l'Ateneu de Maó.

## Enllaços externs

* Biografia Arxivat 2010-08-29 a Wayback Machine. a l'Ateneu de Maó
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* «Rafael Prieto i Caules». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.