OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Menikkadawara

Menikkadawara (Sinhalese: මැනික්කඩවර බලකොටුව), fou un petit fort localitzat a Menikkadawara, Kegalle. Els portuguesos anomenaven el lloc, Manicravaré o Manicavarê.
El gener de 1599 els portuguesos van aixecar una tranqueira (un empallissada de fusta) en el lloc. El 1603 els portuguesos van ser forçats a retirar-se de l'àrea per les forces reials de Kandy. El 1626, sota la supervisió del governador portuguès, Constantino de Sá de Noronha, el fort fou reforçat en una construcció rectangular coneguda com a Forte Santa Fe o Cidadela (Ciutadella) de Forte Cruz, que va tenir quatre baluards un en cada cantonada, anomenats Saõ Iago, Saõ Boa Ventura, Saõ Jorge i Saõ Pedro. El fort no va ser una estructura important i el seu estat com a fortalesa és qüestionable donat que consistia principalment de muralles de terra. Tanmateix va jugar una funció important estratègica contra el regne de Kandy, com el principal punt de les forces portugueses en la seva lluita contra el Regne de Kandy. Queda constància que aproximadament 400 soldats portuguesos estaven de guarnició a l'àrea. En els anys 1630 el fort va caure a mans de les forces de Kandy, com a resultat de la rebel·lió en marxa contra la invasió portuguesa del regne de Kandy. Els portuguesos tanmateix el van capturar. Després de la derrota dels portuguesos el 1658, l'àrea fou re-ocupada per les forces del Regne de Kandy. El fort de Menikkadawara va perdre la seva funció estratègica, una vegada que els holandesos es van assegurar el control de Ceilan.
Avui les úniques restes del fort que són visibles són restes de les muralles, les quals són cobertes amb herba i males herbes. L'altra única indicació del antic fort és un signe aixecat en el lloc pel Departament d'Arqueologia.

## Referències

* 1 2 3 4 Pieris, Paulus Edward Ceylon and the Portuguese: 1505-1668. American Ceylon Mission press, 1920.
* ↑ «Caves, secret tunnels and a forgotten fort». Ceylon Today. Arxivat de l'original el 29 de novembre 2014. [Consulta: 19 novembre 2014].
* ↑ «Rebellions against Portuguese rule». The Island, 12-08-2011. [Consulta: 19 novembre 2014].
* ↑ «Mirror Life». Daily Mirror. Arxivat de l'original el 19 de novembre 2014. [Consulta: 19 novembre 2014].
* ↑ «Portuguese fort at Menikkadawara». [Consulta: 19 novembre 2014]. «Portuguese fort at Menikkadawara». [Consulta: 19 novembre 2014]. «Portuguese fort at Menikkadawara». [Consulta: 19 novembre 2014].
# Meningioma

El meningioma (o tumor meningeal) és típicament una neoplàsia de creixement lent que es forma a partir de les meninges (les capes membranoses que envolten el cervell i la medul·la espinal). Els símptomes depenen de la localització i es produeixen com a resultat de la pressió del tumor sobre el teixit proper. Així poden produir convulsions, demència, problemes per parlar, problemes de visió, debilitat lateral o pèrdua de control de la bufeta, etc. Si són petits o gairebé no creixen no produeixen símptomes.
Els factors de risc inclouen l'exposició a radiacions ionitzants, com ara durant la radioteràpia, antecedents familiars de la malaltia i neurofibromatosi tipus 2. No sembla que tinguessin relació amb l'ús del telèfon mòbil. Sembla que poden formar-se a partir de diversos tipus de cèl·lules, incloses les cèl·lules aracnoides. El diagnòstic es realitza normalment per imatge mèdica (TC, RMN).
Si no hi ha símptomes, pot ser necessària una observació periòdica La majoria dels casos en que donen símptomes es poden curar mitjançant la cirurgia. Després de l'eliminació completa, es repeteix en menys del 20% Si la cirurgia no és possible o no es pot eliminar del tot el tumor, la radioteràpia pot ser útil. La quimioteràpia no ha estat útil. Un petit percentatge creix ràpidament i s'associa a pitjors resultats.
L'aparició sol ser en adults, i en aquest grup representen al voltant del 30% dels tumors cerebrals. Les dones es veuen afectades aproximadament el doble de vegades que els homes. Félix Plater va notificar el 1614 de la seva existència.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Adult Central Nervous System Tumors Treatment» (en anglès), 26-08-2016. Arxivat de l'original el 28 juliol 2017.
* 1 2 3 4 5 6 7 Wiemels, J; Wrensch, M; Claus, EB «Epidemiology and etiology of meningioma.». Journal of Neuro-Oncology, 99, 3, 01-09-2010, pàg. 307–14. DOI: 10.1007/s11060-010-0386-3. PMC: 2945461. PMID: 20821343.
* 1 2 World Cancer Report 2014. World Health Organization, 2014, p. Chapter 5.16. ISBN 978-9283204299.
* 1 2 3 4 5 Ferri, Fred F.. Ferri's Clinical Advisor 2018 E-Book: 5 Books in 1 (en anglès). Elsevier Health Sciences, 2017, p. 809. ISBN 9780323529570.
* ↑ Starr, CJ; Cha, S «Meningioma mimics: five key imaging features to differentiate them from meningiomas.». Clinical Radiology, 72, 9, 26-05-2017, pàg. 722–728. DOI: 10.1016/j.crad.2017.05.002. PMID: 28554578.
* ↑ Joung H. Lee. Meningiomas: Diagnosis, Treatment, and Outcome. Springer Science & Business Media, 2008-12-11, p. 3–13. ISBN 978-1-84628-784-8.
# Meningitis abacteriana

La meningitis abacteriana o meningitis asèptica o meningitis no piògena és una malaltia en la qual les capes que recobreixen el cervell, les meninges, s'inflamen (és a dir, es produeix una meningitis) i no és causada per bacteris. La meningitis es diagnostica en una història de símptomes característics i certes troballes de l'examen (per exemple, el signe de Kernig). Les investigacions han de mostrar un augment en el nombre de leucòcits presents en el líquid cefalorraquidi (LCR), que s'obté mitjançant la punció lumbar (sent normalment menys de cinc leucòcits visibles per camp d'alta potència microscòpica).
El terme asèptic és amb freqüència un terme equivocat, que implicaria una manca d'infecció. Per contra, molts casos de meningitis asèptica són produïdes per una infecció amb virus o micobacteris que no es poden detectar amb els mètodes habituals d'anàlisis. Actualment la reacció en cadena de la polimerasa ha augmentat la capacitat dels metges per detectar virus, com ara enterovirus, citomegalovirus i virus de l'herpes al LCR, però encara hi ha molts altres virus que no s'hi detecten. A més, els micobacteris amb freqüència requereixen tincions especials i mètodes de cultiu que fan difícil la seva detecció. Quan les troballes del LCR són concordants amb una meningitis abacteriana, i els estudis microbiològics habituals són negatius, els metges solen etiquetar la meningitis com abacteriana, així és un diagnòstic per exclusió.
Les meningitis abacterianes poden ser el resultat de causes no infeccioses; com un efecte secundari relativament poc freqüent de medicaments, i pot ser una troballa d'hora en una malaltia autoimmunitària.
No existeix un sistema de classificació formal, en general es fa per l'organisme causant si s'ha identificat.
Sense establir la causa específica de la meningitis és difícil determinar les opcions de tractament o el pronòstic.
# Charles Yriarte

Charles Yriarte (París, 1832 — 1898) va ser un pintor i crític d'art francès.
Va ser deixeble de Constant-Dufeux i corresponsal a la Guerra d'Àfrica entre Espanya i el Marroc (1860). Allà va fer amistat amb Pedro Antonio de Alarcón, a qui il·lustrà el Diario de un testigo de la Guerra de África, i amb Marià Fortuny, sobre el qual va publicar una necrològica a la revista L'Art de París (1875) i posteriorment una biografia (1886). També va ser redactor en cap del Monde Illustré i conservador de les col·leccions de Richard Wallace. Publicà també, entre moltes altres, obres de divulgació artístiques com Goya, sa vie, son oeuvre (1867).

## Referències

* ↑ «Charles Yriarte». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# McIntosh (Dakota del Sud)

McIntosh (lakota: Maktáža) és una població dels Estats Units a l'estat de Dakota del Sud. Segons el cens del 2000 tenia 217 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, McIntosh tenia 217 habitants, 102 habitatges, i 53 famílies. La densitat de població era de 89,1 habitants per km².
Dels 102 habitatges en un 22,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 42,2% hi vivien parelles casades, en un 8,8% dones solteres, i en un 47,1% no eren unitats familiars. En el 47,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 28,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,13 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,07.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,3% tenia menys de 18 anys, un 5,5% entre 18 i 24, un 22,1% entre 25 i 44, un 23,5% de 45 a 60 i un 23,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 43 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 102,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 26.875 $ i la renda mediana per família de 39.063 $. Els homes tenien una renda mediana de 27.500 $ mentre que les dones 25.417 $. La renda per capita de la població era de 15.821 $. Entorn del 5,9% de les famílies i el 10,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ Ullrich, Jan F. New Lakota Dictionary. 2a edició. Bloomington, IN: Lakota Language Consortium, 2014. ISBN 978-0-9761082-9-0 [Consulta: 14 gener 2015]. Arxivat 2016-10-18 a Wayback Machine.
* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- McIntosh». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 11 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- McIntosh». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Acadèmia Etrusca de Cortona

L'Acadèmia Etrusca, té la seu a Cortona, al Palazzo Casali.

## Història

L'Acadèmia Etrusca neix de l'anterior associació dels "Occulti", fundada a Cortona el 29 de desembre de 1726, formada per Ridolfino Venuti, Bartolomeo Buoni, Niccolò Marcello Venuti, Cristoforo Capulli, Francesco Cattani, Piero Antonio Laparelli, Giorgio Baldelli i Niccolò Vagnucci.
L'any següent, la institució va créixer de mida gràcies a la venda de la biblioteca personal i d'un interessant museu per part d'un erudit cortonès que feia temps que vivia a Roma, Onofrio Baldelli. En aquesta ocasió, els "Ocults" van canviar el seu nom pel d'Acadèmia de Ciències i Erudicions, per posteriorment transformar-se de nou en l'Acadèmia Etrusca d'Antiguitats i Inscripcions.
Potser va ser un nom lamentable, atès que els membres van sentir la necessitat d'especificar que no es dedicaven només a l'etruscologia. De fet, l'activitat anava dirigida a la recerca erudita, concretament a la Toscana.
Elements clau de la primera fase de la vida de l'Acadèmia van ser els germans Ridolfino, Filippo i Marcello Venuti.
En la seva desaparició, l'activitat de la institució va patir una forta desacceleració. La recuperació es va produir a finals del segle XIX, amb l'assumpció del càrrec de bibliotecari, primer, i de Lucumone (el més alt càrrec de l'Acadèmia) i després de Girolamo Mancini.
Al segle XX, importants acadèmics van ser el crític i historiador literari Pietro Pancrazi i l'historiador Ugo Procacci.

## Referències

* ↑ M. Marcucci, Accademia Etrusca, in F. Adorno (a cura di), Accademie e istituzioni culturali in Toscana, Leo S. Olschki, Firenze 1988, p. 39.
* ↑ Ivi, p. 40.
* ↑ Ivi, p. 41.
* ↑ Ivi, p. 42.
* ↑ Ivi, pp. 43-44.
* ↑ Ibidem

## Bibliografia

* F. Adorno (a cura da), Accademie e istituzioni culturali in Toscana, Leo S. Olschki, Florència 1988.
* J. Irmscher, Die Accademia Etrusca di Cortona, a: Huberta Heres, Max Kunze (ed.), El món dels etruscs. Col·loqui Internacional 24-26 Octubre de 1988 a Berlin Akademie-Verlag, Berlín 1990, pàgs. 347–349
# Castell de Toixa

El castell de Toixa és una fortificació situada en un turó que domina la població des del seu costat nord. És bé d'interès cultural amb anotació ministerial RI-51-0011542 de 25 d'octubre de 2006.
El castell se situa a 666 metres sobre el nivell del mar, en un petit turó de forma trapezoïdal d'uns 20 per 30 metres, que culmina en un esperó rocós inclinat que descendeix cap a l'est. Els costats sud i oest tenen les parets més verticals, mentre que al nord i est es componen d'antics bancals. És aquí on es troben les restes més nombrosos i ben conservats. Al peu del turó es troben restes d'estructures que pogueren ser successives línies emmurallades. La realització d'obres ha portat a la localització de gruixuts murs que podrien formar part d'una línia defensiva exterior. També s'han trobat sitges al vessant del turó.
Per un document atorgat a Terol el 22 d'abril de 1236 se sap que ja llavors existia el castell. A principis del segle XX el castell consta com destruït.

## Referències

* ↑ «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».
* 1 2 3 4 http://www.cult.gva.es/dgpa/bics/detalles_bics.asp?IdInmueble=3714
* ↑ Enciclopedia Espasa. Año 1928. Tomo 64. Página 1339.
# Adolf Braeckeveldt

Adolf Braeckeveldt (Sint-Denijs-Westrem, Gant, 6 d'octubre de 1912 - Lovendegem, 4 d'agost de 1985) va ser un ciclista belga que fou professional entre 1935 i 1944. La seva millor temporada com a professional fou el 1937, quan guanyà la Volta a Bèlgica, la Fletxa Valona i una etapa del Tour de França.

## Palmarès

* 1935
** 1r a Charleroi
** 1r del GP del Nord de Flandes
** 1r a Kruishoutem
* 1936
** 1r a la Lieja-Courcelles
** 1r al Gran Premi de Valònia
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Bèlgica
* 1937
** 1r de la Fletxa Valona
** 1r de la Volta a Bèlgica i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa del Tour de França
** 1r de les Tres Viles Germanes
* 1938
** 1r a la Lieja-Courcelles
** 1r al Gran Premi de Valònia
** 1r del GP del Nord de Flandes
** 1r a Aalst
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Luxemburg
* 1939
** 1r a la Lieja-Courcelles
** 1r de la París-Limoges
** 1r al Gran Premi de Valònia
** 1r a Zwijndrecht
* 1944
** 1r a Sint-Eloois-Winkel

### Resultats al Tour de França

* 1937. 23è de la classificació general i vencedor d'una etapa

## Referències

* ↑ «BRAECKEVELDT Adolphus "Aldolphe"». [Consulta: 14 agost 2022].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Adolf BRAECKEVELDT» (en italià). [Consulta: 14 agost 2022].
# Menjamel carunculat de la Polinèsia

El menjamel carunculat de la Polinèsia (Foulehaio carunculatus) és una espècie de menjamel estès per diversos arxipèlags d'Oceania: Wallis i Futuna, Samoa i Tonga.

## Referències

* ↑ «Menjamel carunculat de la Polinèsia». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 22/04/2022(català)
# Memorial Józef Grundmann i Jerzy Wizowski

El Memorial Józef Grundmann i Jerzy Wizowski és una cursa ciclista d'un dia que es disputa a Polònia. Des del 2014 forma part de l'UCI Europa Tour.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 1984 | Ryszard Szurkowski | | |
| 2002 | Alexei Nakazny | | |
| 2004 | Krzysztof Rzepecki | | |
| 2005 | Mateusz Rybczynski | | |
| 2006 | Daniel Czajkowski | | |
| 2007 | Daniel Czajkowski | | |
| 2008 | Marcin Sapa | | |
| 2009 | Kamil Zieliński | | |
| 2011 | Mateusz Taciak | | |
| 2012 | Mariusz Witecki | Mieszko Bulik | Łukasz Owsian |
| 2013 | Vojtěch Hačecký | Mieszko Bulik | Kamil Zieliński |
| 2014 | Błażej Janiaczyk | Bartłomiej Matysiak | Łukasz Bodnar |
| 2015 | Adam Stachowiak | Łukasz Owsian | Artur Detko |
| 2016 | Vojtěch Hačecký | Tomasz Kiendyś | Pawel Charucki |
| 2017 | Alan Banaszek | Konrad Geßner | Sylwester Janiszewski |
| 2018 | Lukasz Owsian | Mateusz Komar | Marek Rutkiewicz |
| 2019 | Sylwester Janiszewski | Kamil Małecki | Tobiasz Pawlak |

## Enllaços externs

* Palmarès a sitiodeciclismo.net
# Acanthurus lineatus

Acanthurus lineatus és una espècie de peix pertanyent a la família dels acantúrids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 38 cm de llargària màxima (normalment, en fa 25).
* 9 espines i 27-30 radis tous a l'aleta dorsal i 3 espines i 25-28 radis tous a l'anal.
* Escates petites.
* Aletes pectorals pàl·lides amb radis foscos.
* Té una espina verinosa que pot infligir ferides doloroses.

## Alimentació

És herbívor, tot i que també menja crustacis.

## Depredadors

A la Polinèsia Francesa és depredat per Epinephelus merra.

## Hàbitat

És un peix marí, associat als esculls i de clima tropical (24 °C-30 °C; 27°N-34°S, 28°E- 137°W) que viu entre 0-15 m de fondària (normalment, entre 1 i 3).

## Distribució geogràfica

Es troba des de l'Àfrica oriental (incloent-hi les illes Mascarenyes) fins a les illes Hawaii, les illes Marqueses, les Tuamotu, el sud del Japó, la Gran Barrera de Corall i Nova Caledònia. És reemplaçat per Acanthurus sohal al mar Roig.

## Costums

És bentopelàgic i territorial.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 5 «Acanthurus lineatus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Sommer, C., W. Schneider i J.-M. Poutiers, 1996. FAO species identification field guide for fishery purposes. The living marine resources of Somalia. FAO, Roma. 376 p.
* ↑ Bagnis, R., P. Mazellier, J. Bennett i E. Christian, 1972. Fishes of Polynesia. Les Editions du Pacifique, Tahití. 368 p.
* ↑ Cornic, A., 1987. Poissons de l'Ile Maurice. Editions de l'Océan Indien, Stanley Rose Hill, Maurici. 335 p.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* ↑ Baensch, H.A. i H. Debelius, 1997. Meerwasser atlas. Mergus Verlag GmbH, Postfach 86, 49302, Melle, Alemanya. 1216 p. 3a edició.
* ↑ Randall, J.E., 2001. Surgeonfishes of Hawai'i and the world. Mutual Publishing and Bishop Museum Press, Hawaii. 123 p.
* ↑ Mundy, B.C., 2005. Checklist of the fishes of the Hawaiian Archipelago. Bishop Museum Bulletins in Zoology. Bishop Mus. Bull. Zool. (6):1-704.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Maximiliano Rodríguez

Maximiliano Rubén Rodríguez (nascut a Rosario, Argentina el 2 de gener de 1981) és un futbolista professional argentí que juga com a migcampista al Newell's Old Boys.
El juny de 2014 fou un dels 23 seleccionats per Alejandro Sabella per representar l'Argentina a la Copa del Món de Futbol de 2014 al Brasil.

## Referències

* ↑ «Jugadors de l'Argentina per la Copa del Món de Futbol de 2014». Web de la FIFA. Arxivat de l'original el 2014-06-06. [Consulta: 6 juny 2014].
Maxi Rodríguez amb la selecció argentina - Plantilles de navegació :
Selecció de futbol de l'Argentina – Copa Confederacions 2005
1 Leo Franco •
2 Samuel •
3 Sorín •
4 Zanetti •
5 Cambiasso •
6 Heinze •
7 Tévez •
8 Riquelme •
9 Saviola •
10 Aimar •
11 Delgado •
12 Lux •
13 Gonzalo •
14 Milito •
15 Placente •
16 Coloccini •
17 Bernardi •
18 Santana •
19 Maxi Rodríguez •
20 Demichelis •
21 Figueroa •
22 Galletti •
23 Caballero •
Seleccionador: Pekerman
Selecció de futbol de l'Argentina – Copa del Món de Futbol 2006
1 Abbondanzieri •
2 Ayala •
3 Sorín •
4 Coloccini •
5 Cambiasso •
6 Heinze •
7 Saviola •
8 Mascherano •
9 Crespo •
10 Riquelme •
11 Tévez •
12 Franco •
13 Scaloni •
14 Palacio •
15 Milito •
16 Aimar •
17 Cufré •
18 Maxi Rodríguez •
19 Messi •
20 Cruz •
21 Burdisso •
22 González •
23 Ustari •
Seleccionador: Pekerman
Selecció de futbol de l'Argentina – Copa del Món de Futbol 2010
1 Pozo •
2 Demichelis •
3 C. Rodríguez •
4 Burdisso •
5 Bolatti •
6 Heinze •
7 Di María •
8 Verón •
9 Higuaín •
10 Messi •
11 Tévez •
12 Garcé •
13 Samuel •
14 Mascherano •
15 Otamendi •
16 Agüero •
17 Jonás •
18 Palermo •
19 D. Milito •
20 M. Rodríguez •
21 Andújar •
22 Romero •
23 Pastore •
Seleccionador: Maradona
Selecció de futbol de l'Argentina – Copa del Món de Futbol 2014
1 Romero •
2 Garay •
3 Campagnaro •
4 Zabaleta •
5 Gago •
6 Biglia •
7 Di María •
8 Pérez •
9 Higuaín •
10 Messi  •
11 Rodríguez •
12 Orión •
13 A. Fernández •
14 Mascherano •
15 Demichelis •
16 Rojo •
17 F. Fernández •
18 Palacio •
19 Álvarez •
20 Agüero •
21 Andújar •
22 Lavezzi •
23 Basanta •
Seleccionador: Sabella :
# Cesònia

Cesònia o, segons Dió Cassi, Milònia Cesònia (en llatí Caesonia o Milonia Caesonia) va ser en principi l'amant i després esposa de Calígula.
No era gaire maca ni jove, però si molt llicenciosa, quan Calígula se'n va enamorar. Llavors ja era mare de tres filles que havia tingut amb un altre marit. Calígula estava casat amb Lòl·lia Paulina de la que es va divorciar per casar-se amb Cesònia que va tenir un fill amb ell l'any 38.
Segons Suetoni, Calígula s'hi va casar el mateix dia que va tenir una filla (Júlia Drusil·la) però segons Dió Cassi aquesta filla va néixer un mes abans. Cesònia va conservar l'afecte de Calígula fins al final de la seva vida i es diu que li va donar pocions amoroses especials que haurien contribuït a la malaltia mental de l'emperador. Calígula la va sotmetre a tota classe de vexacions i un dia la va passejar nua davant de les tropes. Van morir assassinades, ella i la seva filla el mateix dia que Calígula.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology.Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 558.
# María Salgado

María Salgado (Toro, Zamora) és una cantant espanyola. S'inicià de manera natural a les fonts i arrels més pures de la música popular. Gravà un disc pioner en el seu temps amb cançons extretes del Cancionero de Castilla que Agapito Marazuela havia rescatat de l'oblit temps enrere. En Canciones de amor i trabajo María Salgado reelaborà aquelles velles melodies i introduí instrumentació moderna sense que les vigoroses cançons perdessin la seva peculiar personalitat. Amb Joaquín Díaz, el seu altre preceptor, participà i col·laborà en nombroses gravacions discogràfiques; El Calendario del pueblo, treball que fou copsat en diversos volums juntament amb altres folkloristes com: Raices, Candeal, Joaquin González o Ángel Carril. Ha publicat dotze discos en solitari i nombroses col·laboracions i treballs conjunts. María Salgado ha cantat versos de Luis López Álvarez (com el Romance de la Reina Juana) o de Luis Diaz Viana, del que té duess gravacions monogràfiques: Recuerdo y profecia por España (un disc que fou un dels habituals en el programa radiofònic de Jesús Quintero El loco de la colina) i La última dama. María Salgado participà també en el disc homenatge a la compositora cubana María Teresa Vera, en col·laboració amb Martirio, Omara Portuondo i Pablo Guerrero.
Al seu disc Siete modos de guisar las berenjenas, un nostàlgiques melodies sefardites, recollides a Grècia, conviuen sense dificultat amb noves cançons compostes per Juan Pablo Silvestre. A Abrecaminos, María Salgado ha tornat als seus orígens castellans i lleonesos per tornar a mesclar-los amb ritmes orientals, sefardites i composicions de nou registre com "Memoria del agua" o "Tiempo", amb lletra de Dulce María Loynaz. En el CD Amor a Cuba, María Salgado interpreta un recull de cançons que exploren i uneixen dues cultures germanes, la cubana i la castellana.
María Salgado ha actuat a la cantada d'havaneres de Calella de Palafrugell i és autora del llibre Castilla canta habaneras.

## Referències

* ↑ Zamora, La Opinión de. «María Salgado: "Entré en la música por la puerta grande de la mano de Joaquín Díaz"» (en castellà). [Consulta: 5 febrer 2019].
* ↑ «Picap llançava al mercat el nou compacte de Port-Bo». Crònica d´un Any 1996.
* ↑ «Biografía». María Salgado.
* ↑ Roca, C.; Pagès, D. «Ortega Monasterio rebrà un homenatge en la Cantada d'Havaneres de Calella de Palafrugell». El Punt, 30-06-1995, p. 25.
* ↑ Trillas, Joan «Ortega Monasterio dona el seu fons a la Fundació Ernest Morató de Palafrugell». El Punt, 01-07-1995, p. 39.