OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Districte de Guijá

El Districte de Guijá és un districte de Moçambic, situat a la província de Gaza. Té una superfície 3.589 kilòmetres quadrats. En 2015 comptava amb una població de 76.308 habitants. Limita al nord amb el districte de Chigubo, a l'est amb el districte de Chibuto, al sud i sud-oest amb el districte de Chókwè i a l'oest amb el districte de Mabalane.

## Divisió administrativa

El districte està dividit en quatre postos administrativos (Caniçado, Chivonguene, Mubanguene e Nalazi), compostos per les següents localitats:
* Posto Administrativo de Caniçado:
** Vila do Caniçado
* Posto Administrativo de Chivonguene:
** Chibabel
** Chivonguene
* Posto Administrativo de Mubanguene:
** Mpelane
** Mubanguene
** Tomanine
* Posto Administrativo de Nalazi:
** Mbala Vela
** Nalazi-Sede

## Referències

* ↑ Instituto Nacional de Estatística
# Gustave Gagnon

Gustave Gagnon (Louiseville, 6 de novembre de 1842 - Ciutat de Quebec, 19 de novembre de 1930) fou un organista, compositor i educador musical quebequès.

## Primers estudis

Nascut a Louiseville, Gagnon era d'una important família de músics a la ciutat de Québec. Fou el germà petit del compositor Ernest Gagnon i el pare del compositor Henri Gagnon. La seva germana Élisabeth es va casar amb el pianista Paul Letondal amb qui va estudiar el piano a Montréal de 1960 a 1964. El 1870 va estudiar a París amb Charles-Alexis Chauvet (orgue), Antoine François Marmontel (piano) i Auguste Durand (harmonia), i sota Félix-Étienne Ledent (piano) i amb Jean-Théodore Radoux (harmonia) a Lieja. Va continuar altres estudis a Dresden i Leipzig durant els estius de 1871 i 1872 amb Benjamin Robert Papperitz (orgue) i Louis Plaidy (piano).
De 1864 a 1876, Gagnon serà organista de l'Església Saint-Jean-Baptiste de la ciutat de Quebec, després de succeir al seu germà en aquest mateix càrrec. Tornarà a substituir el seu germà el 1876, assumint el paper d'organista a la basílica-catedral de Notre-Dame de la ciutat de Quebec on hi va romandre fins al 1915. Va ser membre fundador de la societat coral de la Unió Musical de Québec (1866) i de l'"Académie de musique du Quebec" (1868), una associació musical i una institució educativa sense sentit de lucre. Destacà, sobretot, com a president d'aquesta institució entre el 1878 i el 1902.
De 1877 a 1917, Gagnon va impartir classes a l'"École normale Laval" i al "Petit Séminaire" de Québec a més de mantenir un estudi privat. També va exercir un paper en la creació del "Dominion College of Music" el 1894. Es va convertir en el primer director del conservatori de música a la Université Laval el 1922, i va impartir classes a aquesta escola fins a la seva mort a Ciutat de Quebec el 1930. Els seus alumnes van incloure Joseph-Arthur Bernier, Joseph-Daniel Dussault, Léo-Pol Morin i el seu fill Henri.

## Obra seleccionada

* Reflets du passé "valse de salon" (1869)
* Deuxieme marche pontificale (1896)
* Marques nocturnes (1873)
* Souvenir de Leipzig (1874)
* Gavotte a F (1890)

## Referències

* ↑ «Gustave Gagnon | The Canadian Encyclopedia». [Consulta: 5 abril 2022].
# Alzines Reclamadores de Torre Simona

Les Alzines Reclamadores de Torre Simona (Quercus ilex ilex) és una alzina que es troba a Mont-ras (el Baix Empordà).

## Dades descriptives

* Perímetre del tronc a 1,30 m: 2,82 m (I) i 4,73 m (II).
* Perímetre de la base del tronc: 3,69 m (I) i 3,70 m (II).
* Alçada: 20,98 m.
* Amplada de la capçada: 29,5 m.
* Altitud sobre el nivell del mar: 58 m.

## Entorn

Es troba dins d'una finca en què hi ha com a element estel·lar la torre medieval de defensa Torre Simona, l'arquitectura de restauració de la qual és de l'arquitecte Pericot. La vegetació que acompanya l'arbre és una mescla de flora espontània i ornamental: blet blanc, lletsó, orenga, dent de lleó, pastanaga borda, rogeta, clívia, esparreguera boscana, heura, esbarzer, iuca, xiprer en tanca, marfull, boix, pitòspor, llor, arbre de Júpiter, tell de fulla petita i teix.

## Aspecte general

Té bon estat de salut i irradia vitalitat. Com que gaudeix de reg permanent i de l'aportació regular de nutrients, pròpia de la cura del jardí, l'alzina mostra una extrema plenitud i ufana des de les branques que es repengen a terra fins a les puntes de creixement.

## Curiositats

Tot i ser anomenades en plural, es tracta realment d'un sol individu. El propietari va soterrar la soca aproximadament un metre per por que les ventades pròpies del Baix Empordà la tombessin. Des d'aleshores han quedat a la vista dos grans troncs, els quals semblen dos peus individuals d'alzines diferents (però realment són dos grans braços o troncs del mateix peu). Encara que l'alzina sigui a l'interior de la finca, els propietaris i masovers no tenen cap problema en què sigui visitat.

## Accés

Anant per la carretera C-31 i una mica abans del quilòmetre 330, trenquem a la dreta i ens dirigim a la urbanització Torre Simona, en direcció a les pistes de tennis, fins a la Torre Simona (monument declarat d'interès). Per accedir-hi s'ha de demanar permís a la finca a la qual pertany. Si aconseguim entrar a la finca, toparem amb l'alzina, que és a pocs metres de la torre. Si no podem entrar, podrem observar l'arbre des de l'exterior de la propietat. GPS 31T 0512403 4638418.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Boada, Martí; Boada, Arnau, 2011. Arbres remarcables de Catalunya. 100 ombres colossals. Edicions Brau, Figueres. ISBN 9788496905535. Pàgs. 84-85.
# Exogàmia

Exogàmia (del grec amb el significat matrimoni a fora), té dues definicions relacionades de tipus biològic i cultural.

## Exogàmia biològica

Es referix a l'aparellament entre individus que estan menys relacionats genèticament. Aquesta distància genètica acostuma a resultar favorable per a la descendència.

## Exogàmia en humans

S'afavoreix l'exogàmia pel fet que l'endogàmia fa més probable l'aparició de malalties genètiques. Aquests principis s'apliquen a totes les espècies, no només als humans.

## Exogàmia cultural

Exogamia en aquest cas és el costum de fer unions matrimonials fora del grup al qual pertanyen els contraents. Es pot donar el cas d'estar prohibit el matrimoni entre un grup tòtem o un clan o altres grups socials. El terme oposat a l'exogàmia és l'endogàmia.

## Teories explicatives de l'exogàmia

* Segons Edvard Westermarck s'explica per l'horror a l'incest
* Segons la genètica l'exogàmia s'explica per la constatació de l'aparició de les malalties genètiques.
* J.F. McLennan manté que l'exogàmia inicialment era deguda a l'escassedat de dones que obligava els homes a buscar-les fora del seu grup fins i tot raptant-les i que l'exogàmia va esdevenir un costum.
* Émile Durkheim deriva l'exogàmia del totemisme fent-la derivar per un respecte per la sang d'un clan totèmic.
* Morgan i Howitt mantenen que l'exogàmia va ser feta per prevenir matrimonis consanguinis especialment entre germans que haurien estat comuns en un estadi previ de promisqüïtat.
* Hill-Tout argumenta que les regles d'exogàmia apareixen per raons polítiques d'acords matrimonials entre grups.
* Claude Levi-Strauss introduí la Teoria de l'Aliança per explicar l'exogàmia, així petits grups queden forçats a un matrimoni exogàmic per forçar a construir aliances amb altres grups. Això ajudaria a prosperar els grups exogàmics i a fer desaparèixer els endogàmics. L'intercanvi de dones afavoriria la força d'unió entre grups.

## Vegeu també

* Endogàmia

## Referències

* ↑ Thornhill, N. 1993. The Natural History of Inbreeding and Outbreeding: Theoretical and Empirical Perspectives. The University of Chicago Press, Chicago.
* ↑ Dorsten, L., Hotchkiss, L., and King, T. 1999. The Effect of Inbreeding on Early Childhood Mortality: Twelve Generations of an Amish Settlement. Demography. Vol. 36. No. 2. pp. 263-271.
* ↑ McLennan, JF «The Origin of Exogamy». The English Historical Review, 3, 1888, pàg. 94–104.
* ↑ Morgan, Lewis Henry «Systems of consanguinity and affinity of the human family». Smithsonian Contributions to Knowledge. Smithsonian Institution, 41, 1871.
# Shibataea

El gènere Shibataea són bambús de la família poàcia i de la subfamília bambusòidia. Aquests bambús nans, que no arriben als 2 metres, suporten gelades molt rigoroses. Són originaris del Japó.

## Taxonomia

* Shibataea chiangshanensis
* Shibataea chinensis
* Shibataea fujianica
* Shibataea hispida
* Shibataea kumasaca, (també dit kumasasa, fals boix o okame-sasa)
* Shibataea lanceifolia
* Shibataea nanpinensis
* Shibataea nanpingensis
* Shibataea pygmaea
* Shibataea ruscifolia
* Shibataea strigosa
* Shibataea tumidinoda
# Bausèla

Bausèla (francès Beauzelle) és un municipi occità del Llenguadoc, situat en el departament de l'Alta Garona, a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Lluís de Peguera

Lluís de Peguera (Manresa, 1540 - El Bruc, 1610) va ser un jurista especialitzat en dret criminal i processal. Doctor en lleis, oïdor de la Reial Audiència de Catalunya i assessor de la lloctinència del Principat. Fill de Lluís de Peguera i de Vilanova, es casà amb Francesca Claris, tia de Pau Claris. El seu fill Joan de Peguera i Claris feu editar de manera pòstuma el 1632, la “Pràctica, forma i estil de celebrar corts en Catalunya”.

## Obres

Les seves obres més destacades foren:
* “Aurea et elegans repetitio in cap. incipiens "Item de super laudemio" regis Petri III” (1577, 1687 amb addicions d'Antoni de Vilaplana), sobre dret feudal i emfitèutic.
* “Liber questionum criminalium in actu practico frecuentium et maxime conducibilium” (1585, 1605, 1611, Venècia 1608, Torí 1612), sobre dret penal i procediment criminal.
* “Praxis criminalis et civilis” (1603, reeditat el 1649 amb addicions d'Acaci de Ripoll), sobre procediments criminal i civil, important sobretot per la part que tracta de la justícia, missió dels governants, qualitats i deures del jutge i d'interès històric quant al procediment inquisitiu i les regalies.
* “Praxis criminalis et civilis” (1603).
* “Praxis civilis” (1674, amb addicions de Ripoll i Amigant)
* “Brevis summa regaliarum Regum Aragonum, Repetitio super cap. Usatic "Quoniam per iniquum”"
* “Ordo iudiciarius procedendi in Regi Audientia et in aliis ordinariorum curiis”
* “Pràctica, forma i estil de celebrar corts en Catalunya” (1632, reeditat el 1701 per la Generalitat), en català, sobre dret públic.

## Referències

* ↑ «Lluís de Peguera». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Text complet digitalitzat del Pràctica, forma i estil de celebrar corts en Catalunya (català)
* Torres i Amat, Fèlix. Memorias para ayudar a formar un diccionario crítico de los escritores catalanes y dar alguna idea de la antigua y moderna literatura de Cataluña (en castellà). Barcelona: Imprenta de J. Verdaguer, 1836, p. 464 -465 [Consulta: 11 octubre 2013].
# Fairhaven (Massachusetts)

Fairhaven és una població dels Estats Units a l'estat de Massachusetts. Segons el cens del 2008 tenia 16.112 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Fairhaven tenia 16.159 habitants, 6.622 habitatges, i 4.251 famílies. La densitat de població era de 503,1 habitants/km².
Dels 6.622 habitatges en un 27,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 49,6% hi vivien parelles casades, en un 11% dones solteres, i en un 35,8% no eren unitats familiars. En el 30,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,38 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,98.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,7% tenia menys de 18 anys, un 6,6% entre 18 i 24, un 27,9% entre 25 i 44, un 24,3% de 45 a 60 i un 19,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 85,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 41.696 $ i la renda mediana per família de 52.298$. Els homes tenien una renda mediana de 38.201 $ mentre que les dones 29.736$. La renda per capita de la població era de 20.986$. Entorn del 6,5% de les famílies i el 9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Fairhaven». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 3 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Fairhaven». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Henri Filhol

Antoine Pierre Henri Filhol fou un paleontòleg, espeòleg i zoòleg francès nascut l'11 de maig del 1843 a Tolosa i mort el 28 d'abril del 1902 a París.
Era fill d'Edouard Filhol (1814-1883), conservador del museu de Tolosa.
Filhol obtingué el seu títol de medicina el 1873 amb una tesi titulada: Sobre la sensibilitat recorrent a la mà. També fou doctor de les ciències i membre de l'Académie des sciences el 1897; presidí la Societat Zoològica de França el 1898.
Participà en diverses expedicions, destacant les que feu a bord del Travailleur (1880, 1881 i 1882) i del Talisman (1883).
En l'àmbit de l'espeologia, la seva obra principal tractà de l'estudi de les fosforites del Carcí. També fou company dels primers prehistoriados que estudiaren les coves de l'Arieja (Bédeilhac, Mas d'Azil, Massat, Monfort, L'Herm…).
La seva bibliografia fou publicada a Nature el 1902 (pàgines 367 a 381) amb un retrat.

## Col·lecció d'Henri Filhol

* Adapis parisiensis
* Hyaenodon Filholi
* Llop canina per a l'adorn Magdalenià Gourdan-Polignan
* Penjoll en banyes de ren Gourdan-Polignan

## Bibliografia parcial

* 18?? : La vie au fond des mers, les explorations sous-marines et les voyages du " Travailleur" et du "Talisman" (G. Masson, París, col·lecció Bibliothèque de la nature : viii + 303 p.).
* 1866: Âge de la pierre polie dans les cavernes des Pyrénées ariégeoises (J.-B. Baillière et fils, París : 83 p.).

## Referències

* ↑ Exemplar digital disponible a Gallica.
# Jorge Amado Nunes

Jorge Amado Nunes (18 d'octubre de 1961) és un exfutbolista paraguaià.

## Selecció del Paraguai

Va formar part de l'equip paraguaià a la Copa del Món de 1986.

## Referències

* ↑ «Appearances for Paraguay National Team». rsssf. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ «Paraguay's World Cup squad 1986». planetworldcup.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Jean-Baptiste Pitois

Jean-Baptiste Pitois, també conegut com a Jean-Baptiste o Paul Christian (1811-1877), va ser un escriptor francès, conegut per La història i la pràctica de la màgia, publicat per primera vegada a França el 1870.

## Primers anys de vida

Jean-Baptiste Pitois va néixer el 15 de maig de 1811 a Remiremont, França. La seva família volia que fos sacerdot i li va permetre créixer en una comunitat monàstica. Tot i així, va acabar rebutjant el sacerdoci i es va traslladar a París, on es va convertir en l’associat de Charles Nodier, una de les principals figures literàries del moviment romàntic que llavors emergia a Europa. L'interès de Nodier per l'ocultisme es va transmetre a Pitois.

## Carrera

Pitois es va convertir en periodista i va escriure en gran part amb el nom de Paul Christian. Va coescriure París històric: passejos pels carrers de París (1837-1840), que va ser el seu primer llibre, amb Nodier. El seguiren els seus Estudis sobre la Revolució de París (1839). Aquell mateix any va ser nomenat bibliotecari del Ministeri d’Educació Pública.
Treballar amb Nodier a través de la massa de material sense catalogar va obrir un nou nivell d’interès per l’ocultisme, tot i que no es va manifestar durant anys. Mentrestant, va fer el servei militar a Algèria del 1843 al 44 i va escriure diversos textos històrics. Les seves obres més importants van ser la Història dels Terrors (1853) i els Herois del cristianisme de diversos volums (1853-57). Una pista del que vindria va aparèixer el 1844 amb les seves Històries del meravellós de tots els temps i terres.
Pitois havia llegit sobre ocultisme i havia desenvolupat una forta postura anticlerical. Durant la seva vida, molts textos orientals havien estat traduïts al francès, igual que les obres d'Emanuel Swedenborg. El 1859 Pitois va centrar la seva atenció en escriure Historie de la Magie, du monde Surnaturel et de la fatalité à travers les Temps et les Peuples (1870). Escrita amb cura per no ofendre el seu públic en gran part catòlic, es va convertir immediatament en una lectura molt popular. Va examinar la totalitat de l'ocult, explicant cada element, i va proporcionar una història de la pràctica ocultista a Occident des de l'antiguitat.
Pitois va escriure un llibre addicional, La història de la guerra amb Prússia i dels dos setges de París, 1870-71 (1872–73).

## Mort

La seva salut va minvar fins a la dècada de 1870 i va morir a Lió el 12 de juliol de 1877. Va deixar enrere un treball sobre astrologia encara inèdit que, segons es diu, conté nombroses al·lusions a esdeveniments contemporanis com a prova del valor de l'horòscop.

## Referències

* Christian, Paul [Jean-Baptiste Pitois]. Historie de la Magie, du monde Surnaturel et de la fatalité a travers les Temps et les Peuples. 1870. Translated by James Kirkup and Julian Shaw Edited and Revised by Ross Nichols as The History and Practice of Magic. New York: Citadel Press, 1969
# Serrat de les Forques (Rivert)

El Serrat de les Forques és un serrat del terme municipal de Conca de Dalt, en el seu antic terme de Toralla i Serradell, al Pallars Jussà, en territori del poble de Rivert.
Està situat a llevant de Rivert, de manera que és la carena que separa la vall del barranc de l'Espluga de Paradís, a l'est, de la del barranc de Ruganyers, a l'oest. És la continuïtat cap al nord-oest del Serrat de Sant Joan, i queda a llevant de la coma de Sant Salvador, de la Costa Pelada, que és el seu vessant de ponent, i de la partida de Roderetes. També es troba al nord del Corral de la Via i de les partides de Plantades i les Vies.
# Districte de Guingamp

El districte de Guingamp és un dels quatre districtes amb què es divideix el departament francès de les Costes del Nord, a la regió de Bretanya. Té 12 cantons i 90 municipis. El cap del districte és la sotsprefectura de Guingamp.

## Cantons

cantó de Bégard - cantó de Belle-Isle-en-Terre - cantó de Bourbriac - cantó de Callac - cantó de Gouarec - cantó de Guingamp - cantó de Maël-Carhaix - cantó de Mûr-de-Bretagne - cantó de Plouagat - cantó de Pontrieux - cantó de Rostrenen - cantó de Saint-Nicolas-du-Pélem

## Vegeu també

* Cantons de les Costes del Nord
# Habitatge al carrer Ravalet, 34 (Hostalric)

L'edifici entre mitgeres situat al carrer Ravalet, 34 és una obra del nucli urbà d'Hostalric (Selva) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Consta de planta baixa, dos pisos, terrat i està coberta amb un teulat a doble vessant. La façana és amb encoixinat a la part inferior i arrebossat en la part dels dos pisos superiors. A la planta baixa hi ha una finestra tapada amb una reixa de ferro forjat i tres portes. La primera començant per l'esquerra és una porta doble en arc pla, la segona és senzilla i té un arc de mig punt, i la tercera també és doble i amb arc el·líptic. Totes elles amb llinda de pedra. Sobre la porta en arc pla hi ha gravades unes inicials i una data: S. M. 1879.
El primer i segon pis segueixen la mateixa estructura. A la part esquerra una finestra, seguida per dues finestres més (totes elles llindades amb pedra) amb balcó, amb barana de ferro forjat i sostingut per mènsules de pedra decorades. L'edifici està coronat per una cornisa hortitzontal llisa, sostinguda falsament per mènsules, i a sobre un terrat fet d'obra. Hi ha també unes cornises verticals, que simulen unes pilastres estriades, una a cada extrem de l'edifici, i l'altre sembla separar visualment l'edifici en dos cossos.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Ravalet, 34». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 novembre 2014].
# José María Pascual del Pobil Martos

José María Forner y Pascual del Pobil y Martos (Alacant, 28 de novembre de 1847, Madrid, 24 d'abril de 1929) és un aristòcrata i polític valencià, VI baró de Finestrat. Orfe de pare als cinc anys, heretà el títol el 1864 a la mort del seu avi José Pascual del Pobil y Guzmán. Destacat propietari agrícola, en 1877 participà en la fundació de la Caixa d'Estalvis d'Alacant i en 1879 fou president del Sindicat de Regants de l'Horta d'Alacant. Malgrat els seus orígens aristocràtics, el 1880 ingressà al Partit Republicà Possibilista, del qual en fou nomenat president local el 1881. Tanmateix, en 1894 va formar part de la direcció alacantina del Partit Conservador i fou nomenat alcalde de juliol de 1895 fins 1897. Durant el seu mandat va imposar nous arbitris que el van fer força impopular, de tal manera que el juliol de 1896 es produïren aldarulls de comercials i industrials descontents amb tancada d'establiment, cremada de casetes i fins i tot l'assalt de la seva pròpia casa. Fou novament regidor de 1899 a 1901 i fou nomenat governador civil de Biscaia de 1913 a 1914.
L'any 1945 l'antic carrer de Teatinos canvia el seu nom pel de Baró de Finestrat en el seu honor, nom que manté en l'actualitat.

## Referències

* ↑ José María Pasqual del Pobil y Martos, VI Barón de Finestrat, a geni.com
* ↑ Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.420. ISBN 9788495484802.
* ↑ Henales Salamanca, Jordi «El callejero histórico de Alicante: de la II República a nuestros días. Lugares de historia y de memoria». Tesi doctoral, 2017.
Càrrecs públics :
| Precedit per: José Gadea Pro | Alcalde d'Alacant 1895 – 1897 | Succeït per: José Gadea Pro |
# Xarnego valencià

El xarnego valencià és una raça de gos llebrer autòcton valencià. La seua funció principal és la caça del conill en totes les seues modalitats, dotat d'una actitud suprema i perfectament adaptat a la gran varietat d'ecosistemes diferents que es donen en tot l'arc Mediterrani, aquesta raça està dotada d'una gran oïda i vista, amb un potent i immillorable olfacte, i una resistència llegendària per suportar l'extrem calor, han fet que siga el tipus de coniller més apreciat pels caçadors d'aquestes zones que fins i tot l'utilitzen en la caça major, i per a les altres peces de caça menor, és per tant un gos integral de caça.

## Referències

* ↑ «Diccionari normatiu valencià». [Consulta: 11 febrer 2021].
* ↑ «Club de Caza. Xarnego Valenciano». [Consulta: 11 febrer 2021].

## Enllaços externs

* Pàgina web sobre el Xarnego valencià Arxivat 2010-11-25 a Wayback Machine.