OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Reinher de Paderborn

Reinher de Paderborn (Paderborn, c. 1140 - Paderborn, c. 1190), també anomenat Reiner l'Alemany, va ser un religiós i científic alemany del segle xii.

## Vida i obra

No es coneix gairebé res de la seva vida, diferents autors proporcionen dates diferents de naixement i defunció. El que se sap del cert és que era canonge de la catedral de Paderborn a Westfàlia i que va escriure, el 1170 o 1171, un opuscle amb el títol de Computus Emendatus, sobre la necessitat de reformar el calendari julià, imperant a l'Europa cristiana, essent probablement el primer text escrit en el qual es critica obertament el calendari julià. Aquest text és notable per diferents motius:
* És el primer anàlisi medieval exhaustiu del calendari hebreu
* És un dels texts llatins més antics en els que s'empra la numeració aràbiga de forma sistemàtica i se'n fa una defensa per la seva claredat
* És el primer text escrit en el qual es suggereix a l'Església Romana la necessitat de millorar el còmput i passar a un comptatge més acurat, per evitar l'acumulació de diferències que produiria el calendari julià.
Tot i que l'obra està escrita per motius litúrgics, com fixar la data de la crucifixió de Crist (26 de març de l'any 34 dC), la seva base matemàtica i astronòmica és molt completa.

## Referències

* ↑ Honsselman, 1961, p. 107.
* ↑ Nothaft, 2014, p. 63.
* ↑ Nothaft, 2013, p. 528.
* ↑ Pedersen, 2015, p. 491 i ss.
* ↑ Nothaft, 2012, p. 130.
* ↑ Nothaft, 2013, p. 538.

## Bibliografia

* Honsselman, von Klemens. «Magister Reinher». A: Verein für Geschichte und Altertumskunde Westfalens (ed.). Studien und Quellen zur westfälischen Geschichte, Volums 2-3 (en alemany). Bonifacius-Druckerei, 1961.
* Nothaft, C. Philipp E.. Dating the Passion (en anglès). Brill, 2012. ISBN 978-90-04-21219-0.
* Nothaft, C. Philipp E. «Reforming the Calendar at the University of Salamanca ca. 1468» (en anglès). eHumanista: Journal of Iberian Studies, Vol. 23, 2013, pàg. 522-556. ISSN: 1540-5877.
* Nothaft, C. Philipp E.. Medieval Latin Christian Texts on the Jewish Calendar (en anglès). Brill, 2014. ISBN 978-90-04-27244-6.
* Nothaft, C. Philipp E.; Isserles, Justine «Calendars Beyond Borders: Exchange of Calendrical Knowledge Between Jews and Christians in Medieval Europe (12th-15th Century)» (en anglès). Medieval Encounters, Vol. 20, Num. 1, 2014, pàg. 1-37. DOI: 10.1163/15700674-12342155. ISSN: 1380-7854.
* Pedersen, Fritz S. «Latin Authors Discuss the Jewish Calendar» (en anglès). Journal for the History of Astronomy, Vol. 46, Num. 4, 2015, pàg. 491-504. DOI: 10.1177/0021828615579370. ISSN: 0021-8286.
El seu llibre ha estat editat recentment, traduït a l'alemany:
* Herold, Werner (ed.). Computus Emendatus: die verbesserte Osterfestberechnung von 1171 (en alemany). Bonifacius, 2011. ISBN 9783897104938.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Reinher de Paderborn» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
# Museu de la Guerra de Letònia

El Museu de la Guerra de Letònia (en letó: Latvijas Kara muzejs) es va crear el 1916 amb el nom de «Museu dels Fusellers de Letònia» a Riga capital de Letònia.

## Història

Al seu origen (1916) va estar associat al territori letó amb les operacions realitzades per la unitat militar nacional letona del batalló de fusellers de l'exèrcit roig durant la Primera Guerra Mundial. La seva primera seu es va instal·lar a les antigues fortificacions de la Torre de la Pólvora a Riga. A partir de 1937 es va edificar un nou edifici realitzat sota el projecte de Artūra Galindoma.
Durant l'ocupació soviètica de Letònia el 1940, les autoritats van tancar el museu. Part de la seva col·lecció va desaparèixer, mentre que alguns objectes i documents van poder ser traslladats a altres museus i arxius. Des de 1957 es va mostrar el museu com «Museu de la República Socialista Soviètica de Letònia», amb valuoses col·leccions sempre des de la perspectiva ideològica soviètica. Amb la restauració de la independència de Letònia a partir de 1990 se'l va nomenar com a Museu de la Guerra de Letònia i va tenir l'objectiu de fer conèixer la història política i militar del país, de forma especial la del segle xx, en què Letònia va haver de lluitar dues vegades per la seva llibertat.

## Col·leccions

L'exposició permanent mostra nombrosos objectes -dels 25.000 que posseeix-, com ara armes, uniformes i documents especialment sobre la Primera i Segona Guerra Mundial que va afectar Letònia, així com de les ocupacions que va ser objecte fins a assolir la seva indepéndencia.
El museu de la Guerra compta amb altres dues filials, una al municipi de Jelgava (Ziemassvētku kauju muzejs) i altra al municipi de Saldus (Oskara Kalpaka muzejs).

## Galeria

* Antiga seu del museu: Torre de la Pólvora
* Representació de un soldat rus
* Detall de la façana actual
* Canó vell prop de Museu de la Guerra de Letònia

## Referències

* 1 2 «Vesture» (en letó). Latvijas Kara muzejs. Arxivat de l'original el 2015-02-11. [Consulta: 11 febrer 2015].
* 1 2 «Viegli Lasit» (en letó). Latvijas Kara muzejs. Arxivat de l'original el 2015-02-11. [Consulta: 10 febrer 2015].
# Coll de Sant Feliu

El Coll de Sant Feliu és una collada dels contraforts nord-orientals del Massís del Canigó, a 397,9 metres d'altitud, en el límit dels termes comunals d'Espirà de Conflent i de Finestret, tots dos a la comarca del Conflent (Catalunya del Nord). Hi passava el Camí Vell de Finestret a Espirà de Conflent. Està situat a la zona nord-oest del terme de Finestret i a l'est del d'Espirà de Conflent. És situat just a llevant d'aquest darrer poble i a ponent del primer, a mig camí entre els dos. Prop seu hi havia la capella, ara desapareguda, de Sant Feliu, que donà nom al coll.

## Referències

* ↑ El Coll de Sant Feliu en els ortofotomapes de l'IGN
# El Castillón

El Castillón és un jaciment arqueològic a localitat espanyola de Santa Eulalia de Tábara del municipi de Moreruela de Tábara (Zamora, Castella i Lleó). El 1985 fou inclòs al catàleg de béns protegits de la Junta de Castella i Lleó, en la categoria d'art rupestre, a causa de l'existència de pintures rupestres pertanyents a l'art esquemàtic en l'Abric del Castillón.
El jaciment, d'unes 4 hectàrees, és en una zona d'altiplà, al cim d'un turó a la riba dreta del riu Esla. Inclou la presència d'un assentament de la cultura dels castros, l'ocupació tardoromana del qual està constatada per l'aparició de terra sigillata hispànica tardana, així com una gran quantitat de ceràmica grisa estampillada DSP. La ceràmica a mà recuperada és molt poc significativa, apareixent en nivells molt residuals del poblat, podent-se enquadrar en l'Edat del Ferro. El vilatge consta d'una muralla perimetral en forma de "U" que envoltava tot el perímetre de l'enclavament a excepció del costat oriental, on es troba el faralló rocós.

## Referències

* ↑ Chany Sebastián «El Castillón de Santa Eulalia reúne a voluntarios de seis países. Los trabajos en el yacimiento suscitan el interés de 45 jóvenes llegados de Tanzania, Brasil, Italia, Portugal, Francia y varios puntos de España» (en castellà). La Opinión-El Correo de Zamora, 24-08-2013.
* ↑ Artículo 40 de la Ley 16/1985, de 25 de junio, del Patrimonio Histórico Español.
# Estanislao Suárez Inclán

Estanislao Suárez Inclán y González Llanos (Avilés, 7 de maig de 1822 - Avilés, 19 de setembre de 1890) va ser un polític espanyol.

## Biografia

Estudia Humanitats a Avilés i Filosofia i Dret a Oviedo. Exercí després com a advocat en la seva vila natal i a la capital de la província, entrant en política com a militant del Partit Moderat a partir de 1847. En aquest any és elegit diputat per Oviedo i dos anys més tard diputat per Avilés. A partir de 1854 s'afilia a la Unió Liberal. En 1856 és designat Governador civil de Canàries. També ho fou de Conca i després, en 1865, Sotssecretari de Governació. Bandejat en 1867 per protestar contra el Govern Narváez torna a Espanya després de la revolució de 1868. Ja en la restauració borbònica, fou elegit diputat per Oviedo a les eleccions generals espanyoles de 1876 i el 13 d'octubre de 1883 és designat ministre d'Ultramar, que ocuparia fins al 31 de desembre de 1884. Entre les seves mesures principals va estar la de suprimir els càstigs corporals als esclaus de Cuba i Puerto Rico.
Fou pare del polític Félix Suárez Inclán y González Villar, qui també fou ministre i governador civil de Barcelona.

## Referències

* ↑ Governadors de Canàries
* ↑ Fitxla del Congrés dels Diputats

## Enllaços externs

* Diccionario Biográfico Español. Real Academia de la Historia Arxivat 2015-06-10 a Wayback Machine.
Càrrecs públics :
| Precedit per: Pedro García Arrubona | Governador Civil de les Illes Canàries (set-des) 1856 | Succeït per: Félix Fanlo y Oliván |
| Precedit per: Gaspar Núñez de Arce | Ministre d'Ultramar 1883-1884 | Succeït per: Manuel Aguirre de Tejada |
# Kharkhorin

Kharkhorin (en mongol, Хархорин) és una ciutat i un sum ('districte') de l'aimag ('província') d'Övörkhangai, a Mongòlia. La població del districte era de 13.828 (1994), 13.964 (2000), 13.496 (2003). La població de la ciutat de Kharkhorin és de 8.977 habitants (2003) i ocupa una superfície de 20,5 km².
Kharkhorin està situada a 373 km al sud-oest de la capital de Mongòlia, Ulaanbaatar, al final de la vall del riu Orkhon, que és Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO. La població marca el límit dels contraforts a l'est de les muntanyes Khangai, allà on es troben amb les estepes de Mongòlia central. De fet, el nom de l'aimag, Övörkhangai, significa 'vessant -sud- de les muntanyes Khangai'.

## Història

Prop de Kharkhorin, estan les ruïnes de l'antiga ciutat de Karakorum, que durant un temps va ser la capital de l'Imperi Mongol, sota el lideratge d'Ogedei Khan, fill de Gengis Khan. L'actual monestir d'Erdene Zuu, que està dins els límits de Kharkhorin, es va construir amb les restes de l'antiga ciutat. Erdene Zuu va ser el primer monestir budista que es va establir a Mongòlia i, en l'actualitat, és un centre actiu amb una escola i diversos projectes de desenvolupament.
La ciutat està presidida pel monument a la història dels mongols, format per tres grans parets corbes que tanquen un cercle. Sobre cadascuna d'aquestes parets, hi ha murals que representen la història dels tres grans imperis de Mongòlia, el dels huns, el dels turcs i el dels mongols.

## Economia

La zona va patir una crisi greu a conseqüència de la transició d'una economia comunista a una economia de mercat i, en l'actualitat, una bona part de la població viu en la pobresa. Les principals fonts d'ingressos de Kharkhorin són el turisme, sobretot associat al monestir d'Erdene Zuu, i l'agricultura. L'aigua del riu Orkhon serveix per a irrigar els cultius de la gran plana que hi ha a l'est de la ciutat.

## Transport

L'aeroport (KHR/ZMHH) disposa de vols regulars a Ulaanbaatar durant l'estiu, operats per la companyia Eznis. La carretera entre Kharkhorin i Ulaanbaatar no està pavimentada en la seva totalitat.

## Enllaços externs

* PADCO: Mongolia Urban Development and Housing Sector Strategy, Final Report, Vol. 2, 2005 Arxivat 2007-10-19 a Wayback Machine..
* Vall del riu Orkhon, Patrimoni de la Humanitat.
* Pàgina oficial del monestir d'Erdene Zuu.
# Ren Xiaowen

Ren Xiaowen (xinès simplificat: 任晓雯) (Xangai 1978 -) empresària, periodista i escriptora xinesa.És una de les representants d'una nova forma narrativa en evolució, que neix de la intenció de renovar l'escriptura de ficció a la Xina.

## Biografia

Ren Xiaowen va néixer el 1978 a Xangai (Xina). L'any 2003 es va graduar a l'Escola de Periodisme de la Universitat Fudan de Xangai.

### Empresària

El 2005, va cofundar Puchake Tea Co., Ltd., una empresa de distribució de te "on-line", on hi va exercir de vicepresidenta. Inicialment va tenir molt èxit, fins al punt que la seva notorietat com a emprenedora va acabar per sobrepassar la seva fama d'escriptora que encara estava en els seus inicis, però al cap d'uns tres anys es va vendre la societat.

### Carrera literària

El març de 2003 va publicar en un lloc web de la Universitat de Pequín, la novel·la 愚人 岛 - yúrén dào - "L'îlla dels ximples" que va tenir èxit entre els lectors, però sobretot va cridar l'atenció de la crítica i dels professionals de l'edició.
El 2006 va començar a publicar un recull contes, el seu model d`'escriptura més reeixit, que és una col·lecció d'onze contes més un pròleg i un epíleg. És una galeria de retrats de gent comuna, i dels estrats més baixos de la societat: pescadors, petits comerciants, prostitutes, perruquers, segrestadors, narcotraficants. La característica general és la pobresa, i el tema omnipresent la mort, mort sobtada i violenta, per accident, malaltia o no, que són els corol·laris de la pobresa.
El 2008 va publicar la 她们 (Elles) que en realitat es tracta d'una sèrie de retrats de dones. S'estructura en 33 capítols que recorren les històries de vuit dones a Xangai als anys 80 i més enllà, des de la seva joventut fins a la seva maduresa..
L'agost de 2008, va publicar una segona novel·la: 岛上 (A l'illa), una història que deixa incertesa sobre la realitat darrere de les aparences: la història d'un malalt mental que podria haver matat el seu professor.
L'agost de 2017,va publicar una novel·la 好人 宋 没用 - Song Meiyong, a good woman -. La novel·la explica la història d'una dona originària de Subei,on va néixer l'any 1921;que com que era una nena, la seva mare l'anomenava 没用 - Meiyong - (Inútil).
La seva novel·la 阳台上 - Yang tai shang - (Al balcó) a estat adaptada al cinema, pel director Zhang Meng (张猛), amb l'actriu Zhou Dongyu (周冬雨) en el paper principal.

### Premis

* 2000: Primer premi en la categoria d'adults del Concurs d'Assaig de Nou Concepte
* 2009: Premi de Nominació del 7è Premis de literatura i mitjans xinesos.
* 2018: Premi Dangdai als millors contes
* 2019: Premi al millor relat breu per 换肾 记 (Kidney Donation Chronicle)

## Referències

* 1 2 3 «chinese-shortstories.com». [Consulta: 25 novembre 2021].
* ↑ Algunes fonts citen que va néixer a Shaoixing, província de Zhejiang
* 1 2 «任晓雯 --会员--中国作家网». [Consulta: 25 novembre 2021].
* ↑ Abrahamsen, Eric. «Ren Xiaowen» (en anglès). [Consulta: 25 novembre 2021].
* ↑ «Yang tai shang», 15-03-2019. [Consulta: 25 novembre 2021].
# Dharla

Dharla, Torsha o Torsa (bengalí ধরলা নদী) és un riu de Bangladesh. Els seus principals afluents són el Bhela Kuba i el Hansmara i el Mujnai.
Neix a l'Himàlaia entre Sikkim i Bhutan, passa pel districte de Jalpaiguri i el districte de Cooch Behar a Bengala Occidental (on és anomenat Torsha) i entra a Bangladesh al districte de Lalmonirhat i s'uneix al Jaldhaka o Singimari prop de Dungarpur conservant el nom de Dharla fins que desaigua al Brahmaputra a Bagwa, al districte de Kurigram. Per un moment abans de desaiguar gira a l'est i entra breument a l'Índia per retornar a Bangladesh al districte de Kurigram.

## Referències

* ↑ Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# La Trinitat de Bellpuig

El santuari de la Trinitat és una església situada al llogaret de la Trinitat, que pren el nom del santuari, en el municipi nord-català de Prunet i Bellpuig. És a la sub-comarca dels Aspres, sota l'antic castell de Bellpuig i al peu de la carretera de Bulaternera als Banys d'Arles. Amb el nom de Sant Pere de la Serra havia estat l'església parroquial de Bellpuig. En l'actualitat hi ha la casa del comú del municipi. Contemporàniament, el santuari ha guanyat fama, especialment per veneració a la majestat romànica del segle xii.

## Història

De l'edifici original, consagrat el 31 de gener del 953 pel bisbe d'Elna Riculf, se'n conserven restes de l'absis i, a l'actual nau principal, pedres decorades de línies verticals i horitzontals. En el segle xvii canvià l'advocació, de Sant Pere a la Trinitat. Va ser declarat Monument històric de França el 1951.

## L'edifici

La nau principal va ser bastida al segle xi, està rematada per un absis semicircular i té la volta sostinguda per arcs torals. El temple fou engrandit al segle xii amb una segona nau més petita, de pedres grans i ben tallades, amb coberta de volta de quart de cercle: té una cornisa decorada amb escultures d'animals. Al segle xiii encara s'afegí a llevant de la segona nau una capella rectangular, també decorada d'una cornisa amb motius geomètrics. El campanar, d'espadanya, és més modern.
Una restauració recent ha permès de trobar restes de pintures murals als baixos de l'absis. Com a mobiliari, a banda del Crist té una porta romànica, una creu gòtica, una marededéu i dos antics retaules barrocs, restaurats contemporàniament.

### El Crist romànic

És, de lluny, l'objecte de més importància que s'hi conserva. La Majestat, del segle xii, va ser emmascarada per una restauració ben desafortunada del segle xviii. Sortosament, hom n'ha llevat la pintura i els daurats de la creu, i l'ha tornada a un estat proper a l'original. En el decurs d'una restauració es va trobar, amagat al dors del Crucificat, un petit reliquiari en plata amb la data 1710.

### Altre mobiliari

* Creu pintada per les dues cares, datada al segle xiv, i provinent de l'església de Prunet
* Mare de Déu asseguda del segle xiv
* Capelleta barroca (altar portàtil)
* Retaule de la Trinitat (del 1698)
* Retaule de l'Altar Major (del 1732)

## Imatges

* Absis
* Porta, amb ferratges romànics
* Detall de la cornisa sud:cargol
* Crist romànic
* Vista general infraroja
* Vista general
* Vista general (sud)
* Vista general (oest)
* Portal
* Pany de l'església
* Vierge à l'Enfant

## Bibliografia

* Marcel Durliat Roussillon roman Paris: Zodiaque, 1986 ISBN 2-7369-0027-8
* Geraldine Mallet Églises romanes oubliées du Roussillon Barcelona: Les Presses du Languedoc, 2003 ISBN 2-85998-244-2

## Referències

* 1 2 3 «L'església, al web www.patrimoine-de-france.org» (en francès). [Consulta: 1r juliol 2014].
# Confessió completa

Confessió completa (títol original: Full Confession) és una protopel·lícula de cinema negre i dramàtica estatunidenca de 1939 feta per RKO Radio Pictures. Va ser dirigida per John Farrow a partir d'una adaptació de Jerome Cady de la història de Leo Birinski. La pel·lícula és protagonitzada per Victor McLaglen, Sally Eilers, Barry Fitzgerald i Joseph Calleia. Està doblada al català.

## Argument

En Pat McGinnis assassina un policia i escapa cometent un delicte més lleu, pel qual és arrestat i empresonat. Un home innocent, en Michael O'Keefe, és condemnat per l'assassinat i condemnat a mort. Mentre delira després d'una ferida, en McGinnis es confessa al pare Loma. Llavors aquest, lluita per trobar una manera de salvar O'Keefe sense violar la santedat de la confessió, intentant de convèncer en McGinnis perquè s'entregui.

## Repartiment

* Victor McLaglen com Pat McGinnis
* Sally Eilers com Molly Sullivan
* Joseph Calleia com pare Loma
* Barry Fitzgerald com Michael O'Keefe
* Elisabeth Risdon com Norah O'Keefe
* Pamela Blake com Laura Mahoney
* John Bleifer com Weaver
* William Haade com Moore
* George Humbert com Mercantonio
* Stanley Blystone com detectiu (sense acreditar)
* Robert Homans com cambrer (sense acreditar)

## Producció

Pandro S. Berman de RKO va comprar els drets cinematogràfics de la història de Leo Birinski el gener de 1939 amb la intenció de convertir-la en un pel·lícula per a Chester Morris. Robert Sisk va ser assignat per produir-la.
Finalment, el paper principal es va donar a Victor McLaglen i a John Farrow se li va donar la direcció. Una part clau de suport es va donar a Barry Fitzgerald, que havia aparegut a El delator (1935) amb McLaglen i no havia fet cap pel·lícula des de Quina fera de nena! (1938); i darrerament havia actuat a Broadway a The White Steed .
Lucille Ball havia de ser la protagonista femenina, però finalment no va poder perquè s'estava recuperant d'una operació d'apendicitis. El rodatge va començar el 15 de juny de 1939.

## Notes

Sovint, Confessió completa es considera un semi-remake de El delator (1935) de John Ford protagonitzada pel mateix protagonista, Victor McLaglen.

## Referències

* ↑ «Confessió completa». esadir.cat. [Consulta: 10 juny 2024].
* ↑ «Full Confession (1939): Articles». TCM.com. Turner Classic Movies. [Consulta: January 21, 2018].
# Dytiscus

Dytiscus (gr. δυτικός, "capaç de capbussar-se") és un gènere de coleòpters aquàtics de la família Dytiscidae, que normalment es troben en aiguamolls o basses. Inclou unes 26 espècies que es distribueixen a Europa (incloent els Països Catalans), Àsia, Nord d'Àfrica i Amèrica del Nord i Central. Són depredadors que poden reduir les poblacions de larves de mosquit.
Les espècies de Dytiscus són coleòpters grossos amb una forma arrodonida i robusta i fan uns 5 cm de llargada. Les femelles acostumen a ser més grosses que els mascles. Els adults de moltes espècies poden volar i així colonitzar noves masses d`'aigua.

## Parasitoides

Els ous dels Dytiscus de vegades són parasitats per vespes de la famílies Eulophidae, Mymaridae i altres Chalcidoidea.

## Taxonomia

Dysticus conté les següents espècies:
* Dytiscus alaskanus J.Balfour-Browne, 1944
* Dytiscus avunculus C.Heyden, 1862
* Dytiscus carolinus Aubé, 1838
* Dytiscus circumcinctus (Ahrens, 1811)
* Dytiscus circumflexus Fabricius, 1801
* Dytiscus cordieri Aubé, 1838
* Dytiscus dauricus Gebler, 1832
* Dytiscus delictus (Zaitzev, 1906)
* Dytiscus dimidiatus Bergsträsser, 1778
* Dytiscus distantus Feng, 1936
* Dytiscus fasciventris Say, 1824
* Dytiscus habilis Say, 1830
* Dytiscus harrisii Kirby, 1837
* Dytiscus hatchi Wallis, 1950
* Dytiscus hybridus Aubé, 1838
* Dytiscus krausei H.J.Kolbe, 1931
* Dytiscus lapponicus Gyllenhal, 1808
* Dytiscus latahensis Wickham, 1931
* Dytiscus latissimus Linnaeus, 1758
* Dytiscus latro Sharp, 1882
* Dytiscus lavateri Heer, 1847
* Dytiscus marginalis Linnaeus, 1758
* Dytiscus marginicollis LeConte, 1845
* Dytiscus miocenicus Lewis & Gundersen, 1987
* Dytiscus mutinensis Branden, 1885
* Dytiscus persicus Wehncke, 1876
* Dytiscus pisanus Laporte, 1835 Es troba als Països Catalans
* Dytiscus semisulcatus (O.F.Müller, 1776)
* Dytiscus sharpi Wehncke, 1875
* Dytiscus sinensis Feng, 1935
* Dytiscus thianschanicus (Gschwendtner, 1923)
* Dytiscus verticalis Say, 1823
* Dytiscus zersii Sordelli, 1882
* Ous
* Larva
* Pupa
* Espiracles sota els èlitres
* Mascles
* Cicle

## Referències

* ↑ Jackson D.J. (1958) A further note on a Chrysocharis (Hymenoptera, Eulophidae) parasitizing the eggs of Dytiscus marginalis L., and a comparison of its larva with that of Caraphractus cinctus Walk. (Hym., Mymaridae) J.Soc.Brit.Entomol. 6:15-22.
* ↑ Jackson D.J. (1961) Observations on the biology of Caraphractus cinctus Walker (Hymenoptera, Mymaridae), a parasitoid of the eggs of Dytiscidae. II. Immature stages and seasonal history with a review of mymarid larvae.. Parasitology. 51:269-294.
* ↑ Dytiscidae Species List at Joel Hallan's Biology Catalog. Texas A&M University. Retrieved on 7 May 2012.
* ↑ http://ichn.iec.cat/bages/index/index.htm Arxivat 2012-10-29 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Dytiscus dauricus Arxivat 2007-04-27 a Wayback Machine.
# Eunymphicus

Eunymphicus és un gènere d'ocells de la família dels psitàcids. El gènere va ser introduït l'any 1937 per l'ornitòleg estatunidenc James L. Peters.

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 2.5, 2010) aquest gènere està format per dues espècies:
* cotorra banyuda (Eunymphicus cornutus).
* cotorra d'Ouvéa (Eunymphicus uvaeensis).

## Referències

* ↑ Check-List of Birds of the World. 3. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press, 1937, p. 269.
* ↑ «Parrots, cockatoos». IOC World Bird List Version 12.1. International Ornithologists' Union, January 2022. [Consulta: 26 juny 2022].