OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Kizimkazi

Kizimkazi és un poble de pescadors al sud-oest de Zanzíbar on hi ha la mesquita més antiga d'Àfrica oriental. Oficialment es denomina Kizimkazi Mkunguni que agrupa Kizimkazi Dimbani -on hi ha l'antiga mesquita a uns 3 km de Mkunguni- i Kizimkazi Mtendeni)
La inscripció kúfica al mihrab diu que fou fundada pel xeic Abu Imran Musa al-Hasan Muhammad el 1106/1107 (500 de l'hègira). L'edifici és rectangular i no té cap interès arquitectònic especial. El lloc fou excavat per H. N. Chittick el 1960 i es va comprovar que les cabanes més antigues són del segle X o XI. Un recinte defensiu i les ruïnes d'una casa de pedra serien del segle xviii, quan la mesquita i el mihrab foren reconstruïts el 1772/1773. Segons la tradició la població fou la capital de Bakari, príncep suahili del sud de Zanzíbar al segle xvii, però aquesta suposició es contradiu amb les dades arqueològiques i el desenvolupament de la població i arranjament de la mesquita haurien estat deguts a l'augment del comerç d'esclaus.

## Enllaços externs

* Mesquita de KizimkaziArxivat 2005-02-19 a Wayback Machine.
* Foto de la platja de Kizimkazi
# Institut Torremar

Institut Torremar és una residència de Vilassar de Dalt (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici civil, de grans dimensions i de planta rectangular. Es compon de baixos, dos pisos i unes golfes al cos central. Cobert per una teulada de dos vessants amb el carener -al centre del qual s'aixeca una torre de planta quadrada amb un mirador a la part alta i una teulada de vessants molt inclinats- perpendicular a la façana.
El conjunt combina elements de tipus neoclàssic amb modernistes; la façana conserva molts dels primers: l'entrada, un petit frontó a la part superior, trenca aigües damunt les finestres de la planta baixa i el pis, i una galeria de grans finestrals d'arc de mig punt a cada banda que continua als murs laterals.
D'altra banda utilitza finestres de línies trencades més pròpies d'estils posteriors, una torre gens clàssica, i unes antefixes situades als angles de la teulada, que lluny de pertànyer model neoclàssic, marca línies sinuoses que trenquen amb la rigidesa del conjunt. Si bé, molts elements són neoclàssics, el resultat final adquireix un aire eclèctic.
L'edificació està envoltada d'un ampli jardí.

## Història

L'estil arquitectònic és del segle XVII; això ho confirmen les inscripcions sobre les finestres laterals: "1561" i "1622".
A aquesta casa visqué l'alcalde Pere Villa i Teià (1828-1917). Finalment destacar que aquesta masia conté alguns mobles de qualitat.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Institut Torremar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2017].
# Club Patí Vilafranca

El Club Patí Vilafranca, des del 2019 anomenat Digittecnic Club Patí Vilafranca Capital del Vi, és un club d'hoquei sobre patins de Vilafranca del Penedès. Va ser fundat l'any 1970 després d'una escissió al Casal, que fins aquell moment havia aplegat l'equip principal d'hoquei a Vilafranca del Penedès.
El Patí Vilafranca va començar a jugar a la pista del Club Patí Sant Ramon, però aviat es va construir una pista a l'actual zona esportiva que es va cobrir arran de l'ascens de l'equip a la Divisió d'Honor a la temporada 1979-1980. Fins a l'actualitat, s'ha anat reformant el pavelló per a millorar defectes ocasionats pel pas del temps.
Pel que fa a l'àmbit esportiu, el primer ascens es va aconseguir l'any 1972, quan es va ascendir de la Segona a la Primera Divisió Espanyola. Però per manca de mitjans econòmics es va renunciar a la categoria.
De nou es va tornar a assolir l'ascens a primera divisió a la temporada 1975-1976. L'equip penedesenc es va estabilitzar a la categoria, fins que a la 1978-1979 assolí l'ascens a la Divisió d'Honor. El pas per la primera categoria va ser fugaç, i es va tornar a baixar a Primera Divisió. Es va tornar a pujar a la màxima categoria a la temporada 1987-1988.
La trajectòria del club sempre ha estat entre la Divisió d'Honor i la Primera Divisió, excepte un breu període en la dècada dels 90 on el Vilafranca era un dels clubs punters de la Divisió d'Honor, gràcies a la participació en l'equip de Ferran Pujalte, primer com a jugador i després com a entrenador. Al final de la dècada de 1990 es va arribar a disputar alguna Copa del Rei i fins i tot es va arribar a la final de la Copa de la CERS en 2016.
L'any 2022 va proclamar-se guanyador de la Copa de la Princesa de la Ok Plata.

## Jugadors destacats

* Ferran Pujalte
* Borja López
* Roger Rocasalbas
* Toni Rovira
* David Arellano (porter)
* Jordi Nadal

## Palmarès

* 1 Copa de la Princesa: 2022

## Referències

* ↑ «Digittecnic es converteix en patrocinador del Patí Vilafranca», 14-08-2019. [Consulta: 28 maig 2022].
* ↑ «L'escola Pau Boada i el Club Patí Vilafranca signen un conveni de col·laboració». LaFura.cat, 15-02-2011. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 26 novembre 2012].
* ↑ El Vilafranca jugará la final de la Copa CERS en Barcelos (en castellà). El Mundo Deportivo, 01-05-2016.
* ↑ «CP Vilafranca Capital del Vi, campeón de la Copa de SAR La Princesa 2022» (en castellà). [Consulta: 11 abril 2022].
* ↑ «El porter del Patí Vilafranca, David Arellano, anuncia que es retira a final de temporada», 13-04-2022. [Consulta: 28 maig 2022].

## Enllaços externs

* Club Patí Vilafranca - Lloc web oficial
# Esteve III

Esteve III és el nom dels següents personatges:
* Papa Esteve III (Siracusa, ? – Roma, 772), Papa de l'Església catòlica del 768 al 772
* Esteve III d'Auxonne (1172 - 1241), comte de Borgonya i d'Auxonne
* Esteve III d'Hongria (Buda, 1147 - Gran, 1172), rei d'Hongria de la dinastia Árpád
* Esteve III de Moldàvia (Borzești, 1433 – 1504), príncep de Moldàvia entre 1457 i 1504
Viccionari
# Creu Daurada

La Creu Daurada o Creu del camí de Ciutat és una creu de terme de Llucmajor, Mallorca, situada al carrer de Ciutat amb la confluència amb el carrer Major. Antigament estava situada a l'entreforc dels dos carrers, però a causa de reformes viàries del 1886 fou encastada a la paret de la casa més propera. Fou bastida per assenyalar la fita entre el camp i Es Quadrat indicant el camí per anar a Palma (Ciutat de Mallorca).
Aquesta creu apareix documentada el 1515. L'alçada total és de 3,74 m. Està composta pel fust i el capitell de seccions octogonal i per la creu de tipologia llatina (el braç horitzontal més llarg que el vertical) de braços rectes. El capitell sobresurt molt respecte al fust d'altres creus de terme de Llucmajor. La graonada original possiblement es degué fer malbé amb el trasllat del 1886.
De les vuit parts que consta el capitell, rematats per arcs apuntats, element característic del gòtic, només tenim a la vista tres costats (la resta està encastat en mur), a un dels quals hi trobam una figura alada, l'arcàngel Sant Miquel, patró de Llucmajor. De bon tractament escultòric realitzat seguint un sentit helicoidal o de corba de cert naturalisme i dinamisme (característiques de l'escultura renaixentista). La creu, pròpiament dita, degué ser realitzada després del 1886, ja que no es correspon amb l'estil (de transició) gòtic-renaixement del monument.

## Referències

* ↑ Amorós, M. «Creu Daurada». Creus de terme de Llucmajor. Arxivat de l'original el 20 de juny 2013. [Consulta: 17 setembre 2012].
# Kizliar

Kizliar (rus: Кизляр; txetxè: ГӀизлар) és una ciutat de la República del Daguestan, a Rússia. Està situada molt a prop de la frontera amb Txetxènia al delta del riu Tèrek.

## Demografia

Al cens de 2002, la composició ètnica de la població és la següent:
* Russos (48,6%)
* Àvars (15,4%)
* Darguins (11,7%)
* Kumyks (5,0%)
* Lesguians (4,0%)
* Laks (3,2%)
* Àzeris (1,8%)
* Nogais (1,4%)
* Tabassarans (1,3%)
* Rutuls (1,3%)
* Txetxens (1,1%)

## Referències

* ↑ http://www.ethno-kavkaz.narod.ru/kizlyar02.html
# Santuari de la Mare de Déu de Borgonyà

El Santuari de la Mare de Déu de Borgonyà és una obra de Sant Vicenç de Torelló (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una capella de planta de creu llatina, marcada també a l'alçat. L'interior és dividit en quatre trams marcats per arcs diafragmàtics i coberta amb enteixinat de fusta policromada. Els braços se separen de la nau mitjançant arcs d'ogiva. El presbiteri presenta tres finestres ogivals amb vitralls. El transsepte i la nau tenen també les mateixes obertures. Als peus se situa el cor, des del qual s'accedeix al campanar. En aquesta zona hi ha una gran rosassa vitralls. A l'exterior, la façana, orientada a migdia, té el capcer triangular amb decoracions d'estuc, el portal és d'arc d'ogiva amb motllures i trencaaigües. A la part esquerra s'hi adossa un campanar de torre, damunt el qual hi ha una barana. A la part dreta s'hi adossa la rectoria. Està envoltada per jardins.

## Història

El santuari de la Mare de Déu de Borgonyà és avui església sufragània de la parroquial de Sant Vicenç de Torelló i en altre temps petita i humil ermita. El primer document relacionat fa referència a un testament atorgat pel torellorenc Pere de Pujol, datat el 29 de setembre de 1298, en el qual li deixa dues quarteres de vi. Aquest document és seguit de molts altres que fan referència a diverses deixes. Segons la documentació, el segle xvi degué ser un segle de prosperitat per al santuari. Per aquesta època s'hi degué instal·lar també un retaule que ja no es conserva. A l'any 1895, en adquirir les "Filatures Ter" tot el terreny comprès entre la capella i el riu per tal d'edificar-hi la fàbrica i la colònia, aquella va ser enderrocada i en el seu lloc es bastí el Santuari. La consagració la feu el bisbe de Vic, Dr. Morgades, el dilluns de Pasqua Florida de l'any 1989. entre els trams de l'escala que donen accés al temple es construí una petita cripta en record de l'origen tradicional de l'antiga imatge.
La propietària actual de la colònia és la Companyia anònima de Fabra i Coats.

## Referències

* 1 2 3 «Santuari de la Mare de Déu de Borgonyà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 agost 2017].
# Paolo Lanfranchi da Pistoia

Paolo Lanfranchi da Pistoia (fl....1282-1295...) fou mercader i poeta i trobador italià, del qual ens han pervingut poesies tant en italià com en occità. Seu és un dels tres únics sonets que es conserven en occità trobadoresc. I és autor d'altres set sonets en italià

## Vida

No es tenen gaires dades de la vida d'aquest personatge que se suposa d'una família de mercaders. Se'l documenta a Bolonya (el 1282, un altre cop el 1295) i a Pistoia (el 1291, on se'l condemna per haver ferit un home amb una espasa).
El sonet en elogi de Pere el Gran, d'escàs valor literari, es considera que fou escrit el 1285, potser a l'octubre abans de la mort del rei però després de la retirada dels francesos. Tot i que se n'ha fet la hipòtesi, no s'ha pogut demostrar que Paolo Lanfranchi hagués escrit aquest sonet estant a Barcelona o que hi hagués estat mai.

## Obra
### En occità

* (317,1) Valenz Senher, rei dels Aragones (sonet en elogi de Pere el Gran)

### En italià

* L'altr'er, dormendo, a mi se venne Amore
* Dime, Amore, vorestù tornare
* L'altr'er, pensando, mi emaçinay
* Un nobel e çentil ymaçinare
* Ogni meo fatto per contrario façço
* De la rota son posti exempli asay
* Quatro homi sum dipincti ne la rota

## Referències

* ↑ Els altres dos són de Dante da Maiano.
* ↑ Riquer, Los trovadores, p. 1662 "chapucera composición"; Bertoni, I trovatori d'Italia p. 120, "povera cosa"
* ↑ Una explicació sobre la numeració de la poesia trobadoresca d'acord amb el repertori de Pillet i Carstens es troba a l'article Alfred Pillet.

## Bibliografia

* Martí de Riquer, Los trovadores. Historia literaria y textos. Barcelona: Ariel, 1983, vol. 3, p. 1662-1665 [Comentari i edició d'una poesia, amb traducció a l'espanyol]
* Giulio Bertoni, I trovatori d'Italia: Biografie, testi, tradizioni, note. Roma: Società Multigrafica Editrice Somu, 1967 [1915], pàg. 118-120 i 457 per l'edició de la poesia

### Repertoris

* Alfred Pillet / Henry Carstens, Bibliographie der Troubadours von Dr. Alfred Pillet [...] ergänzt, weitergeführt und herausgegeben von Dr. Henry Carstens. Halle : Niemeyer, 1933 [Paolo Lanfranchi és el número PC 317]

## Vegeu també

* Llista de trobadors i trobairitz

## Enllaços externs

* http://troubadours.byu.edu/PC/PC-317/317%20-%20Paul%20Lanfranc.htm
* http://www.treccani.it/enciclopedia/paolo-lanfranchi_(Dizionario_Biografico)/
# Macrogynoplax anae

Macrogynoplax anae és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids que es troba a Sud-amèrica: el Brasil.

## Referències

* ↑ Enderlein, 1909. Zool. Anz. 34:391.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Ribeiro & Rafael, 2007. Zootaxa 1511:26.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Ribeiro, Magalhães, Rafael & Henriques, 2009. Revista Brasileira de Entomologia 53(1):34.

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Froehlich, 2010. Illiesia 6(12):183.
* Grimaldi, D.; Engel, M. S. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521821490.
* Zwick, P. Insecta: Plecoptera: phylogenetisches System und Katalog (en alemany). Walter de Gruyter, 1973. ISBN 9783110045512.
* Zwick, P., 2000: Phylogenetic System and Zoogeography of the Plecoptera. Annual Review of Entomology. Vol. 45: 709-746. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2022-10-17. [Consulta: 31 octubre 2011].

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
# Dalmàtovo

Dalmàtovo - Далматово (rus) - és una ciutat de l'óblast de Kurgan, a Rússia. Es troba al vessant oest dels Urals, a la vora nord del riu Isset, afluent de l'Irtix. Es troba a 192 km al nord-oest de Kurgan, la capital de la província.
# Anderson Ballesteros

Anderson Ballesteros (Medellín, 5 d'octubre de 1982) és un actor colombià que va iniciar la seva carrera amb la pel·lícula La virgen de los sicarios l'any 1999. Posteriorment va interpretar el personatge de "El Chili" en la sèrie «Pablo Escobar, el Patrón del Mal».
Es va donar a conèixer amb la pel·lícula La virgen de los sicarios i després en televisió en sèries com Los protegidos, Pandillas, Guerra i Paz II, en el paper del "Zarco", i a Pablo Escobar, el Patrón del Mal, on va interpretar a l'abatut sicari John Jairo Arias "El Chili".

## Filmografia
### Televisió

| Any | Producció | Personatge |
| 2014 | Mis Amigos de Siempre | Montoya |
| 2012 | Pablo Escobar, el Patrón del Mal | John Jairo Arias "El Chili" |
| 2010 | Rosario Tijeras | "Cero cero" |
| 2009 | Pandillas, Guerra y Paz II | Byron Aristizabal "Zarco" |
| 2008 | Los protegidos | Ramiro |

### Cinema

| Any | Pel·lícula | Personatge |
| 2000 | La Virgen De Los Sicarios | Alexis |
| 2016 | El encuentro de Guayaquil | Simón Bolívar |

## Premis i Nominacions
### Premis Índia Catalina

| Any | Categoría | Sèrie | Resultat |
| 2013 | Millor Actor de repartiment de Sèrie | Pablo Escobar, el Patrón del Mal | Nominat |

### Premis Talent Caragol

| Any | Categoria | Sèrie | Resultat |
| 2013 | Millor Actor | Pablo Escobar, el Patrón del Mal | Guanyador |

## Referències

* ↑ Arias, Jimmy «Ni sicario, ni actor, solo un joven». El Tiempo [Colòmbia], 17-09-2000.
* ↑ Commisso, Sandra ««Cuando "El Chili" murió, lo lloré»». Clarín, 17-04-2014 [Consulta: 3 juny 2016].
* ↑ Sanchez, Johanna «Anderson Ballesteros: "El Chili amaba a Pablo Escobar y daba la vida por él"». Nova Colombia [Consulta: 3 juny 2016].
* ↑ Bilbao, Horacio «"El encuentro en Guayaquil": Dramas de la ficción histórica». Clarín, 07-07-2016 [Consulta: 21 agost 2016].
# FC KooTeePee Kotka

El FC KooTeePee Kotka fou un club de futbol finlandès de la ciutat de Kotka.

## Història

El club prové del Kotkan Työväen Palloilijat (KTP Kotka) (fundat el 1927). El FC KooTeePee va ser fundat originàriament com a equip filial d'aquest. L'any 2000 esdevingué independent, quan el KTP sofrí una fallida econòmica, prenent el relleu del primer com a principal club de la ciutat. Va desaparèixer el 2013 per una fallida econòmica, renaixent novament com a KTP Kotka.

## Palmarès

* Sense títols destacats.

## Referències

* ↑ «Nyt se on varmaa: KooTeePee ja KTP yhteen», 09-12-2013. Arxivat de l'original el 7 d’octubre 2014. [Consulta: 15 desembre 2016].

## Enllaços externs

* (finès) Web oficial Arxivat 2011-07-20 a Wayback Machine.
# Supercopa Masters

La Supercopa Masters, també coneguda com a Copa Master de Supercopa, fou una competició disputada els anys 1992 i 1995. La disputaven els passats campions de la Supercopa Sud-americana.

## Historial

| Any | Final | Final | Final | Semifinalistes | Semifinalistes | Semifinalistes |
| Any | Campió | Marcador | Finalista | Semifinalistes | Semifinalistes | Semifinalistes |
| 1992 | Boca Juniors (ARG) | 2 - 1 | Cruzeiro (BRA) | Olimpia (PAR) | Racing (ARG) |
| 1994 | Cruzeiro (BRA) | 0 - 0 1 - 0 Agregat 1 - 0 | Olimpia (PAR) | només dos equips disputaren la competició | només dos equips disputaren la competició |

## Palmarès per país

* Argentina 1 títol
* Brasil 1 títol

## Enllaços externs

* RSSSF
# Molí de Bellús

El Molí de Bellús (en algunes fonts Molí de Ballús) és un antic molí fariner del municipi d'Avià, situat a la Riera de les Febres o Riera de Graugés. L'edifici és al costat d'un desnivell on la riera fa una petita cascada d'uns 10 m per sobre d'una balma. La propietat està documentada ja al s.xvi. De fet, però, el molí fou construït a finals del s. xvii o principis del següent. Al s. xix patí moltes reformes, es practicaren diverses obertures i s'alçaren nous nivells.
Antic molí fariner ubicat en una zona amb molt de desnivell. El parament és a base de carreus de pedra de grans dimensions, sense desbastar i unida amb morter. La coberta és a una sola vessant de teula àrab. Destaquen algunes de les obertures de la zona superior, dos arcs de mig punt suportats per una pilastra. Està estructurat en quatre pisos diferents; el nivell inferior és el més petit de tots. Les obertures es troben sobretot als nivells superiors i estan fetes amb maó deixat a la vista.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
* ↑ «Ballús». Llocs d'interès. Ajuntament d'Avià. Arxivat de l'original el 23 de setembre 2015. [Consulta: 26 agost 2015].
* 1 2 «Molí del Bellús». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 agost 2014].
# Planerita

La planerita és un mineral de la classe dels fosfats, que pertany al grup de la turquesa. Rep el seu nom en honor de Dimitrii Ivanovich Planer (1821-1882), mineralogista i antic director de les mines de coure de Gumeshevsk, a Rússia, qui va descobrir l'espècie en un indret proper a aquestes mines.

## Característiques

La planerita és un fosfat de fórmula química Al₆(PO₄)₂(HPO₄)₂(OH)₈·4H₂O. Cristal·litza en el sistema triclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5. Forma una sèrie de solució sòlida amb la turquesa. És una espècie relacionada amb l'afmita i la kobokoboïta.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la planerita pertany a «08.DD - Fosfats, etc, només amb cations de mida mitjana, (OH, etc.):RO₄ = 2:1» juntament amb els següents minerals: chenevixita, luetheïta, acrocordita, guanacoïta, aheylita, calcosiderita, faustita, turquesa, afmita, childrenita, eosforita i ernstita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al segle xix al mont Chernovskaya, prop el riu Chernaya, a l'óblast de Sverdlovsk, al Districte Federal dels Urals (Rússia). Ha estat trobada en tots els continents del planeta a excepció de l'Antàrtida. Als territoris de parla catalana ha estat descrita únicament a les mines de Rocabruna de Bruguers, a Gavà (Baix Llobregat, Barcelona).

## Referències

* ↑ «Planerite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 3 novembre 2017].
# Paolo Lomazzi

Paolo Lomazzi (Milà, Itàlia, 1936) és un arquitecte i dissenyador. Lomazzi va estudiar amb Jonathatn De Pas i D'Urbino a l'Institut d'Architecture Atheneum de Lausanne; Suïssa. Van fundar a Milà el seu propi estudi d'arquitectura i disseny el 1966. Inicien la seva activitat amb diferents feines d'arquitectura, disseny de producte; disseny d'exposicions, interiorisme i urbanisme. Els seus primers dissenys, que fugien de la producció massiva, van ser mobles modulars i inflables realitzats en PVC. La seva cadira Blow s'ha convertit en una icona de la cultura pop. També van dissenyar nombrosos mobles i llums inflables, intercanviables i adaptables de gran radicalitat. El 1970 col·laboren en la construcció del pavelló italià a la Fira Mundial d'Osaka. Van participar en nombroses exposicions sobre disseny italià i el 1979 se'ls va concedir un Compasso d'oro pel penjador Sciangai. Han col·laborat amb les empreses italianes més importants (Alessi, Zanotta, Driade, Poltronova, etc.) i amb altres empreses europees com l'espanyola Disform. El 1983 van produir un programa de televisió sobre el disseny italià dels anys cinquanta als vuitanta. D'Urbino i Lomazzi continuen treballant junts i ambdós imparteixen classes a la Facultat de Disseny del Politècnic de Milà. Entre els seus dissenys cal citar la cadira «Joe» (1970) o el penjador «Perruca» (1989).

## Referències

* ↑ «Fitxa a la col·lecció de disseny industrial del Disseny Hub Barcelona». Arxivat de l'original el 2012-11-27. [Consulta: 15 abril 2012].
# Intermodulació

* Per a altres significats, vegeu «Distorsió (desambiguació)».
La intermodulació (en anglès intermodulation, abreujat IMD), és la modulació d'amplitud no desitjada de senyals, amb dos o més freqüències diferents, en un sistema amb comportament no lineal. La intermodulació entre cada component de freqüència formarà senyals addicionals en freqüències que no són, en general, harmònics (múltiples enters) de qualsevol d'elles, sinó sovint les freqüències suma i diferència de les freqüències originals.

## Vegeu també

* Heterodinació

## Referències

* ↑ NP-T-01030: 1996 de compatibilitat electromagnètica. Terminologia
# Diplo

Thomas Wesley Pentz (Tupelo, 10 de novembre de 1978), més conegut com a Diplo, és un discjòquei estatunidenc.

## Referències

* ↑ Lenore, Víctor «Diplo, el saqueador más sexy de la historia de la música». El Confidencial, 12-10-2015 [Consulta: 9 març 2019].
* Dj Diplo sob ataque após gravar cena de sexo com uma mulher e ameaçar postar