OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alisa Kolosova

Alisa Kolosova (Moscou, 29 de juliol de 1987) (rus: Алиса Владимировна Колосова) és una mezzosoprano russa.
Kolosova va estudiar música a partir dels cinc anys, centrada en el cant coral i el piano, després es va inscriure en l'Acadèmia Russa d'Arts del Teatre el 2004, on va estudiar amb Ievgeny Zhuravkin. El 2005, va iniciar estudis en el Col·legi Acadèmic de Música del Conservatori Estatal de Moscou, on va rebre classes magistrals amb Makvala Kasrashvili, Serguei Leiferkus, Thomas Quasthoff i Christa Ludwig.
Va ser semifinalista del Concurs Internacional de Cant Hans Gabor Belvedere de Viena l'any 2007 i finalista de la Competizione dell’Opera, celebrada a Dresden, Alemanya, l'any 2008. Va ser guardonada amb el premi especial del jurat al Concurs Francesc Viñas de Barcelona, i al Concurs Tibor Varga de Suïssa el 2009. L'octubre de 2009, es va incorporar a l'Atelier Lyrique de l'Òpera de París i, posteriorment, va actuar amb l'Òpera de París moltes vegades.
La consagració de Kolosova es va produir el 2010 al Festival de Salzburg, on va interpretar La Betulia liberata de Mozart, dirigida per Riccardo Muti. Des de llavors, ha actuat amb les principals orquestres i companyies d'òpera d'arreu del món i va ser membre del conjunt de l'Òpera Estatal de Viena del 2011 al 2014. El 2015, va ser nominada al Warner Música Prize.

## Referències

* ↑ «Archived copy». Arxivat de l'original el 26 agost 2016. [Consulta: 17 agost 2016].
* ↑ «The world's leading classical música channel». medici.tv.
* ↑ «WMG Warner Music Prize Created to Support Young Classical Talent; Inaugural 2015 Award to Be Presented in Association with Carnegie Hall» (en anglès). [Consulta: 8 febrer 2022].
# Angeli senza paradiso

Angeli senza paradiso (Àngels sense paradís) és una pel·lícula musical italiana de 1970 dirigida per Ettore Maria Fizzarotti. És un remake de la pel·lícula de 1933, Leise flehen meine Lieder, de Willi Forst, i es basa en una història fictícia sobre la vida del compositor Franz Schubert.

## Argument

A Viena, per fer front a les dificultats econòmiques en les quals viu, el compositor Franz Schubert també treballa com a professor en una escola primària. Schubert és amic de Marta, venedora en una casa d'empenyorament, que en secret està enamorada d'ell. Un dia el compositor no es presenta a la vil·la de la princesa Vorokin, on marxà molt enfadat per les rialles de la comtessa Anna Roskoff. Aquest gest provoca un incident amb la princesa: en poc temps Schubert és acomiadat de l'escola i cap editor accepta les seves cançons. No obstant això, la comtessa Roskoff decideix contractar Schubert com a instructor de cant a la seva vila a Budapest. Els dos s'enamoren tot i que Anna està promesa a Ludwig. Ludwig s'adona d'aquesta relació i desafia en duel a Schubert, el venç i el compositor torna a Viena. Després d'una actuació que té èxit se li informa que ha estat acomiadat com a professor de cant i que ja no pot tornar a veure Anna, que està a punt de casar-se amb Ludwig. Després d'aquest anunci, abans de marxar a Budapest per a evitar el matrimoni, Schubert es reuneix amb la seva amiga Marta que intenta inútilment explicar-li els sentiments que sent pel compositor. Schubert marxa i arriba a la vila de la Comtessa quan el matrimoni ja ha tingut lloc.

## Repartiment

* Al Bano com a Franz Schubert
* Romina Power com a Anna Roskoff
* Agostina Belli com a Marta
* Paul Müller com a Hermann Fux
* Cinzia De Carolis com a Irina Roskoff
* Llop Fischer com a Baró Ludwig
* Caterina Boratto com a Princesa Vorokin
* Renato Malavasi com a Schultz

## Referències

* ↑ Roberto Chiti; Roberto Poppi; Enrico Lancia Gremese, 1991. Dizionario del cinema italiano: I film. ISBN 8876059350.
* ↑ Renato Venturelli, Nessuno ci può giudicare: il lungo viaggio del cinema musicale italiano, Fahrenheit 451, 1998. ISBN 8886095309
* ↑ Daniele Magni, Cuori matti - Dizionario dei musicarelli anni '60, Bloodbuster Edizioni, 2012. ISBN 9788890208775
# Antena de Oro 1995

La XXIII Edició dels Premis Antena de Oro, concedits en 1995 encara que corresponents a 1994 foren els següents:

## Televisió

* Fernando Ónega, per Entre hoy y mañana de Telecinco.
* José García Solano, realitzador de Televisió Espanyola.
* Miriam Díaz-Aroca, presentadora de Televisió Espanyola.
* Elisenda Roca, per Cifras y letras de Televisió Espanyola.
* Bartolomé Beltrán Pons, per En buenas manos, d'Antena 3 TV.
* Joaquín Martorell, per la originalitat de la programació especial d'Antena 3 TV.
* Ana Rosa Quintana, per “Veredicto”, de Telecinco.
* Telemadrid, pel programa Tele empleo.
* Elías Rodríguez Varela

## Ràdio

* José María García, per la seva tasca davant la programació esportiva de la Cadena COPE.
* Antonio San José, pel programa Edición de Tarde de Radio Nacional de España.
* Javier González Ferrari, per Hora 14, de la Cadena SER.
* Concha García Campoy, per Noches de Radio, d'Onda Cero.
* Eduardo García Serrano, per Sencillamente radio, de Radio Intercontinental.
* Miguel Ángel García Juez, per la seva trajectòria professional.
* Carlos Peñazola, por la seva tasca davant els informatius de Cadena Ibérica i el programa De Madrid al cielo, de Radio España.

## Altres

* Manuel Campo Vidal, per la seva contribució a l'auge dels canals privats de televisió com a director d'Antena 3 TV i Antena 3 Internacional.
* Emilio Azcárraga Jean, vicepresident de Televisa.
* Santiago Rascón, rector de la Universitat d'Oviedo.
* Cadena Radio Voz, per crear un centenar de llocs de treball.
* Manuel Chaves, president de la Junta d'Andalusia (menció especial)

## Referències

* ↑ La Federación de Asociaciones de Radío y TV entrega sus Antenas de oro, ABC, 9 d'abril de 1995
# Antena de Oro 1974

L'Edició dels Premis Antena de Oro, concedits per la Federació d'Associacions de Professionals de Ràdio i Televisió el 24 d'abril de 1976 però corresponents al 1974, va guardonar:

## Televisió

* Mariano Pena
* Josep Fèlix Pons i Alonso
* Francisco Gijón Martín (TVE de Barcelona)
* Miguel de la Quadra-Salcedo
* Fernando Navarrete Porta
* Pedro Olmedilla
* Maximiliano Pedraza Bueno (TVE de Madrid).
* Florinda Chico
* Antonio Mingote
* José Orjas González
* Ana María Vidal
* Actors de doblatge de les sèries «Kojak», «Heidi» i «La casa de la pradera».
* «El hombre y la Tierra»
* Orquestra Simfònica de Radiotelevisió Espanyola.

## Ràdio

* José Luis Abengoa Zubizarreta (Ràdio Bilbao)
* José Ángel Bonachera Pombo (Radio Peninsular de Madrid)
* José A. Gómez García (Radio Juventud de Canarias)
* Tomás Martín Blanco (Radio Madrid)
* Juan Carlos Reina Lozano (Radio Costa del Sol)
* José María Espinosa (Radio Popular de Madrid)
* Menchu Álvarez del Valle (Radio Oviedo)
* Eduardo Calderón González (Radio Madrid)
* Joan Castelló Rovira (Radio Barcelona)
* Jesús Fraga Amado (Radio Madrid)
* Plácido Llordén Rodríguez (Radio Juventud de Huelva)
* José Luis Navas Carrasco (Radio Nacional de Málaga)
* Alberto Nadal (Radio Barcelona)
* José Delgado Barrero (Radio Madrid)
* Avelino Rodríguez Fernández
* Manuel Bermúdez Estévez (Radio Madrid)

## Honorífiques

* María Ángeles Cobas
* Manuel Benítez Salvatierra
* Jesús Sánchez Rof

## Referències

* ↑ Fallo de los premios Antenas de Oro, ABC, 25 d'abril de 1976
# Antena de Oro 1985

La XV Edició dels Premis Antena de Oro, concedits per la Federació d'Associacions de Professionals de Ràdio i Televisió el 25 de juny de 1985 i que no es concedien des del 1974, va guardonar:

## Televisió

* Narciso Ibáñez Serrador, per Un, dos, tres... responda otra vez.
* Concha Velasco, per Teresa de Jesús, de TVE.
* Àngel Casas, per Àngel Casas Show, de TV3.
* Fernando Méndez-Leite Serrano, per La noche del cine español, de TVE.
* Estoc de pop, de TV3.
* Xabier Urroz, director de Zopa Haundi, d'ETB.
* Antonio Salmoral, per Agonía de Paquirri, de TVE.

## Ràdio

* Juan Vila, de Radio Cadena Española a Vigo, per "la informació més destacada i veraç" pel seu programa informatiu sobre les eleccions municipals emès el 8 de maig de 1983.

## Altres

* Leonard Bernstein pels programes de TVE Bernstein-Beethoven.
* José Luis García Alonso, premi al «personatge de major impacte».

## Referències

* ↑ Entregadas las Antenas de Oro de los profesionales de radio y televisión, El País,, 27 de juny de 1985
# Ansichten eines Clowns

Ansichten eines Clowns (en alemany Opinions d'una pallasso) és una pel·lícula alemanya del 1976 dirigida per Vojtěch Jasný. Està basada en la novel·la Opinions d'un pallasso del Premi Nobel de Literatura Heinrich Böll. Fou escollida per representar Alemanya Occidental als Premis Oscar de 1976 en la categoria de millor pel·lícula estrangera, però finalment no fou nominada.

## Sinopsi

Alemanya, 1960. Hans Schnier s'ha guanyat la vida com a pallasso, tot i que en realitat fa un tipus de crític social molt encobert. Després de suportar una infància difícil a Bonn durant la Segona Guerra Mundial, inclòs el fanatisme nazi de la seva mare, es veu consternat per descobrir moltes de les persones que coneix i estima profundament implicades amb l'Església catòlica. És completament allunyat de la seva família i amics, que ara són burgesos o passionalment catòlics (o ambdues coses), després de fer una sèrie d'esforços per entrar en contacte. La seva esposa Maria l'ha abandonat perquè ha decidit que el seu fill comú no rebi educació catòlica i s'ha casat amb un altre home. Mentrestant, ell es degrada i acaba demanant almoina acompanyat d'una guitarra.

## Repartiment

* Helmut Griem - Hans Schnier
* Hanna Schygulla - Marie Derkum
* Gustav Rudolf Sellner - Pare Schnier
* Eva Maria Meineke - Mare Schnier
* Hans Christian Blech - Pare Derkum
* Alexander May - Prälat Sommerwild
* Jan Niklas - Leo, germà de Hans
* Helga Anders - Sabine

## Premis

Va rebre la Conquilla de Plata al Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1976.

## Referències

* ↑ H. G. Pflaum. «On the history of the German candidates for the Academy Award for Best Foreign Language Film». German Films. Arxivat de l'original el 2009-05-09. [Consulta: 27 agost 2008].
* ↑ The Clown a filmportal.de/en
* ↑ Pel·lícules a la selecció de 1976 al web del Festival
# Slovenská Ľupča

Slovenská Ľupča és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Banská Bystrica.

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1250.

## Viles agermanades

* Partizánska Ľupča, Eslovàquia
* Široké, Eslovàquia
* Vlčany, Eslovàquia
* Neuhofen an der Ybbs, Alemanya
# Camí de bast

Un camí de bast o camí de ferradura és un camí que permet el pas d'animals de ferradura carregats amb sàrries i arreus, però no el pas dels carros.
Fins ben entrat el segle xx, en raó de la topografia i la dificultat de construir camins carreters, aquest tipus de camí era el més freqüent a Catalunya.
Llur amplada oscil·la entre els 0,80 i 1,80 metres, suficients pel pas d'una animal de peu rodó carregat amb el seu bast. Per aquesta raó, en funció dels marges del camí, l'amplada de la plataforma del camí pot ser més o menys important, atès que la càrrega pot volar fora dels límits del camí en camp obert, o no pot fer-ho quan aquest transcorre a ran de murs.

## Referències

* 1 2 3 Campillo Besses, Xavier i López-Monné, Rafael: El llibre dels camins. Arola editors, desembre del 2010, p.37. ISBN 978-84-92839-77-3
* ↑ «Camí de bast». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Boophis albipunctatus

Boophis albipunctatus és una espècie de granota de la família dels mantèl·lids endèmica de Madagascar.

## Referències

* Fordham et al (2006). Boophis albipunctatus. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 3 gener 2008 (en anglès). (anglès)
# Museu Arxiu Municipal de Cabrils

El Museu Arxiu Municipal de Cabrils, o simplement Museu-Arxiu de Cabrils, és un nou museu inaugurat el 22 de gener de 2011 a Cabrils, al Maresme. Es tracta d'una iniciativa municipal. El museu ocupa la masia de Can Ventura del Vi, al centre de la vila. És gestionat per l'Organisme Autònom Local Museu-Arxiu Municipal de Cabrils.

## Història

El 1980 un grup de veïns de Cabrils amants de la història i del patrimoni van plantejar la necessitat de crear un museu local a Cabrils. Entre els proponents es trobaven Oriol Raventós, Antoni Campos, Ferran Jaumà, Jaume Tolrà i Jaume Altafulla. No fou fins als 1983 quan la proposta va començar a agafar forma i van implicar al llavors regidor de cultura, Ricard Martínez Roura. L'Ajuntament municipal va atendre les peticions dels veïns i un any després es va inaugurar el Museu Municipal de Cal Àrra, al Carrer Acàcies, 4. Per diversos problemes el museu va anar ocupant diverses seus, tot i sense parar l'activitat cultural.
L'any 2010 van començar les obres de rehabilitació de Can Ventura del Vi. Les obres d'habilitació del nou edifici es van finançar amb diners del Fons Estatal d'Inversió Local. Es va reformar la planta baixa, el pis i es va incorporar un ascensor a la finca, per eliminar les barreres arquitectòniques.
La nova seu del museu es va inaugurar el 22 de gener de 2011.

## Objectius

Els objectius del museu són l'estudi, conservació, documentació, restauració, exposició, difusió, foment i pedagogia del patrimoni arqueològic, etnogràfic, geològic, botànic, faunístic, històric i cultural de Cabrils. Pel que fa a l'arxiu, els seus objectius són la conservació, catalogació, l'estudi i difusió de tots aquells materials gràfics i documentals que siguin d'interès històric local.

## Referències

* ↑ Municat. «Dades generals de l'organisme Autònom Local Museu-Arxiu Municipal de Cabrils». [Consulta: 23 gener 2011].
* ↑ Ajuntament de Cabrils. «Comença un nou camí del Museu Arxiu Municipal de Cabrils». [Consulta: 23 gener 2011].
* ↑ Ajuntament de Cabrils. «Ajornada la inauguració del Museu- Arxiu de Cabrils». Arxivat de l'original el 2010-09-27. [Consulta: 23 gener 2011].
* ↑ Garino. «Inauguren la seu del museu municipal». Diari Avui. [Consulta: 23 gener 2011].
* ↑ Municat. «Objectius i competències de l'Organisme Autònom Local Museu-Arxiu Municipal de Cabrils». Diari Avui. [Consulta: 23 gener 2011].

## Enllaços externs

* Inventari Patrimoni Cultural de Cabrils Arxivat 2010-11-16 a Wayback Machine. PDF
# Ogadeni

Els ogadeni o ogaden (somali: ogaadeen; àrab: أوجادين, Ūjādīn) són els membres d'un important clan somali, un dels principals de la confederació de clans darod. Poèticament se l'anomena «el clan del milió d'herois». Els ogadeni viuen principalment a Ogaden (Etiòpia) i al nord-est de Kenya, i també al Jubaland.

## Subclans

1.miyir wallal 2.makabul
Miyir walal
1. Baahale 2. Talamugge
bahale 1 cawlyahan 2 bah geri 3 m.zubeer
talomoge
1. abduwak 2. cabdalle 3. rer maxamad

## Referències

* ↑ «Somalia: Minorities and indigenous peoples» (en anglès). Minority Rights Group International, 19 juny 2015. [Consulta: 18 setembre 2019].
* ↑ Collective Punishment, pàg. 14.

## Bibliografia

* Collective Punishment: War Crimes and crimes against Humanity in the Ogaden area of Ethiopia's Somali Regional State (PDF), informe de Human Rights Watch (2008)
# Ducat de Mola

El ducat de Mola, amb Grandesa d'Espanya, és un títol nobiliari espanyol concedit per Francisco Franco el 18 de juliol de 1948 a títol pòstum a favor del general Emilio Mola Vidal.

## Ducs de Mola

| | Titular | Període |
| Creació per Francisco Franco |||
| I | Emilio Mola Vidal | 1948 - 1955 |
| II | Emilio Mola y Bascón | 1955 - 2009 |
| III | Emilio Mola y Pérez de Laborda | 2009 - actual titular |
L'última successió es va manar expedir el 2009, per ordre de 20 de febrer publicada al BOE el 10 de març de 2009. No obstant això, la Real Carta de Successió no va ser expedida fins al 2012 —incomplint-se fins llavors allò ordenat al BOE— a causa de dilacions polítiques ("tramitacions congelades", segons el diari El País) ordenades pel llavors president del govern Rodríguez Zapatero.

## Referències

* ↑ Elenco de Grandezas y Títulos Nobiliarios Españoles, Instituto Salazar y Castro, Hidalguia, Madrid (en castellà).
* ↑ BOE ORDEN JUS/556/2009, de 20 de febrero, por la que se manda expedir, sin perjuicio de tercero de mejor derecho, Real Carta de Sucesión en el título de Duque de Mola, con Grandeza de España, a favor de don Emilio Mola Pérez de Laborda.
* ↑ Diari El País, 29 de desembre de 2012.

## Vegeu també

* Llista de títols nobiliaris del franquisme
# Economia de Qatar

Abans del descobriment del petroli i del gas natural l'economia de Qatar se centrava en la pesca i la recol·lecció de perles. Això no obstant, el descobriment de reserves de petroli, en els anys 1940, va transformar completament l'economia de la nació. Ara el país té un alt nivell de vida, amb molts serveis socials per als seus ciutadans i totes les comoditats de qualsevol nació moderna. El seu economia va créixer ràpidament per 8 anys consecutius, fins al 2008, a causa dels alts preus internacionals del petroli cru.
Les reserves de petroli del país estan estimades en 15 miliards de barrils (2.4 km³). La riquesa i nivell de vida dels de Qatar són comparables a les de nacions de l'Europa Occidental. No obstant això, el govern està estimulant en els últims anys les inversions en sectors no petroliers.

## Referències

* 1 2 CIA. «The World Factbook». Arxivat de l'original el 2018-12-24. [Consulta: 31 gener 2016].
# Edelmir Galdón Casanoves

Edelmir Galdón Casanoves és un sindicalista i polític valencià, originari de l'Alcúdia.

## Trajectòria

Era fill d'un veterà militant del PSOE i de la UGT de l'Alcúdia. Llicenciat en filosofia i lletres, durant la seva etapa universitària va militar a les Joventuts Comunistes d'Espanya i formà part dels Cercles Obrers de la Lliga Comunista Revolucionària, però el 1973 va ingressar en el PSOE.
Alhora milità en la UGT, i quan l'abril de 1977 foren legalitzats els sindicats, fou escollit secretari general de la UGT de València. Sindicalment va refusar participar de l'estratègia de Comissions Obreres de participar en els comitès d'empresa en els darrers anys del franquisme. Va intentar mantenir l'autonomia del sindicat respecte al PSOE, cosa que va provocar tensions internes. Els partidaris d'una major connexió amb el partit, dirigits per Jaume Castells Ferrer, provocaren una moció de censura que van perdre.
Tanmateix, la derrota de la UGT en les primeres eleccions sindicals lliures davant Comissions Obreres (26,8% dels delegats d'UGT contra el 42,5% dels delegats per CCOO) va danyar el seu prestigi, i seva la proposta de pactar amb la CNT fou desautoritzada per la secretaria confederal de la UGT, raó per la qual va dimitir el maig de 1979 i fou substituït per Antonio Cebrián Ferrer.
Posteriorment ha treballat com a funcionari de la Generalitat Valenciana, sent cap de la Secció de Difusió Cultural de la Conselleria de Cultura i Esports. En 2009 era president del Bloc de Progrés Jaume I de l'Alcúdia.

## Obres

* La batalla por Valencia, una victoria defensiva, Publicacions de la Universitat de València, 2010, 288 pàgines, ISBN 8437079551

## Referències

* ↑ Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.224. ISBN 9788495484802.
* ↑ DOCV de 13 d'octubre de 2009
* ↑ Edelmir Galdón inaugura las fiestas de l'Alcúdia con el tradicional Pregón a Las Provincias, 3 de setembre de 2009
# Diòcesi immediatament subjecta a la Santa Seu

A l'Església Catòlica s'anomena diòcesi immediatament subjecta una diòcesi que depèn directament de la Santa Seu i que no està subjecta a l'autoritat d'un arquebisbe metropolità. Una locució equivalent, tot i que actualment en desús, és diòcesi exempta (de la jurisdicció metropolitana).

## La regla tradicional

La regla normal és que les diòcesis estiguin assignades a les diverses províncies eclesiàstiques, al capdavant de les quals hi ha un arquebisbe metropolità i són anomenades "diòcesis sufragànies. Pot passar que, per motius especialment històrics o per greus qüestions immediates, una diòcesi, o més excepcionalment una arxidiòcesi, no estigui compresa dins d'una província eclesiàstica, sinó que depengui directament de la Santa Seu.
Amb la institució de les regions eclesiàstiques, les diòcesis immediatament subjectes també formen part d'aquestes institucions, reduint així la diferència entre les diòcesis sufragànies i les immediatament subjectes
El cas més difús és per les diòcesis del Laci, tradicionalment no considerades sufragànies de la de Roma (sempre considerada simplement com a diòcesi i no com a arxidiòcesi), però subjectes directament a la Seu Apostòlica (són anomenades "de nombre"), i que inclou, almenys en part, les 100 milles de Roma, l'antiga jurisdicció del districte del Praefectus Urbis (el prefecte de la Roma Imperial), paper conservat fins al 15 d'agost de 1972 pel cardenal vicari de Roma. El bisbes d'aquestes diòcesis han de participar en els consistoris del Pontífex Romà i tenen el privilegi d'incloure al seu escut episcopal les quatre borles, igual que els arquebisbes. El 1972 s'abolí el terme "de número", i es deixà als bisbes la facultat de participar en els consistoris i de posar les quatre borles als escuts.
El mateix s'aplica per la situació de les abadies territorials o per les diòcesis d'altres ritus, sostretes de les províncies "llatines" on operen.
Un cas a part és la situació de Suïssa, on la situació es cristal·litzà al segle xix, sent de solució complexa. Finalment, hi ha casos d'origen històric com els de Lucca i Gaeta.

## La reforma conciliar

El decret Christus Dominus del Concili Vaticà II establí el principi que totes les diòcesis havien de formar part d'una província eclesiàstica. Així, s'establí la norma que les diòcesis immediatament subjectes a la Santa Seu haurien de formar part de la província més propera a la de l'arquebisbe metropolità.

## Notes

* ↑ Per exemple, a la Toscana, l'arquebisbat de Lucca és immediatament subjecta, tot i que forma part de la conferència episcopal de la Toscana, on els arquebisbes de Florència, Pisa i Siena tenen un paper prevalent.

## Bibliografia

* Atlante delle diocesi d'Italia, a cura di Conferenza Episcopale Italiana e Istituto Geografico De Agostini, Roma, 2000.
* El decret Christus Dominus
# Efecte cobra

L'efecte cobra, en política econòmica, es produeix quan un intent de solució a un problema en realitat empitjora la situació. Aquest terme s'utilitza per il·lustrar les causes de les iniciatives polítiques i econòmiques desencertades. El terme efecte cobra s'origina d'una anècdota datada en l'època del mandat britànic a l'Índia. El govern britànic estava alarmat per la gran quantitat de cobres verinoses que hi havia a Delhi, pel que ideà una manera d'exterminar la població de cobres pagant als habitants que portessin les pells de les serps que matessin. En veure l'oportunitat d'obtenir diners, la població va començar a criar cobres per després matar-les i rebre la compensació econòmica. El govern cancel·là aquest programa quan s'adonà del frau; com a conseqüència, les serps criades restants foren alliberades, perquè deixaren de tenir valor monetari, exacerbant doncs el problema inicial de superpoblació de cobres.

## Vegeu també

* Efecte Streisand

## Referències

* ↑ Brickman, Leslie H. Preparing the 21st Century Church (en anglès), p. 326. ISBN 978-1-59160-167-8.
* 1 2 Siebert, Horst. Der Kobra-Effekt. Wie man Irrwege der Wirtschaftspolitik vermeidet (en alemany). Múnic: Deutsche Verlags-Anstalt, 2001. ISBN 3-421-05562-9.