OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Execució d'hipoteca

En Dret processal, es denomina execució d'hipoteca (dins d'una acció hipotecària), a un procediment executiu a través del qual s'ordena la venda d'un bé immoble que estava gravat amb una hipoteca per incompliment del deutor de les obligacions garantides amb la hipoteca.
Es tracta d'un procediment ràpid i reglat, mitjançant el qual es busca de manera transparent, normalment mitjançant subhasta pública, fer efectiu el valor del bé immoble per pagar els deutes no satisfets.
Una vegada venut el bé immoble i pagats els deutors hipotecaris, l'import restant de la venda del bé es retorna al propietari del bé immoble (que no ha de coincidir sempre amb el deutor).

## Característiques

Els procediments d'execució d'hipoteques estan regulats per la llei, i normalment han de complir una sèrie de tràmits que intenten maximitzar la publicitat i la transparència del procediment de venda de l'immoble, amb la finalitat d'obtenir-ne el preu més just possible, dins de les circumstàncies, per al propietari.
D'altra banda, els procediments són més simplificats que els ordinaris, ja que no entren a conèixer sobre el deute en si. Els únics aspectes que s'estudien en una execució de la hipoteca és si existeix aquesta hipoteca i si el deute ha estat impagat, sense importar-ne el motiu pel qual aquest deute va ser impagat, que seria objecte d'un segon procediment ordinari per a la devolució del deute. El motiu és donar una major seguretat jurídica al creditor per al cobrament del seu crèdit, enfortint amb això el tràfic comercial.

## Vegeu també

* Dació en pagament
* Acció hipotecària
* Dret a l'habitatge
* Desnonament
* Relació préstec-valor

## Referències

* 1 2 3 <«Capítol 5: De les particularitats de l'execució sobre béns hipotecats o pignorats». Llei 1/2000, de 7 de gener, d'Enjudiciament Civil. Generalitat de Catalunya, 2000. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 28 desembre 2012].
# Execució extrajudicial

Una execució extrajudicial o extralegal és, segons el dret internacional humanitari, un cas de violació dels drets humans que consisteix en l'homicidi de manera deliberada d'una persona per part d'un servidor públic que es recolza en la potestat d'un Estat per justificar el crim. Pertany al gènere dels delictes contra persones i béns protegits pel dret internacional humanitari.
Una execució per part d'agents de l'Estat és extrajudicial quan no està dins dels següents paràmetres:
* La legítima defensa.
* En combat dins d'un conflicte armat.
* L'ús racional necessari i proporcionat de la força per fer complir la llei.
* Per imprudència, imperícia, negligència o violació del reglament.
La prevenció de les execucions extrajudicials va ser adoptada el 15 de desembre de 1989 per l'Assemblea General de l'Organització de les Nacions Unides sota Resolució 44/162. En aquesta resolució també s'estableixen les responsabilitats que ha d'assumir un Estat per prevenir aquests assassinats que són: establir prohibicions legals a aquestes execucions, evitar-les en garantir un control sobre els funcionaris autoritzats per la llei per usar la força i les armes de foc, garantir la protecció de persones que estiguin en perill de sofrir aquestes execucions i prohibir-ne a funcionaris superiors la seva autorització o incitació.

## Referències

* 1 2 3 «Consideraciones sobre la investigación y el juzgamiento de conductas punibles constitutivas de graves violaciones de los derechos humanos o de crímenes de guerra». OACDH, 14-09-2005. Arxivat de l'original el 2018-09-29. [Consulta: 1r febrer 2009].
* 1 2 Declaració sobre la protecció de totes les persones contra les desaparicions forçades
# Foci de Constantinoble (nestorià)

Foci (en llatí Photius, en grec Φώτιος) fou un prevere grec del segle v, un dels partidaris de l'heresiarca Nestori.
Quan Antoni i Jacob foren enviats una mica abans del concili d'Efes (431) a convertir i perseguir als quartodecimans i als novacians de l'Àsia Menor, van presentar a alguns dels conversos a la ciutat de Filadèlfia un passatge que no era el credo de Nicea sinó un text herètic pel que feia referència a l'encarnació, cosa que va provocar una forta reacció de Carisi, l'ecònom de Filadèlfia i campió del Credo de Nicea. Antoni i Jacob van obtenir el suport de Foci, que va defensar la seva ortodòxia i va procurar la deposició de Carisi. Un Foci partidari de Nestori fou desterrat a Petra vers el 436 i sembla clar que es tractava de la mateixa persona.

## Referències

* ↑ 3.Photius of Constantinople a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 347
# Fernando Aristizábal Rekarte

Fernando Aristizábal Recarte (Irun, 1917 – Gernika, 9 de novembre de 2005) fou un polític basc. L'agost de 1936, un cop iniciada la guerra civil espanyola fou sergent i després tinent ajudant del batalló de gudaris del Partit Nacionalista Basc Amaiur. Quan es va rendir l'Eusko Gudarostea a Santoña fou ascendit a comandant.
Fet presoner per les tropes franquistes, el setembre de 1937 fou condemnat a mort i empresonat al Penal del Dueso. Finalment la pena li fou commutada el 1942 i fou alliberat en març de 1943. Aleshores participà en la reorganització clandestina del partit i fou cap operatiu del Servei d'Informació a l'interior del Govern d'Euzkadi dirigit des de l'exili José Antonio Aguirre i Lecube i a l'interior per José Michelena Aguirre.
El seu treball com a director comercial d'Aceros Arga SA a Bilbao li va donar una bona cobertura clandestina. Va mantenir contactes amb el MI6 britànic i l'OSS estatunidenca. Sota la seva direcció van treballar gent com Genaro García de Andoain, Joseba Elósegui Odriozola i Manuel de Eguileor Orueta. Quan el govern dels EUA va reconèixer l'Espanya de Franco el 1958 el servei va plegar les seves activitats.
Fou elegit diputat per Biscaia dins les files del PNB a les eleccions generals espanyoles de 1979, i de 1979 a 1982 fou vocal de les Comissions de Defensa i d'Obres Públiques del Congrés dels Diputats. No es va presentar a la reelecció el 1982, i quan el PNB es va escindir el 1985 abandonà tant la militància política com el partit.

## Referències

* ↑ Fernando Aristizábal Rekarte a l'Enciclopèdia Basca Auñamendi
* ↑ Fernando Aristizabal Recarte, un hombre color del silencio, necrològica a El País, 15 de novembre de 2005
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Fernando Arribas Campa

Fernando Arribas Campa (Madrid, 1940 - Madrid, 26 de gener de 2021) és un director de fotografia espanyol. El 1959 va ingressar a l'Institut d'Investigacions i Experiències Cinematogràfiques (ara Escola Oficial de Cinema), on el 1963 es va diplomar en càmera i fotografia com a deixeble de José F. Aguayo i Juan Julio Baena, alhora que influït per l'estil renovador de Luis Cuadrado Encinar i Luis Enrique Torán Peláez. Després va treballar com a reporter gràfic a Triunfo, Nuestro cine i Primer acto i com a professor auxiliar a l'Escola Oficial de Cinema.
Expert en trucatges i efectes òptics especials, va començar el 1963 fent alguns curtmetratges i el 1964 fou segon operador a la pel·lícula Per un grapat de dòlars, tasca que continuà a Oscuros sueños de agosto (1966) i La residencia (1969). El 1969 va debutar com a director de fotografia a Las crueles. Després fou director de fotografia a la televisió i el teatre, col·laborant a les sèries La señora García se confiesa (1976) d'Adolfo Marsillach, Los desastres de la guerra (1982) i La forja de un rebelde (1989). El 1997 fou nomenat president de l'Associació Espanyola d'Autors de Fotografia Cinematogràfica

## Obres
### Llibres

* Fotografía y Cinematografía Tridimensional

### Filmografia (parcial) com a director de fotografia

* 1969: Las crueles.
* 1970: Chicas de club.
* 1973: El love feroz o Cuando los hijos juegan al amor; .
* 1974: Tormento
* 1975: Pim, pam, pum... ¡fuego!
* 1976: La trastienda
* 1976: Les llargues vacances del 36
* 1976: La Corea
* 1978: Un hombre llamado Flor de Otoño
* 1979: La insólita y gloriosa hazaña del cipote de Archidona
* 1983: Truhanes
* 1984: Últimas tardes con Teresa
* 1985: Marbella, un golpe de cinco estrellas.
* 1987: La casa de Bernarda Alba.
* 1987: Divinas palabras
* 1988: Matar al Nani
* 1989: El vuelo de la paloma.
* 1990: Las edades de Lulú
* 1991: Salsa rosa
* 1991: La noche más larga
* 1993: Tirano Banderas
* 1994: El palomo cojo
* 1995: Hermana, ¡Pero qué has hecho?
* 1996: ¿De qué se ríen las mujeres?
* 1997: Memorias del ángel caído
* 2002: El florido pensil
* 2004: Franky Banderas

## Premis

Ha obtingut el Goya a la millor fotografia de 1987 per Divinas palabras. També va obtenir el Prisma de l'AEC per Tirano Banderas (1994) i el Bronze de l'AEC per El palomo cojo.

## Referències

* ↑ Fernando Arribas a mcnbiografias,com
* ↑ Fernando Arribas a IMDB
* ↑ Divinas palabras al web dels Premis Goya
* ↑ «Premis de l'AEC». Arxivat de l'original el 2019-08-08. [Consulta: 8 agost 2019].
# Felton (Pennsilvània)

Felton és una població dels Estats Units a l'estat de Pennsilvània. Segons el cens del 2000 tenia 449 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Felton tenia 449 habitants, 173 habitatges, i 131 famílies. La densitat de població era de 266,7 habitants per quilòmetre quadrat.
Dels 173 habitatges en un 31,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 68,8% hi vivien parelles casades, en un 5,8% dones solteres, i en un 23,7% no eren unitats familiars. En el 18,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 5,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,6 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,98.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,2% tenia menys de 18 anys, un 9,6% entre 18 i 24, un 31,4% entre 25 i 44, un 26,7% de 45 a 60 i un 11,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 100 homes.
La renda mediana per habitatge era de 42.353 $ i la renda mediana per família de 53.125 $. Els homes tenien una renda mediana de 36.607 $ mentre que les dones 22.679 $. La renda per capita de la població era de 19.322 $. Entorn del 4,1% de les famílies i el 5,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Felton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Felton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Farfisa

Farfisa és un fabricant d'equips electrònics amb base a Osimo, Itàlia. La marca Farfisa s'associa fonamentalment a les sèries d'orgues electrònics que es van fabricar en els anys 1960 i 1970 a Ancona, un municipi i port a Marques, a la regió central del país; i més tard, als seus sintetitzadors multi-tímbrics.
Els òrgans Farfisa ràpidament es van popularitzar entre els grups de rock en els anys 60 per a la seva facilitat de transport, preu assequible i el seu so característic. En l'època àlgida de la seva producció, Farfisa explotava 3 fàbriques a Ancona. Farfisa també fabricava radis, televisors i altres articles electrònics. Actualment, únicament produeix equips intercomunicadors i sistemes de videoconferència.
El 1967 Farfisa va activar la divisió de Porters i es va tornar aviat entre les primeres empreses a Itàlia que amb èxit van produir i van distribuir productes de Porters i successivament Videoporters a tot el món. Des del 1993 la divisió de Porters és una empresa independent amb raó social ACI Farfisa SRL, que manté la marca Farfisa sobre els aparells i sistemes de Videoporters, Control d'Accessos, Telefonia i TVCC de la seva producció i comercialitza les seves gammes a Itàlia i al món.

## Referències

* 1 2 «ACI FARFISA website». [Consulta: 29 agost 2012].

## Vegeu també

* Piano electrònic

## Enllaços externs

* Web oficial
* KTopits: Farfisa Professional
* Combo Organ Heaven
* Sitio Farfisa Organ
# Filan

Filan fou un antic principat del Caucas que existia sota el rei sassànida Cosroes I (Khusraw Anushirwan) a la meitat del segle vi. Estava a l'extrem sud del modern Daguestan o nord-oest del modern Azerbaidjan. Es creu que estava habitat per àvars.
Els seus prínceps portaven el títol de Filanshah (Xas de Filan). Fou absorbit segurament al segle següent pel principat de Sarir situat al nord segons els historiador Masudi al llibre Murudj i els sobirans de Sarir foren anomenats filanshahs.

## Referències

* Enciclopèdia de l'Islam, IV, 357
# Font de Sant Blai

La Font de Sant Blai és una font de Tivissa (Ribera d'Ebre) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una font situada a peu del camí que porta a l'ermita de Sant Blai. Està construïda contra un mur de pedra lligada amb argamassa, amb unes escales de lloses en un lateral que porten a una porteta on hi ha la mina d'aigua. La font consta de tres brolladors metàl·lics, sota els quals hi ha una pica de pedra rectangular compartimentada en dos espais. A continuació de la pica hi ha una bassa quadrangular on va a parar l'aigua sobrera. Aquesta era utilitzada com a safareig, i encara conserva les lloses verticals per rentar la bugada.

## Referències

* ↑ «Font de Sant Blai». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 14 març 2019].
# Font de Sant Antoni (Valls)

La Font de Sant Antoni és una font del municipi de Valls (Alt Camp) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La font està ubicada en un nínxol practicat a la paret lateral dreta de l'església de Sant Antoni. L'estructura del nínxol defineix un arc de mig punt format per 20 dovelles de pedra regulars i clau central en forma de tascó, on figura l'escut de Valls. Té dos cossos diferenciats: la part inferior està formada per la pica i la peanya, de pedra, amb el terra i les parets enrajolats. La part superior té el brollador al centre d'un plafó de pedra esglaonat i amb motllures el qual hi figura la data del 1917. La resta de paret del nínxol està enguixada i decorada amb esgrafiats de temes florals policroms i una orla amb escuts.

## Història

La realització de la font va portar-se a terme amb posterioritat a la construcció de l'església de Sant Antoni, a la paret de la qual es troba incorporada. Va ser feta l'any 1917, moment de superposició d'un darrer modernisme i un noucentisme ple. La font respon morfològicament a les característiques del segon d'aquests corrents artístics.

## Referències

* 1 2 «Font de Sant Antoni». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 octubre 2013].
# Festival de Venècia de la Música Contemporània

El Festival de Venècia de la Música Contemporània (en italià, Festival Internazionale di Musica Contemporanea della Biennale di Venezia) és un festival creat l'any 1930, com un adjunt a la Biennale de Venècia. Va començar sent biennal, però a partir del 1937 passà a ser anual.
Algunes obres de Prokofiev i de Stravinsky van ser premiades al festival. Alguns dels compositors premiats durant el primer any van ser William Walton, Manuel de Falla, Zoltán Kodály, Ernest Bloch, Ferruccio Busoni, Arthur Honegger i Paul Hindemith. Excloent les interrupcions per la Segona Guerra Mundial, el festival ha mantingut la seva continuïtat fins al present.

## Referències

* ↑ «la Biennale di Venezia - Biennale Arte 2015 - Google Arts & Culture». Google Cultural Institute.
* ↑ «La Biennale - Dagli inizi alla II Guerra Mondiale» (en italià). Biennale de Venezia. Arxivat de l'original el 2012-12-30. [Consulta: 2 desembre 2014].

## Enllaços externs

* «Pàgina web oficial».
# Festival de la Cançó d'Eurovisió 1961

El VI Festival de la Cançó d'Eurovisió fou retransmès el 18 de març de 1961 en Canes, França. La presentadora era Jacqueline Joubert, i la victòria va ser per al representant de Luxemburg Jean-Claude Pascal amb la cançó "Nous les amoureux".
Aquesta va ser l'edició en què va debutar Espanya, junt amb Iugoslàvia i Finlàndia, marcant una xifra de rècord fins a la data de 16 països participants.

## Final

| Núm. | País | Intèrpret(s) | Cançó | Posició | Pts |
| 01 | Espanya | Conchita Bautista | Estando contigo | 9 | 8 |
| 02 | Suècia | Lill-Babs | April, april | 14 | 2 |
| 03 | Països Baixos | Greetje Kauffeld | Wat een dag | 11 | 6 |
| 04 | Dinamarca | Dario Campeotto | Angelique | 5 | 12 |
| 05 | Bèlgica | Bob Benny | September, gouden roos | 15 | 1 |
| 06 | Iugoslàvia | Ljiljana Petrović | Neke davne zvezde | 8 | 9 |
| 07 | Mònaco | Colette Deréal | Allons, allons les enfants | 10 | 6 |
| 08 | Itàlia | Betty Curtis | Al di là | 6 | 12 |
| 09 | Alemanya Occidental | Lale Andersen | Einmal sehen wir uns wieder | 13 | 3 |
| 10 | Noruega | Nora Brockstedt | Sommer i Palma | 7 | 10 |
| 11 | Luxemburg | Jean-Claude Pascal | Nous les amoureux | 1 | 31 |
| 12 | Àustria | Jimmy Makulis | Sehnsucht | 15 | 1 |
| 13 | Regne Unit | The Allisons | Are You Sure? | 2 | 24 |
| 14 | Finlàndia | Laila Kinnunen | Valoa ikkunassa | 11 | 6 |
| 15 | Suïssa | Franca Di Rienzo | Nous aurons demain | 3 | 16 |
| 16 | França | Jean-Paul Mauric | Printemps (Avril carillonne) | 4 | 13 |

## Enllaços externs

* Eurovision Song Contest
# Federico Zurlo

Federico Zurlo (Cittadella, Província de Pàdua, 25 de febrer de 1994) és un ciclista italià professional des del 2015.

## Palmarès

* 2012
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Ístria
* 2013
** 1r a la Coppa Belricetto
** 1r a la Milà-Busseto
** Vencedor d'una etapa a la Copa de les Nacions Vila de Saguenay
* 2014
** 1r al Gran Premi De Nardi
** 1r al Gran Premi Calvatone
* 2016
** Vencedor d'una etapa a la Volta al llac Qinghai
* 2019
** Vencedor d'una etapa al Volta al Japó
** Vencedor d'una etapa al Tour de Kumano

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2016. Abandona (4a etapa)
* 2017. 149è de la classificació general

## Referències

* Resultats a sitiodeciclismo.net
* Resultats a cyclebase.nl
* Resultats a museociclismo.it
* Resultats a procyclingstats.com
# Federico del Barrio

Federico del Barrio, és el nom artístic de Federico vicente Barrio Jimenez, aquest Autor de còmics i il·lustrador. va néixer l'1 de gener de 1957 a Madrid.

## Biografia i obra

Federico del Barrio, neix l'1 de gener de 1957 a Madrid. Va iniciar, la seva carrera professional a principis dels anys vuitanta, publicant els seus treballs a les revistes de còmics, Totem, Bumerang i Rambla. El 1982, va publicar a la revista Cimoc la sèrie "Tierrra S.A." amb guió de Francisco Pérez Navarro.
El reconeixement, li va arribar arran de la seva feina a la revista "Madriz", és per aquesta feina que la teòrica, Francesca Lladó, a la seva classificació de dibuixants i guionistes de l'anomenat, Boom del còmic per a adults, l'adscriu a l'escola de madriz, juntament amb Jorge Arranz, Ana Juan o Raul. També publica a Medios Revueltos i el Ojo Clinico.
Amb el guionista, Felipe Hernández Cava, va fer la tetralogia titulada Las Memorias de Amoros, composta per Firmado: Mister Foo, Luz de un Siglo Muerto, Las Almas Calmas i Ars Profética així com La Conjura, que era la segona part, d'una trilogia sobre Lope de Aguirre i el artefacto perverso, que es va editar el 1994, A més a més fa treballs d'il·lustració per diferents mitjans.
El 2010 va editar juntament amb Mai Prol, una adaptació del conte, El Hombre de Arena, d'Ernst Theodor Amadeus Hoffmann a l'editorial, Edicions de Ponent.

## Valoració Critica

De les seves virtuts s'ha destacat, la seva renovació de la lectura convencional, de les pàgines (obertura de l'espai escènic, alteració de l'ordre i descomposició dels temps suposats) i a les tires (posicionament independent de la Cartel·la)

## Enllaços externs

* Fitxa de l'autor a Lambiek

## Referències

* ↑ Lladó Pol, Francesca. Los comics de la transición (el boom del cómic adulto 1975-1984). Barcelona: Glénat, 2001. ISBN 84-8449-108-0.
* ↑ Cuadrado, Jesús a "Inútil II. La mirada oblicua, por si acaso", sèrie "El Octavo Pasajero", nº. 3, per "El maquinista" nº 4, València, 09/1991.
# Francesc d'Urries

Francesc d'Urries o Francesc d'Urriés o nom complet Francesc Jordà d'Urríes —de naixement Francisco Jordán de Urríes— (Osca, ? — Osca, 26 d'octubre de 1551) fou un religiós que ostentà el títol de Bisbe de Patti (1518-1534) i bisbe d'Urgell i copríncep d'Andorra (1534 - 1551).
Prové, igual que el seu antecessor al capdavant del bisbat d'Urgell; Pere Jordán de Urriés del llinatge dels Jordán de Urriés.

## Casa Jordán de Urriés

La casa Jordán de Urriés fou una família noble aragonesa que posseí els títols de marquesat d'Ayerbe, Velilla de Ebro, vescomtes de Roda, d'entre altres.
L'escut d'armes consisteix en un escut quarterat, dels quals el quartet primer i quart són d'or amb dos pals de gules i el segon i tercer són de gules llisos i sobre un escussó d'or amb quatre pals de gules aragoneses.

## Biografia

Fou fill dels barons d'Ayerbe. Va néixer a Osca, on probablement morí, a la residència dels seus familiars.
El 1532 fou bisbe de Patti (Sicília), i ja en aquella època actuava a la diòcesi d'Urgell. Poc després, el 1534 n'esdevé bisbe. Com a bisbe d'Urgell va residir molt fora de la diòcesi, on nomenà dos bisbes titulars: el dominicà Baltasar de Heredia (1535-40) i Joan Punyet —que serà el seu successor al capdavant del bisbat d'Urgell— (1550-51).
El 21 de juny de 1518, va ser nomenat pel papa Lleó X com a bisbe de Patti. El 8 de juny de 1534 fou nomenat Bisbe d'Urgell pel papa Climent VII. Va ser Bisbe d'Urgell fins a la seva mort el 26 d'octubre de 1551. Mentre fou bisbe, fou co-consagrador principal de Martín Pérez de Ayala, arquebisbe de València (1548).
Va celebrar dos sínodes, els anys 1542 i 1545, i imprimir un ordinari el 1536.
No se sap del cert exactament on morí, algunes fonts assenyalen que fou a Urgell (actual, La Seu d'Urgell) d'on n'era bisbe mentre que altres fonts assenyalen que fou a Osca (o Ayerbe) on hi passava llargues temporades (més probable aquesta darrera). Fou enterrat a la vila d'Ayerbe a Osca (Aragó).

## Referències

* ↑ «Francisco de Urríes - Bisbe Aragonès». Arxivat de l'original el 2019-02-18. [Consulta: 18 febrer 2019].
* ↑ «Casa Jordán de Urriés». Arxivat de l'original el 2019-02-28. [Consulta: 27 febrer 2019].
* 1 2 3 4 «Bisbe Francesc - Enciclopèdia.cat». [Consulta: 18 febrer 2019].
* ↑ Catholic-hierarchy.org: "Bishop Francisco de Urríes (Verreis)" retrieved February 14, 2016
* ↑ GCatholic.org: "Diocese of Urgell" retrieved January 14, 2016

## Bibliografia

* Cheney, David M. «Diocese of Patti». Catholic-Hierarchy.org. [Consulta: 16 juny 2018]. (for Chronology of Bishops)
* Chow, Gabriel. «Diocese of Patti». GCatholic.org. [Consulta: 16 juny 2018]. (for Chronology of Bishops)
# Francesc de Berardo i Espuny

Francesc de Berardo i Espuny (Barcelona, s. XVII - Viena - 1714) marquès de Montnegre. Aristòcrata i diplomàtic català partidari de la Casa d'Àustria durant la Guerra de Successió Espanyola, va ser ambaixador dels Tres Comuns a Viena durant la Guerra dels catalans (1713-1714).
Va estar implicat en la conjura austriacista de 1704 i va participar en les Corts de Catalunya celebrades per Carles d'Àustria el 1705. Va defensar Barcelona durant el setge borbònic de 1706 i va acompanyar al pretendent austríac durant l'ofensiva de 1710 que va culminar amb l'ocupació militar de Toledo i Madrid; l'any següent Carles d'Àustria el va nomenar marquès de Montnegre. El 1713, durant la negociació del Tractat d'Utrecht, va ser ambaixador de Tres Comuns de Catalunya a Londres fins que va ser substituït pel marquès de Vilallonga, passant després a Viena on va morir a finals de 1714.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Catalana: Francesc de Berardo i d'Espuny

## Vegeu també

* Guerra dels catalans (1713-1714)