OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ascoviridae

Ascoviridae és una família de virions que consta d'un embolcall, un nucli, i una membrana interna lipídica associada amb la partícula internae. El seu nom deriva del grec askos (sac). La càpside vírica està embolcallada i mesura 130 nm de diàmetre, i 200-240 nm de llargada. Els virions tenen forma de bacil, ovoide.
El genoma no està segmentat i conté una molècula simple d'ADN bicatenari. Els ascovirus infecten principalment invertebrats.

## Referències

* ↑ ICTVdB Management (2006). 00.082.0.01. Ascovirus. In: ICTVdB - The Universal Virus Database, version 4. Büchen-Osmond, C. (Ed), Columbia University, New York, USA

## Enllaços externs

* Viralzone: Ascoviridae
# Mas Gorgoll

El Mas Gorgoll és una masia de Palamós (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La masia ocupa 35x40 metres, entre edificació i jardí. A l'esquerra es troben les antigues quadres i a la dreta l'edificació noble precedia d'un pati tancat. L'edifici té forma d'«L» i a la planta baixa hi ha una porxada sobre la qual s'aixeca una terrassa amb balustrada de terracota. El mur de la dreta es recolza amb uns contraforts que donen l'aspecte de fortalesa. Les quadres han estat reformades i convertides en habitatge. Té cobertes de teula a dues vessants.

## Història

El mas data del segle xviii. L'any 1943, en morir el propietari Dalmau de Ciurana, divideix la finca i la casa entre els dos fills, Mariana, que hereta les quadres, i Francesc, que es queda amb la casa pròpiament dita. L'any 1964 s'aprovà un pla parcial, encara avui vigent amb algunes modificacions, que permet edificar una urbanització als terrenys propers.
Des de l'any 1992 és una casa de colònies.«Mas Gorgoll». Associació de Cases de Colònies i Albergs de Catalunya. [Consulta: 19 juny 2018].

## Referències

* 1 2 3 «Mas Gorgoll». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Can Pou (Premià de Mar)

Can Pou és una obra de Premià de Mar (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici a quatre vents compost per una nau de quatre crugies i dues crugies extremes de menor alçada. L'escala és de dos trams.
La coberta és de teula àrab a dos vessants en el cos central i a una sola vessant a les crugies extremes.
La nau central és de major alçada i les crugies laterals tenen una sola alçada.
A la planta baixa hi ha tres portes i tres finestres alternades. A la primera planta hi ha quatre finestres.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Pou». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 5 març 2019].
# Carrer i plaça de l'Església de Pinós

El carrer i plaça de l'Església de Pinós conforma un conjunt monumental al nucli de Pinós (Solsonès) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Situació

El conjunt culmina un destacat puig que s'aixeca al sud i al peu de la Serra de Pinós i el seu Santuari.
A Pinós s'hi va des del sud per la carretera de Calaf a Vallmanya. A 20 km. de Calaf i 5 abans de Vallmanya(41° 48′ 48″ N, 1° 33′ 01″ E﻿ / ﻿41.813299°N,1.550345°E﻿ / 41.813299; 1.550345) hi ha un encreuament, molt ben senyalitzat, on, cap al nord es va a Pinós i al Santuari. Des del Santuari, al nord, es baixa a Pinós per la mateixa carretera.

## Descripció

Carrers i Plaça de l'Església del poble de Pinós: respon a una típica construcció rural dels segles XVII i XVIII, formada per cases alineades, entre mitgeres, cobertes a doble vessant i amb el carener paral·lel a la façana. Les obertures, gairebé totes amb llindes de pedra i algunes encara amb els arcs apuntats de les primeres construccions dels segles xiv i xv. L'aparell és diasprat: des de les formes treballades a contrapunt fins al reble i l'argamassa.

## Història

El poble formava part del centre històric del lloc i del castell de Pinós. El terme surt esmentat la primera vegada l'any 1064, quan els vescomtes de Cardona, Ramon Folc i la seva muller Ermessenda, donaren a Gerbert, l'església de Sant Grau, al terme de Pinós. El castell de Pinós juntament amb el de Vallmanya formaven part dels dominis dels barons de Pinós, barons que tenien la seva capital a Bagà (Alt Berguedà).

## Referències

* 1 2 «Carrer i plaça de l'Església de Pinós». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 març 2015].
# Josephine Henning

Josephine Henning (Trier, 8 de setembre de 1989) és una jugadora de futbol, que juga com a defensa. És internacional des de 2010 amb Alemanya, amb la qual ha guanyat l'Eurocopa (2013) i els Jocs Olímpics de Rio'16 i ha arribat a les semifinals del Mundial (2015). Ha guanyat tres Lligues de Campions amb el Turbine Potsdam i el Wolfsburg, a més de 4 Lligues i una Copa d'Alemanya, i una Copa d'Anglaterra amb el Arsenal. També ha arribat a la final de la Lliga de Campions amb el PSG.

## Trajectòria

| Temporades | Lliga | Club | P | G | Actualitzat |
| 05/06 - 08/09 | D1/D2 | 1.FC Saarbrücken | 50 | 00 |
| 09/10 - 10/11 | D1 | Turbine Potsdam | 17 | 00 |
| 11/12 - 13/14 | D1 | VfL Wolfsburg | 48 | 00 |
| 14/15 - 15/16 | D1 | Paris Saint-Germain | 15 | 00 |
| 2016 - act. | D1 | Arsenal FC | 10 | 00 | 19/11/2016 |
| 2007 - 2011 | Selecció sub-19 | Selecció sub-19 | 19 | 00 |
| 2010 - act. | Selecció absoluta | Selecció absoluta | 35 | 00 | 25/10/2016 |

## Palmarès

* Competició
* Títols — Seleccions nacionals |||||||||||
* 1 Jocs Olímpics
* 1 Eurocopa
* 2 Copes d'Algarve
* Títols — Clubs |||||||||||
* 3 Lligues de Campions
* 4 Lligues
* 1 Copa
* 1 Copa
* Reconeixements — Premis |||||||||||
* Reconeixements — Seleccions de jugadores |||||||||||

## Referències

* ↑ «FIFA». Arxivat de l'original el 2016-08-19. [Consulta: 17 juliol 2016].
* ↑ Sky Sports
* ↑ BBC Sport
# Hospodar

Hospodar o Gospodar és un terme d'origen eslau que significa "senyor" o "amo".
Els governants de Valàquia i Moldàvia van rebre el títol de hospodares en els escrits eslaus des del segle XV el 1866. Hospodar també s'afegia al títol de Voivoda. En romanès, es feia servir en el seu lloc al terme Domna (del llatí dominus).
Al final d'aquest període, a mesura que el títol era ostentat per un nombre cada vegada més gran de vassalls del soldà de l'Imperi Otomà, la seva possessió es va considerar inconsistent amb la independència dels principats danubians. Hospodar va ser descartat en favor de domnitor, o, en forma abreujada, domna, que va continuar sent el títol oficial dels prínceps després de la proclamació del Regne de Romania el 1881 (que no va incloure Transsilvània fins a 1918).

## Etimologia

Gospodar (господар, господар) és un derivat de Gospodar, senyor, (que si s'escriu amb G majúscula, Gospodar, vol dir Senyor en referència a Déu).

## Referències

* Herbert Francis Wright. The constitutions of the states at war, 1914-1918, 1919, p. 408.
# Pye Engström

Pye Engström (Danderyd, 8 de juny de 1928) és una escultora sueca. Va estudiar a la Konstfack (1945–48), al Royal Institute of Art (1945–48) i a la Reial Acadèmia de Belles Arts de Dinamarca (1948–53). És coneguda per les seves escultures fetes amb pedra calcària de Gotland. Està casada amb l'escriptor Clas Engström des de 1951.

## Galeria d'imatges

* Utsträckta händer
* Resan till Cytere
* Magi och vetenskap
* Grottan
* Drakguldet
* Fredens rike,
* En dröm
* Detalle de Förr och nu
* Grundlagen
* Familjen

## Referències

* ↑ «Gotlands Konstmuseum, Visby: Pye Engström och Maria Lilja (14/6–7/9)» (en suec). konsten.net. Konsten, 11-07-2008. [Consulta: 19 gener 2014].
# Juan Rafael Mora Porras

Juan Rafael Mora Porras (San José, Costa Rica, 8 de febrer de 1814 - Puntarenas, Costa Rica, 30 de setembre de 1860) va ser President de Costa Rica en quatre ocasions consecutives. A don Juanito, com l'anomenaven els costa-riquenys, per diferenciar-lo del seu parent i primer Cap d'Estat, don Juan Mora Fernández, se li reconeix el mèrit d'haver conduït al país a la victòria sobre els filibusters encapçalats per William Walker, en la Campanya Nacional de 1856-1857. Precisament, per aquesta campanya, l'Assemblea Legislativa de Costa Rica el va declarar "héroe y libertador nacional" el 16 de setembre de 2010.

## Referències

* ↑ «Juan Rafael Mora declarado héroe y libertador de Costa Rica». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 12 juliol 2014].
# Andròmac el jove

Andròmac el jove (en llatí Andromachus, en grec antic Ἀνδρόμαχος) anomenat així per distingir-lo del seu pare Andròmac el vell, era metge, i se suposa que també va ser metge de Neró, com el seu pare. No se sap res de la seva vida.
Es creu que va ser l'autor d'un llibre de farmacopea en tres volums, mencionat per Galè a De Compositione Medicamentorum secundum Genera però dels quals només en queden alguns fragments. En aquesta obra se citen medicines d'Arístocles, un metge grec que va viure probablement al segle i aC.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0001.001/188?page=root;rgn=full+text;size=100;view=image;q1=AndromachusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+biography+and+mythology.+Vol.+I.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 173. ]
# Kastama

Kastama fou una ciutat de l'Imperi Hitita, al nord d'Hattusa, que fou saquejada pels kashka després del 1400 aC sota el regnat d'Arnuwandas I.

## Referències

* ↑ Burney, Charles. Historical Dictionary of the Hittites (en anglès). Rowman & Littlefield, 2018-04-17. ISBN 9781538102589.
# Kastelbell-Tschars

Kastelbell-Tschars (italià Castelbello-Ciardes) és un municipi italià, dins de la província autònoma de Tirol del Sud. És un dels municipis del districte i de Vinschgau. L'any 2007 tenia 2.329 habitants. Comprèn les fraccions de Kastelbell (Castelbello), Tschars (Ciardes), Freiberg (Montefranco), Galsaun (Colsano), Juval (Juvale), Latschinig (Lacinigo), Tomberg (Montefontana) i Trumsberg (Montetrumes). Limita amb els municipis de Latsch, Naturns, Schnals i Ulten.

## Situació lingüística

| Pertinença lingüística (cens 2001) | 98,86% alemany |
| Pertinença lingüística (cens 2001) | 1,05% italià |
| Pertinença lingüística (cens 2001) | 0,09% ladí |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Josef Alber | SVP |
# Juan Ramón Zaragoza Rubira

Juan Ramón Zaragoza Rubira (València, 1938 - Sevilla, 25 de setembre de 2011) fou un metge, professor universitari, divulgador científic i escriptor valencià en llengua castellana.

## Biografia

Llicenciat en Medicina per la Universitat de València, es va traslladar a viure a Sevilla a principis de la dècada de 1970, on va ocupar la càtedra de Radiologia i Medicina Física a la seva Universitat de Sevilla. Va fundar el Centre Radiològic Computarizat de Sevilla i va ser degà de la Facultat de Medicina. Durant els primers governs de la transició democràtica, va ser delegat del Ministeri de Sanitat a la província sevillana.
Com a novel·lista, destaca la seva obra Concerto grosso, guanyadora del Premi Nadal de 1980, en la qual reflexiona sobre l'impacte de les noves tecnologies en les nostres vides al llarg de diferents períodes de la història, així com la seva darrera obra, Tabaco. El virus California (2011), la qual recrea una societat fictícia en què no es pot fumar per haver-se destruït la planta de tabac per un virus.
Fou membre de la Real Academia de Sevilla de Medicina i de la Real Academia Sevillana de Buenas Letras.

## Obra

D'entre la seva extensa producció de divulgació mèdica i ficció, destaquen els següents títols:

### Divulgació científica

* Tabaco y salud. Alfa Centauro. (1980)
* Una vida larga y sana. Editorial Planeta. (1990)
* La imagen médica del cuerpo humano. Universitat de Sevilla. Secretariado de Publicaciones.
* Física e instrumentación médicas: instrumentación diagnóstica, instrumentación de la imagen, instrumentación terapeútica. Masson. (1992)
* Saber dormir, saber soñar. Nuer Ediciones. (1993)

### Novel·la

* Concerto grosso. Ediciones Destino. (1981)
* Tabaco. El virus California. Guadalturia Ediciones. (2011)

## Premis

* 1980: Premi Nadal de novel·la per Concerto grosso.

## Referències

* ↑ «Juan Ramón Zaragoza, el médico que ganó el Nadal» (en castellà). El País [Madrid], 29-09-2011. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «Fallece el profesor Juan Ramón Zaragoza Rubira» (en castellà). ABC, 27-09-2011. [Consulta: 11 gener 2020].
* ↑ «Fallece el médico y humanista Juan Ramón Zaragoza» (en castellà). Diario de Sevilla, 27-09-2011. [Consulta: 11 gener 2020].
* ↑ «Juan Ramón Zaragoza: «La literatura ofrece conceptos que la medicina recoge después»» (en castellà). ABC, 27-10-2002. [Consulta: 11 gener 2020].
* ↑ 20minutos. «El libro 'Tabaco' recrea una sociedad ficticia que no puede fumar por haberse destruido la planta de tabaco por un virus» (en castellà), 19-04-2011. [Consulta: 11 gener 2020].
* ↑ Press, Europa. «Fallece el médico y humanista Juan Ramón Zaragoza, miembro de las reales academias de Medicina y Bellas Letras», 27-09-2011. [Consulta: 11 gener 2020].
* ↑ «Juan Ramón Zaragoza» (en castellà). EcuRed. [Consulta: 11 gener 2020].
* ↑ «La obra "Concerto grosso", de Juan Ramón Zaragoza, ganó el Nadal de novela» (en castellà). El País [Madrid], 07-01-1981. ISSN: 1134-6582.
# Juan Ramón Molina García

Juan Ramón Molina García és un cineasta espanyol, especialista en efectes especials. Va començar la seva tasca d'especialista en efectes especials a Golpe de mano (Explosión) (1970) de José Antonio de la Loma i a Avisa a Curro Jiménez (1978) de Rafael Romero Marchent. Va continuar com a cap d'efectes especials a la fuga de Segovia (1981) d'Imanol Uribe i La conquista de Albania (1984) d'Alfonso Ungría. Considerat un dels pioners en el camp dels efectes especials, va fundar l'empresa Molina Efectos especiales S.L, que va treballar en nombroses pel·lícules, que li van valdre tres Goya als millors efectes especials de 15 nominacions (1997, 2002 i 2013). També s'ha encarregat dels efectes especials de pel·lícules com Descanse en piezas (1987), El amante bilingüe (1993), La flor de mi secreto (1995), El bola (2000), Torrente 2: Misión en Marbella (2001), Lucía y el sexo (2002), Assassin's Creed o Perfectos desconocidos (2017), a part de les guardonades o nominades. Pel que fa a televisió, ha col·laborat en els efectes especials de sèries de televisió internacionals com Game of Thrones i The Spanish Princess.
El 6 de setembre de 2004 es va produir una explosió a una de les naus de la seva empresa a Puente de Vallecas, plena de pólvora i explosius, que va provocar la mort de dos treballadors i 19 ferits. El gener de 2010 fou condemnat a sis anys de presó, dels que n'hauria de complir dos, i durant aquest temps se li va prohibir desenvolupar la seva activitat.

## Guardons

* Goya als millors efectes especials (1997) per Airbag
* Goya als millors efectes especials (2002) per 800 balas amb Félix Bergés i Rafael Solórzano
* Goya als millors efectes especials (2013) per Las brujas de Zugarramurdi amb Ferran Piquer

## Nominacions

Ha estat nominat al Goya als millors efectes especials el 1990 per Las cartas de Alou i Don Juan, mi querido fantasma amb Reyes Abades; el 1995 per El niño invisible amb Juan Tominic i Manuel Horrillo; el 1998 per La hora de los valientes; el 2000 per Año mariano; el 2004 per Crimen ferpecto, Torapia i Romasanta; el 2005 per Las llaves de la independencia; el 2006 per Salvador (Puig Antich); el 2008 per Sangre de mayo i el 2015 per Mi gran noche.

## Referències

* ↑ Las pymes españolas, protagonistas de Juego de Tronos, Expansión, 17 de juliol de 2017
* ↑ Juan Ramón Molina a Internet Movie Database
* ↑ Las víctimas de la explosión de una nave lamentan no haber denunciado su presencia, Europa Press, 2 d'octubre de 2009
* ↑ Condenado el responsable de una explosión en Vallecas, El País, 5 de gener de 2010
* ↑ Juan Ramón Molina y Ferrán Piquer logran el Goya a los mejores efectos especiales por ‘Las brujas de Zugarramurdi’ a panoramaaudiovisual.com
* ↑ Cronologia dels Goya Arxivat 2015-12-08 a Wayback Machine. al diari ABC
# Julià (jurista)

Julià (Julianus, Ἰουλιανός) fou un jurista grecoromà esmentat com a professor (antecessor) a Constantinoble en temps de Justinià I i una mica després (meitat del segle vi).
És citat com l'autor d'un epìtom en llatí de les esmenes jurídiques de Justinià. Tot i que la llengua administrative de l'imperi era el grec, la versió llatina sembla escrita per als estudiants occidentals que estudiaven dret a Constantinoble o Berytus o per servir a Itàlia que havia estat conquerida per l'Imperi Romà d'Orient el 554. Una sèrie de novellae, coneguda com a Epitome Novellarum o Justiniani Novellae interpret Juliano les Novellae va ser copiada i després impresa sovint a l'edat mitjana com a font important del dret romà. Les primeres còpies manuscrites daten dels segles vii i viii.
Se l'anomenà «la llum de la llei» i fins i tot tenia una estàtua dedicada, però tot i així no consta la seva participació en cap dels treballs jurídics del seu temps. Se li atribueixen alguns epigrames entre ells el que comença Ἰουλιανοῦ Ἀντικήνσορος on se l'anomena patrici i ex cònsol.

## Referències

* 1 2 Graves, John Thomas. «Julia'nus». A: William Smith (ed.). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès). Londres: John Murray, 1870, p. 650-652.
* ↑ von Savigny, Friedrich Carl. Geschichte des römischen Rechts im Mittelalter (en alemany). Volum VI: das vierzhente und funzehente Jahrhundert. Heidelberg: Mohr und Zimmer, 1831, p. 647.
* ↑ Kearley, Timothy G. «The Creation and Transmission of Justinan's Novels». Law Library Journal, 102, 3, 2010, pàg. 383 ss.
* ↑ Corcoran, Simon. «Epitome Iuliani - The Epitome of Julian» (en anglès). Volterra Project. University College of London, 25-02-2015. [Consulta: 10 gener 2018].
# Khamure

Khamure fou un faraó que va governar a algun lloc de l'antic Egipte però no es pot ubicar cronològicament. Pot correspondre a qualsevol de les dinasties entre la dinastia XIII i la dinastia XVII però el més probable és que sigui de la dinastia XIV. Alguns erudits consideren que en realitat al segell no hi diu Khamure sinó que té un petit error i el nom seria Ammu o Amu.
El seu nom de regne o nesut-biti fou Khamure i no se li coneix altra nom. Aquest nom apareix a un segell actualment al Museu Petrie (UC 11819).

## Referències

* Encyclopedia of Ancient Egypt. Per MobileReference
* Llista de faraons (anglès)
# Anselm Jappe

Anselm Jappe (Bonn, 1962) és un filòsof alemany. És professor d'estètica a l'Accademia di Belle Arti de Frosinone (Itàlia). La seva perspectiva de treball gira entorn del concepte de “fetitxisme de la mercaderia” i es basa en una relectura de les categories crítiques de Karl Marx, així com en les idees de Guy Debord: Les aventures de la marchandise. Pour une nouvelle critique de la valeur, Denoël, 2003; L'avant-garde inacceptable. Réflexions sur Guy Debord, Lignes, 2004 (tr. cast., El absurdo mercado de los hombres sin cualidades. Ensayos sobre el fetichismo de la mercancia -con Robert Kurz i Claus Peter Ortlieb-, Pepitas de Calabaza, 2009).

## Referències

* ↑ Guy Debord, Tracce, 1993 (en francès a ed. Denoël, 2001; tr. cast., Guy Debord, Anagrama, 1998
* ↑ «Dossier de premsa». Arts Santa Mònica, 2011. [Consulta: 27 gener 2013].
# Andremeyerita

L'andremeyerita és un mineral de la classe dels silicats. Rep el seu nom en honor d'André Marie Meyer (1890-1965), geòleg belga del Servei Geològic del Congo Belga, la primera persona que va recollir el mineral.

## Característiques

L'andremeyerita és un silicat de fórmula química BaFe2+ 2(Si₂O₇). Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1972. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l' pertany a «09.BB - Estructures de sorosilicats, grups Si₂O₇, sense anions no tetraèdrics; cations en coordinació tetraèdrica [4] i major coordinació» juntament amb els següents minerals: åkermanita, cebollita, gehlenita, gugiaïta, hardystonita, jeffreyita, okayamalita, alumoåkermanita, barylita i clinobarylita.

## Formació i jaciments

Es troba en vesícules de mel·lilita-leucita-nefelina; pot representar la cristal·lització d'un vidre verd associat. Sol trobar-se associada a altres minerals com: troilita, nefelina, minerals del grup de la mel·lilita, magnetita, leucita, kirschsteinita, vidre, apatita i minerals del subgrup dels clinopiroxens. Va ser descoberta l'any 1972 al mont Nyiragongo, a Goma (Kivu Nord, República Democràtica del Congo). També ha estat trobada a Waitschach, Hüttenberg (Caríntia, Àustria).

## Referències

* ↑ «Andrémeyerite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 1r agost 2016].
# Kharitónovo

«Kharitónovo» té aquests significats:
* Kharitónovo (Buriàtia), localitat de la república de Buriàtia, a Rússia
* Kharitónovo (Nóvgorod), localitat de l'óblast de Nóvgorod, a Rússia
# Aniversari (novel·la)

Aniversari és una novel·la d'Alba Sabaté escrita l'any 2013 i guardonada amb el Premi Marian Vayreda de prosa narrativa (Premis Literaris Ciutat d'Olot). La novel·la s'ha inclòs en la prosa intimista.

## Sinopsi

L'Antònia celebra l'aniversari amb el seu marit Frederic, en una casa amb jardinet a la part alta de Gràcia. Tenen una filla a Londres que aviat els farà avis, i de tant en tant recorden el fill que van perdre de petit. Durant quaranta-dos anys el matrimoni va treballar en una botiga de queviures que ara porten uns paquistanesos. El barri ha canviat molt, Barcelona no s'acaba mai i la vida se’ls engruna a les mans. Amb més gestos que paraules, l'Antònia i el Frederic fan el mapa de les seves vides. Amb una prosa precisa i clara, Aniversari ens acosta la vellesa tal com és, a estones tendra i a estones cruel.

## Estil

El llenguatge, sempre el llenguatge, el mot ben triat, la frase curta que ho diu tot, el que es veu, el que se sent, el que es tasta, el que s'olora, el que es toca en el moment oportú, és el moll de l'os d'un llibre que ens apropa al sentit de la decrepitud humana. És un mèrit, per Alba Sabaté, descriure la bellesa de la vellesa amb la paraula oportuna, el ritme adient i els sentiments incrustats.

## Ressenyes

"Unes ferides i punxades que van caient lentament, tant en silencis com en accions i re- trets, en tot el relat que ha bastit Alba Sabaté a Aniversari. Ferides i punxades per les dues bandes, acumulades en gairebé mig segle de vida comuna, que es veuen tendrament superades per les mirades, expressions i amoretes que van deixant anar un a l'altre en tota la narració. Com per compensar el dolor. Una història que destil·la una aura de placidesa, comprensió i sentiment que va generant una atmosfera de tendresa i sensibilitat en l'ànima lectora" escriu Jordi Capdevila a la ressenya "La bellesa de la vellesa" al diari Avui
"Tens una mà de lluna plena”, li va dir el Frederic a l'Antònia. “El Frederic tenia la sensació que se l'estimava com mai, i que s'estimava com mai totes i cadascuna de les ferides i punxades que aquells dits acumulaven des de feia tant de temps.”

## Referències

* ↑ «El Marian Vayreda 2013 podria ser una revelació d'aquest Sant Jordi». Arxivat de l'original el 2018-04-29. [Consulta: 29 abril 2018].
* ↑ «La manresana Alba Sabaté guanya el Premi Marian Vayreda de Prosa Narrativa 2013 amb la seva obra 'Aniversari'» (en catalan). [Consulta: 18 desembre 2022].
* ↑ Reig, Helena. «L’aniversari de la vida». Núvol, 23-04-2014. [Consulta: 18 desembre 2022].
* ↑ PlanetadeLibros, ©. Aniversari | Grup62.
* 1 2 «La bellesa de la vellesa / - Traces : base de dades de llengua i literatura catalanes». [Consulta: 29 abril 2018].

## Enllaços externs

* Primers capítols d'Aniversari en pdf. Grup62
* "Nosaltres llegim".Aniversari.
# Aniva

Aniva (en rus: Анива) és una ciutat de l'óblast de Sakhalín, a l'Extrem Orient de Rússia, que el 2019 tenia 9.405 habitants. És la seu administrativa del districte homònim.

## Referències

* ↑ Большая Российская энциклопедия: В 30 т. / Председатель науч.-ред. совета Ю. С. Осипов. Отв. ред С. Л. Кравец. Т. 1. А — Анкетирование. — М.: Большая Российская энциклопедия, 2005. — 766 с.: ил.: карт.