OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Illes Sverdrup

Les illes Sverdrup (en anglès Sverdrup Islands) són un arxipèlag del nord-oest de les illes de la Reina Elisabet, a l'Arxipèlag Àrtic Canadenc, pertanyents al territori de Nunavut.

## Història

Aquest grup d'illes rep el nom en memòria de l'explorador noruec Otto Sverdrup, que les va explorar i cartografiar de 1898 a 1902 amb el vaixell Fram, si bé algunes havien estat prèviament habitades per inuits.
Sverdrup reclamà les illes per a Noruega, però el govern noruec no mostrà interés en prosseguir amb la seva demanda fins al 1928. En aquest moment el govern noruec plantejà la demanda, principalment, per utilitzar les illes com a moneda de canvi en les seves negociacions amb el Regne Unit sobre l'estatut d'altres illes àrtiques, Jan Mayen i illa Bouvet. L'11 de novembre de 1930 Noruega reconegué la sobirania canadenca sobre les illes Sverdrup i el 19 de novembre de 1930 el Regne Unit va reconèixer la sobirania de Noruega sobre Jan Mayen.

## Geografia

El grup de les illes Sverdrup es troben a l'oest de la gran illa Ellesmere, a 82° N i 95° O. Les illes principals del grup són les d'Axel Heiberg, Amund Ringnes i Ellef Ringnes, i l'arxipèlag compta també amb un bon nombre d'illes menors a les aigües del voltant.
Els únics assetnaments a les illes són l'antiga estació meteorològica d'Isachsen, a l'illa d'Ellef Ringnes, ocupada entre 1948 i 1978, avui automatitzada i, per tant deshabitada; i la Mc Gill Arctic Research Station, a l'illa d'Axel Heiberg, una estació d'investigació a l'estiu.

### Principals illes

| Illa | Pic | Altitud m | Superfície km² | Posició Canadà | Posició Món |
| Illa d'Axel Heiberg | Pic Outlook | 2.211 | 43.178 | 7 | 32 |
| Illa d'Ellef Ringnes | ... | 260 | 11.295 | 16 | 69 |
| Illa d'Amund Ringnes | ... | 265 | 5.255 | 25 | 111 |
| Illa de Meighen | ... | 300 | 955 | 50 | 337 |
| Illa del Rei Christian | King Christian Mountain | 165 | 645 | 60 | 420 |
| Illa Stor | ... | 500 | 313 | 87 | ... |
| Sverdrup | Pic Outlook | 2.211 | 66.000 | - | - |

## Referències

* ↑ Berton, Pierre. The Arctic Grail: The Quest for the North West Passage and the North Pole. Toronto: Random House of Canada Ltd, 1988, p. 629.
* ↑ «Norsk polarhelt ville bli hemmelig agent» (en noruec). aftenposten.no, 19-04-2007. [Consulta: 9 gener 2011].

## Enllaços externs

* Atles del Canadà on-line Arxivat 2008-09-02 a Wayback Machine. (anglès) (francès)
# Wayne Barlowe

Wayne Douglas Barlowe (nascut el 6 de gener de 1958) és un pintor americà de ciència-ficció i fantasia. Ha pintat més de 300 llibres i cobertes de revista i il·lustracions per molts editors de llibre importants, així com revistes com Life, la revista Time, i Newsweek. Els seus pares, Sy i Dorothea Barlowe, eren ambdós artistes d'història natural.

## Carrera

Barlowe és molt conegut per pintures realistes de temàtica surrealista sobre vida alienígena, paisatges infernals així com paleoart. Als seus llibres d'obres d'art originals com Barlowe's Guide to Extraterrestrials i Barlowe's Guide to Fantasy exposa les seves interpretacions sobre éssers i criatures específiques coneguts en la ficció i literatura de fantasia. Expedition, es va adaptar al format televisiu com a Planeta d'Estranger, i és una visió complexa de l'evolució especulativa del planeta de ficció Darwin IV.
Barlowe's Inferno i Brushfire són interpretacions de demonologia i continguda en el Grimori d'Honori. God's Demon, la primera novel·la de Barlowe s'inspira en aquest treball i es va publicar l'any 2007. Una seqüela, The Heart of Hell, seria publicada l'agost de 2019.

## Vida personal

Es va casar el 1983 amb Shawna McCarthy, editora en cap de la revista Isaac Asimov's Science Fiction Magazine.
Té dues filles, Cayley i Hillary. I el 2013 es va casar amb Laura Hansen Barlowe.

## Filmografia

* Babilim 5: Thirdspace (1998)
* Galaxy Quest (1999)
* Titan Un.E. (2000)
* Blade II (2002)
* Hellboy (2004)
* Harry Potter i el Presoner d'Azkaban (2004)
* Harry Potter i el calze de Foc (2005)
* Planeta d'estranger (televisió, 2005)
* Hellboy II: L'exèrcit daurat (2008)
* Prototype (Videojoc, 2009)
* Avatar (2009)
* Dante Inferno: Edició Divina (Videojoc, 2010)
* John Carter (2012)
* El Hobbit: Un Viatge Inesperat (2012)
* R.I.P.D (2013)
* Pacific Rim (2013)

## Bibliografia

* The Pop-Up Book of Star Wars (Random House, 1978)
* Barlowe's Guide to Extraterrestrials (Workman Publishing, 1979)
* Expedition: Being an Account in Words and Artwork of the 2358 A.D. Voyage to Darwin IV (Workman Publishing, 1990)
* An Alphabet Of Dinosaurs (Scholastic Press, 1995)
* The Alien Life of Wayne Barlowe (Morpheus International, 1995)
* The Horned Dinosaurs (Princeton University Press, 1996)
* Barlowe’s Guide to Fantasy (Harper Prism, 1996)
* Barlowe's Inferno (Morpheus International, 1998)
* Brushfire: Illuminations from the Inferno (Morpheus International, 2001)
* God's Demon (Tor Books, 2007)
* The Heart of Hell (Sequel to God's Demon, Tor Books, 2019)

## Referències

* ↑ «Shawna McCarthy, Editor, Marries Wayne D. Barlowe» (en anglès). , 26-06-1983.
* ↑ «God's Demon», 20-05-2010.

## Enllaços externs

* Wayne Barlowe - Lloc web oficial
* 26110, 4810 Wayne Barlowe a l'Internet Speculative Fiction Database
# Wilfried Kindermann

Wilfried Kindermann (Halle, 4 de setembre de 1940) és un metge i atleta alemany, especialista en els 400 metres, que va competir durant la dècada de 1960.
En el seu palmarès destaca una medalla d'or en els 4x400 metres al Campionat d'Europa d'atletisme de 1962 formant equip amb Johannes Schmitt, Hans-Joachim Reske i Manfred Kinder.
Kindermann va estudiar medicina i fins a la seva jubilació, el 30 de setembre de 2008, va treballar com a director de medicina esportiva a la Universitat de Saarland a Saarbrücken.

## Millors marques

* 400 metres. 46.3" (1963)

## Referències

* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 13 maig 2020].
* ↑ «European Championships (Men)». [Consulta: 29 novembre 2021].
* ↑ «Wilfried Kindermann - Munzinger Biographie». [Consulta: 13 desembre 2021].
# Tomás Fernando Flores

Tomás Fernando Flores Corchero (Puertollano, província de Ciudad Real, 1961) és un periodista i crític musical espanyol.
Des de 2012 és el director de la cadena pública espanyola de ràdio musical Radio 3. On ha impulsat projectes com a Radio 3 Extra i multiplicat la presència de l'emissora en institucions culturals, festivals i ciutats.

## Biografia

Llicenciat en Ciències de la Informació per la Universitat Complutense de Madrid. Va començar en la ràdio a la fi de la dècada de 1970, a Radio Popular de Puertollano. En 1982 es va incorporar a la plantilla de Radio Nacional de España, on ha participant en programes com a Zona Reservada, Alta Impedancia, Diario Pop o Arrebato. Des de 1996 esta al capdavant del programa de música electrònica Siglo 21, que s'emet de dilluns a dissabte de 12:00 a 13:00 hores. També signa la saga de compilacions homònima editades per l'emissora pública. En elles es recullen alguns dels millors temes emesos en el seu programa cada temporada. Ja ha editat set volums, entre 1997 i el 2007.
A més de la seva intervenció a Radio 3, s'ha ocupat de la informació musical a Radio 1 i a Radio 5. També ha presentat programes, concerts i festivals a Televisió Espanyola, on ha dirigit programes com Planeta Rock o Fora de Sèrie, i ha estat comentarista del Festival de la Cançó d'Eurovisió de 1989 i 1991. Col·labora amb el diari El Mundo des de la seva fundació i ha escrit per a publicacions musicals especialitzades com a Popular 1 o Rockdelux, i ha estat director de l' Anuario Musical de Discoplay. També ha estat assessor de La Casa Encendida de Madrid i d'altres organismes i centres culturals, on ha exercit de comissari i/o conferenciant.
El 19 de juliol de 2012 assumeix el càrrec de director de la cadena, Radio 3.
A penes exerceix com a discjòquei, perquè rares vegades accepta més d'una cita a l'any, però ha estat DJ en alguns dels festivals més importants d'Espanya, com el Sónar o el Festival Internacional de Benicàssim.
En l'actualitat compagina la seva labor periodística amb la pedagògica. És professor del Màster de Radi de la Universitat Complutense de Madrid, on imparteix l'assignatura de Nous Formats del Mitjà.
El 16 de novembre de 2013 va ser guardonat amb l'Antena d'Or, per la Federació d'Associacions de Ràdio i Televisió d'Espanya. Entitat formada pels professionals dels mitjans audiovisuals de tot el país.
El juliol de 2018 va ser proposat per a presidir Ràdio Televisió Espanyola pel PSOE
En octubre de 2018 fou guardonat amb el Premi Ondas por la seva trajectòria professional.

## Referències

* ↑ «Programas y podcasts de Radio 3». RTVE.es/radio.
* ↑ Un divulgador musical, El País, 2 de juliol de 2018
* ↑ Tomás Fernando Flores, el hombre que limpió Radio 3 de sectarismo político, El Mundo, 2 de juliol de 2018
* ↑ .Cué, Anabel Díez, Carlos E. «Tomás Fernando Flores, nueva propuesta para presidir RTVE» (en castellà). , 02-07-2018 [Consulta: 2 juliol 2018].
* ↑ El palmarés de los Premios Ondas 2018, Cadena Ser, 17 d'octubre de 2018
# L'Abergement-Clémenciat

L'Abergement-Clémenciat és un municipi francès, situat al departament de l'Ain i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps.
# Isoperla aizuana

Isoperla aizuana és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels perlòdids.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: el Japó.

## Referències

* ↑ Banks, 1906. Ent. News 17:175. «Enllaç».
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Kohno, 1953. Mushi 25((9)):66.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Mayumi Yoshimura, Yu Isobe i Tadashi Oishi: The Relation among Emergence Date, Days until First Effective Mating, Fecundity and Adult Longevity in Isoperla aizuana and Sweltsa sp. (Plecoptera). Zoological Science, 20(4):471-479. 2003. «Enllaç».
* ↑ The Relationship Between Egg Incubation Period and Temperature in Several Species of Plecoptera (anglès)

## Bibliografia

* Illies, 1966. Das Tierreich 82:393.

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
* Perlodidae Species Listing (anglès)
# Zoe Akins

Zoe Akins (Humansville, Missouri, 30 d'octubre de 1886 - Los Angeles, Califòrnia, 29 d'octubre de 1958), fou una dramaturga, guionista de cinema, poeta i novel·lista estatunidenca.

## Biografia

Comença la seva carrera l'any 1914 amb peces de teatre de les quals algunes seran adaptades al cinema. És principalment coneguda per la seva peça d'èxit The Greeks had ha word for it (1930), una comèdia posant en escena tres maniquís en busca de marits afortunats. La peça va ser adaptada tres vegades per a la pantalla gran: el 1932 (The Greeks Had ha Word for Them, renomenada el 1947 Three Broadway Girls), el 1938 (Tres somriues cecs) i el 1953 (Com casar-se amb un millonari) amb Marilyn Monroe.
En 1935, obtingué el Preu Pulitzer per la posada en escena al teatre de la novel·la de Edith Wharton, The Old Maid.

## Obra
### Adaptacions al cinema

* 1930: Ladies Love Brutes de Rowland V. Lee
* 1930: Sarah and Son
* 1930: Anybody's Woman
* 1930: The Right to Love
* 1931: Women Love Once
* 1931: Once a Lady
* 1931: Working Girls
* 1931: Girls About Town de George Cukor
* 1933: Cap a les altures (Christopher strong)
* 1933: Glòria d'un dia (Morning Glory)
* 1933: Toda una vida
* 1934: Outcast Lady
* 1936: Lady of Secrets
* 1936: Accused
* 1936: Camille
* 1938: The Toy Wife
* 1939: Zaza
* 1947: Desire Me

## Enllaços externs

* Notes d'autoritat : Fichier d'autoritat internacional virtual • Internacional Estàndard Name Identificar • Biblioteca nacional de França • Sistema universitari de documentació • Biblioteca del Congrés • Gemeinsame Normdatei • WorldCat
# Savage (Minnesota)

Savage és una població dels Estats Units a l'estat de Minnesota. Segons el cens del 2000 tenia 25.065 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Savage tenia 21.115 habitants, 6.807 habitatges, i 5.717 famílies. La densitat de població era de 512,4 habitants per km².
Dels 6.807 habitatges en un 56,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 74% hi vivien parelles casades, en un 6,6% dones solteres, i en un 16% no eren unitats familiars. En l'11,1% dels habitatges hi vivien persones soles l'1,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,1 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,38.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 35,6% tenia menys de 18 anys, un 4,5% entre 18 i 24, un 43,5% entre 25 i 44, un 13,7% de 45 a 60 i un 2,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 31 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 101,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 75.097$ i la renda mediana per família de 79.244$. Els homes tenien una renda mediana de 50.884$ mentre que les dones 35.824$. La renda per capita de la població era de 26.858$. Entorn de l'1,9% de les famílies i el 2,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Savage». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Savage». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 7 agost 2010].
# Miquel de la Pau de Portugal

Miquel de la Pau de Portugal (Saragossa, 23 d'agost de 1498 - Granada, 20 de juliol 1500) va ser un infant de Portugal, que va ser durant la seva curta vida príncep d'Astúries, de Girona i de Portugal, i considerat hereu de tots els regnes de la península ibèrica.

## Orígens familiars

Va néixer el 23 d'agost de 1498 a la ciutat de Saragossa. Va ser fill del rei Manuel I de Portugal i de la seva primera muller, Isabel d'Aragó, morta a resultes del part el dia següent, i encara en vida dels seus avis materns, els Reis Catòlics.

## Hereu

Immediatament va ser considerat hereu presumpte de la corona de Portugal, però també de les de Castella, Lleó, Aragó i Sicília, perquè la seva difunta mare n'havia estat hereva després de la mort de l'anterior príncep d'Astúries, Joan d'Aragó, oncle de l'infant, el 1497.
El seu pare tornà a Portugal el setembre de 1498, mentre Miquel va quedar-se a Castella, on va ser jurat príncep d'Astúries, a la localitat d'Ocaña,el mes de gener de 1499, i poc després també va ser jurat príncep de Girona i, per tant, hereu de la Corona d'Aragó. Alhora, el rei de Portugal va procurar dur a terme la mateixa formalitat convocant les Corts Generals el març de 1499. Tanmateix, els tres estats van posar com a condició pel jurament a canvi de la promesa del monarca que tots els nomenaments de càrrecs públics del regne i senyories de Portugal haurien d'atorgar-se només a portuguesos en qualsevol circumstància.

## Mort

Va morir encara infant, el 20 de juliol de 1500 a Granada, sense haver arribat a complir els dos anys de vida. Va ser enterrat allà mateix i després traslladat a la capella reial construïda a la ciutat. Aquest fet va suposar trencar l'ideal d'unir tots els regnes de la península.

## Referències

* 1 2 3 Pérez de Guzmán, Juan. El principado de Asturias: bosquejo histórico-documental (en castellà). Madrid: Imprenta de Manuel G. Hernández, 1880, p. 265.
* ↑ Baquero Moreno, Humberto. «Manuel I de Portugal» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 28 desembre 2021].
* 1 2 3 4 5 McMurdo, Edward. The History of Portugal (en anglès). vol. 3. Londres: Sampson Low, Marston, Searle & Rivington, 1889, p. 55-56.
* ↑ Salazar de Mendoza, Pedro. Monarquía de España (en castellà). vol. 2. Madrid: Joachin Ibarra, impreso de camara de S. M., 1770, p. 204.
# Nadine Isaacs

Nadine Isaacs (1942–2004) va ser una arquitecta jamaicana. Va ser la primera dona vicepresidenta de l'Architects Registration Board i la primera dona a ser presidenta de l'Institut de Jamaica d'Arquitectes. Va ser cap de l'Escola d'Arquitectura del Carib, quan va ser la primera dona que el va liderar, i també va dirigir la facultat de Built Environment a la Universitat de tecnologia de Jamaica a Kingston.

## Biografia

Nadine Isaacs va nàixer a Kingston en 1942, filla de Ivy i Wills Isaacs. Es va graduar a la Universitat de Sydney (Austràlia) en arquitectura i va tornar al seu país per treballar en el Ministeri jamaicà d'habitatge, fins a convertir-se en l'arquitecta executiva sènior. A mitjan anys 1970 va treballar al Banc Mundial en projectes amb el Ministeri d'Habitatge per millorar la disponibilitat de materials de baix cost per a les teulades. El treball de Isaacs era avaluar els requisits necessaris en funció dels preus de venda al públic. Va passar a la divisió de llocs i serveis i va treballar dissenyant i construint habitatges de baix cost, per posteriorment treballar en Urban Development Corporation abans d'obrir la seua pròpia empresa.
En 1986, Isaacs va ser triada com la primera dona presidenta de l'Institut de Jamaica d'Arquitectes. Va ser reelegida per a un segon mandats en 1987 i eixe mateix any es va convertir en vicepresidenta de la nova Architects Registration Board. En 1999, Isaacs va passar a ser la primera dona a encapçalar l'Escola d'Arquitectura del Carib i va ser la primera dona a ser sòcia de l'Institut de Jamaica d'Arquitectes. També va dirigir la facultat de Built Environment a la Universitat de tecnologia de Jamaica a Kingston.
Va morir després d'una llarga lluita contra el càncer el 16 de juny de 2004 a Kingston, Jamaica. Postumament, un premi anual de disseny atorgat per la Universitat de Tecnologia porta el seu nom.

## Bibliografia addicional

* The Agriculturalist. Kingston, Jamaica: Caribbean Agricultural Communications Services, 1991.
* Aldrich, Brian C.; Sandhu, Ranvinder Singh. Housing the Urban Poor: A Guide to Policy and Practice in the South. Zed, 1995. ISBN 978-1-85649-359-8.
* Jamaica Architect. Kingston, Jamaica: Jamaican Institute of Architects, 1984.
* Journal of the Indian Institute of Architects. S. Kumar, 1997.

## Referències

* ↑ «Development of low-cost roofing from indigenous materials in developing nations; annual report, 1974/1975» (en anglés). USAID, 1975. [Consulta: 29 octubre 2017].
* ↑ «Home Sweet Home Issue 1 Online» (en anglès). issuu.
# Kupalo

Kupalo és un cràter sobre la superfície del planeta nan Ceres, situat amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -37.85 ° de latitud nord i 175.28 ° de longitud est. Fa un diàmetre de 26 km. El nom va ser fet oficial per la UAI el quatre de desembre del 2015 i fa referència a Kupalo, déu de la vegetació i de la collita de la cultura russa.

## Referències

* ↑ "Kupalo". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Leach, Marjorie. ABC-CLIO. Guide to the Gods, 1992.
# Illes d'Ieras

Les Illes de Ieras (en francès: îles d'Hyères o îles d'Or) són un arxipèlag format per tres illes dins del municipi de Hyères, al departament de Var a la costa mediterrània de França. No s'han de confondre amb l'île d'Or, que és una altra petita illa del departament de Var. És la prolongació geològica del massís dels Maures: la pujada de les aigües des de la darrera glaciació (20.000 anys) va formar les illes. La superfície total de les quatre illes és de 28,99 km². Les illes de l'arxipèlag són:
* Pòrcaròlas, de 1.254 ha, situada com a perllongament de la península de Giens.
* Port-Cros, l'antiga Proté: 650 ha; la més elevada (194 m) i més muntanyosa, amb una flora excepcional i refugi d'ocells. És part del Parc Nacional terrestre i marítim de Port-Cros, junt amb l'illa Bagaud i els illots de Rascas i de la Gabinière (700 ha terrestres i 1.800 de marines).
* Illa Bagaud: 45 ha, d'accés prohibit.
* Illa de Llevant: 900 ha, ocupada en gran part per instal·lacions de l'exèrcit francés.
# Xavier Corominas i Mainegre

Xavier Corominas i Mainegre (Girona, 14 de gener de 1951). Alcalde de Salt entre els anys 1991 i 1999, en l'actualitat és conegut per ser un promotor de l'ús de la bicicleta.

## Referències

* ↑ «"Ens van ben ensarronar amb la Transició"». El Punt Avui.

## Enllaços externs

* Barrera, Montse. On eren i on són? Exalcalde de Salt i promotor dels carrils bici. El Punt digital, 11/05/07
* La caminada de Xavier Corominas. El Punt digital, 29/03/05
* Escuin, Eva. Xavier Corominas i Mainegre (Entrevista) La Farga. Revista de Salt, 123 (juliol-agost, 1991) p. 18-19
# Seidozerita

La seidozerita és un mineral de la classe dels silicats que pertany al grup de la rinkita. Va ser anomenada erròneament en honor de l'indret on va ser descoberta, el llac Seidozero, al massís de Lovozero (Rússia). En realitat, les mostres originals varen ser recol·lected al mont Suolaiv, bastant lluny del llac Seidozero.

## Característiques

La seidozerita és un sorosilicat de fórmula química Na₂Zr₂Na₂MnTi(Si₂O₇)₂O₂F₂. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és d'entre 4 a 5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la seidozerita pertany a «09.BE - Estructures de sorosilicats, amb grups Si₂O₇, amb anions addicionals; cations en coordinació octaèdrica [6] i major coordinació» juntament amb els següents minerals: wadsleyita, hennomartinita, lawsonita, noelbensonita, itoigawaïta, ilvaïta, manganilvaïta, suolunita, jaffeïta, fresnoïta, baghdadita, burpalita, cuspidina, hiortdahlita, janhaugita, låvenita, niocalita, normandita, wöhlerita, hiortdahlita I, marianoïta, mosandrita, nacareniobsita-(Ce), götzenita, hainita, rosenbuschita, kochita, dovyrenita, baritolamprofil·lita, ericssonita, lamprofil·lita, ericssonita-2O, nabalamprofil·lita, grenmarita, schüllerita, lileyita, murmanita, epistolita, lomonossovita, vuonnemita, sobolevita, innelita, fosfoinnelita, yoshimuraïta, quadrufita, polifita, bornemanita, xkatulkalita, bafertisita, hejtmanita, bykovaïta, nechelyustovita, delindeïta, bussenita, jinshajiangita, perraultita, surkhobita, karnasurtita-(Ce), perrierita-(Ce), estronciochevkinita, chevkinita-(Ce), poliakovita-(Ce), rengeïta, matsubaraïta, dingdaohengita-(Ce), maoniupingita-(Ce), perrierita-(La), hezuolinita, fersmanita, belkovita, nasonita, kentrolita, melanotekita, til·leyita, kil·lalaïta, stavelotita-(La), biraïta-(Ce), cervandonita-(Ce) i batisivita.

## Jaciments

La seidozerita ha estat descrita a Rússia i Suïssa.

## Referències

* ↑ «Seidozerite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 28 desembre 2019].