OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Notropis simus

Notropis simus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 10 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica.

## Referències

* 1 2 «Notropis simus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Page, L. M.; Burr, B. M. A field guide to freshwater fishes: North America north of Mexico (en anglès). Houghton Mifflin Company, 1991. ISBN 0-395-35307-6.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, Lawrence M. & Burr, Brooks M. (1991): Freshwater Fishes, p. 131, Houghton Mifflin, Nova York, Estats Units. ISBN 0-395-91091-9.
* Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1991. Common and scientific names of fishes from the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Pub. (20):183 p.
* Simons, Andrew M. & Mayden, Richard L. (1997): Phylogenetic Relationships of the Creek Chubs and the Spine-Fins: an Enigmatic Group of North American Cyprinid Fishes (Actinopterygii: Cyprinidae). Cladistics 13(3): 187-205.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Dofí de riu

Els dofins de riu són un conjunt polifilètic de mamífers aquàtics que viuen exclusivament en aigua dolça o salabrosa. Es tracta d'un grup informal de dofins, que alhora són un grup parafilètic dins de l'infraordre dels cetacis. Els dofins de riu vivents es reparteixen entre les superfamílies dels platanistoïdeus i dels inioïdeus. Formen les famílies dels platanístids (dofins del sud d'Àsia), els lipòtids (dofí de riu xinès i una forma nord-americana extinta), els ínids (dofins de l'Amazones) i els pontopòrids (dofí del Plata i formes afins extintes).

## Referències

* ↑ «Un equip de la UPC escolta els dofins de riu en perill d'extinció a l'Amazònia». Universitat Politècnica de Catalunya, 28 juliol 2023. [Consulta: 4 setembre 2023].
# El Pla de Sogues

El El Pla de Sogues és una masia del municipi de Viver i Serrateix (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia orientada al S del tipus II segons la classificació de J. Danés, amb coberta a dues vessanta i carener perpendicular a la façana. Consta de tres plantes amb construccions i ampliacions recents que han desfigurat l'estructura originària de l'edifici. Probablement fou construïda al segle xix.

## Referències

* 1 2 «El Pla de Sogues». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 febrer 2016].
# Edward Drinker Cope

Edward Drinker Cope (Filadèlfia, 28 de juliol, 1840 - ibíd., 12 d'abril, 1897) fou un paleontòleg i anatomista comparatiu estatunidenc.
De ben petit s'interessà per la història natural, i l'any 1859 publicà un assaig sobre Salamandridae a l'Acadèmia de Ciències Naturals de Filadèlfia. Per aquesta època estava afiliat al Club del Megateri de la Institució Smithsoniana, a Washington DC. Format parcialment a la Universitat de Pennsilvània, després de continuar els seus estudis a Europa fou escollit com a curador de la mencionada Acadèmia l'any 1865, posició que mantingué fins a l'any 1873. Entre 1864 i 1867 exercí de professor de ciències naturals al Col·legi Haveford. L'any 1889 fou designat professor de geologia i paleontologia per la Universitat de Pennsilvània.
L'any 1858 començà la competència amb Othniel C. Marsh per a trobar més fòssils de dinosaures en l'anomenada «Guerra dels Ossos», en la qual els dos descobriren diverses espècies. Tot i sortir-ne derrotat, Cope es va fer cèlebre pel paper que desenvolupà pel que fa al descobriment dels dinosaures més famosos, com Triceratops, Diplodocus i l'estegosaure i va estar al capdavant de la majoria de troballes cèlebres, com les del Dimetrodon (que no és un dinosaure), Camarasaurus, Coelophysis i Monoclonius. Entre 1871 i 1877, Cope explorà els estrats cretàcics a l'estat de Kansas i terciaris a Wyoming i Colorado.
# El Planell (Tona)

El Planell és una masia de Tona (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Gran propietat situada en una esplanada entre Tona i la Serra de Font Joana. Hi ha un edifici central cobert amb teulada als quatre vents en forma de casal amb balcons i finestres treballades amb pedra i també un portal adovellat a la façana principal. A les façanes dreta hi ha un cos afegit formant una amplia galeria amb deu obertures d'arc rebaixat. També té una torreta i una església dedicada a Sant Antoni en la seva part esquerre posterior, així com d'altres edificis auxiliars. Diferents llices i un mur encerclen la casa i els horts.

### Pou

Situat en un pla davant el Planell. És de secció circular revestit amb obra, cobert per una teulada de teula àrab d'una sola vessant, amb una obertura, tancada per una porta de fusta que permet l'accés a la politja que sosté la galleda per agafar l'aigua.
La majoria dels masos de Tona tenien un pou d'aigua a prop, degut a la facilitat d'arribar als corrents d'aigües subterrànies.

## Història

El Planell és citat en nombroses capbreus i fogatges de l'època medieval, i ja existia al segle xv, si bé la seva construcció i situació són pròpies del segle xviii. A través del temps s'ha anat realitzant ampliacions pels hereus d'aquest llinatge que encara subsisteix. L'any 1814 trobem a Josep de Planell com a procurador Síndic i a l'any 1852 a Ramon Planell com a batlle de Tona.

## Referències

* ↑ «Goigs a sant Antoni de Pàdua de Mas El Planell». [Consulta: 2020].
* 1 2 3 4 «El Planell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2017].
# Edifici del carrer de Montcada, 11 (Tortosa)

L'edifici del carrer de Montcada, 11 és una obra del municipi de Tortosa (Baix Ebre) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un vell edifici de planta baixa i tres pisos. Presenta tres façanes, la lateral dona a un carreró cobert en el seu inici per un arc rebaixat, i edificat a sobre, i la posterior, amb composició regular de buits, dona al carreró perpendicular a l'anterior. La façana principal, al carrer Montcada, presenta a la planta baixa quatre portals, dos amb arcs rebaixats, que creen quatre eixos verticals que ordenen els balcons superiors, de barrots. La planta noble (segona) té balconada central i els balcons del pis superior són de proporcions més reduïdes. Al parament domina el carreu, amb les façanes arrebossades i pintades de roig. Hi destaca, a l'interior, el cobriment de la caixa de l'escala simulant una volta de creueria, amb relleus estucats (nervis i clau ornada) pintats de groc i blau. Els paraments laterals presenten ulls de bou i sota l'escala de fàbrica hi té ornaments estucats sota les voltes. Les cobertes són de teula.

## Història

Es tracta segurament d'una antiga casa pairal.
Fou el domicili de l'historiador Enric Bayerri i Bertomeu (1882-1958).

## Referències

* 1 2 3 «Edifici del carrer de Montcada, 11». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 desembre 2015].
# Edifici del carrer del Solar, 40 (Figuerola del Camp)

Edifici del carrer del Solar, 40 és una obra del municipi de Figuerola del Camp (Alt Camp) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici d'habitació entre mitgeres format per planta baixa, entresòl i dos pisos. la porta d'entrada té brancals de pedra i llinda de fusta amb la data de 1779. A l'entresòl s'obren un balcó i una petita finestra. la porta del balcó, rectangular, està modificada. El primer i segon pis presenten balcons de tipologia similar i se situen sobre la banda de la porta principal, a la dreta. A nivell de 2n pis hi ha una finestra alineada amb el balcó de l'entresòl, a l'esquerra. L'acabament és ondulat amb motllures. Les finestres i els balcons estan resseguits per motllures de gust modernista. El fris de la part baixa dels balcons presenta decoració amb rajola. A la part inferior del marges laterals de l'edifici hi ha medallons quadrats que es continuen en pilastres motllurades acabades en voluta geomètrica. Es tracta d'una obra de pedra i maó, amb arrebossat formant carreus.

## Història

Per la inscripció de la llinda de la porta d'entrada de l'edifici (1779) es pot deduir que l'origen de la casa data del S. XVIII. L'aspecte actual de la façana correspon a una tipologia d'època posterior, molt possiblement de principis del Segle XX, període en què degué sofrir una reforma.

## Referències

* 1 2 «Edifici del carrer del Solar, 40». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 novembre 2015].

## Enllaços externs

* «Edifici del carrer del Solar, 40». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Egan

Egan és una població dels Estats Units a l'estat de Dakota del Sud. Segons el cens del 2000 tenia 265 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Egan tenia 265 habitants, 111 habitatges, i 67 famílies. La densitat de població era de 146,2 habitants per km².
Dels 111 habitatges en un 34,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 47,7% hi vivien parelles casades, en un 7,2% dones solteres, i en un 39,6% no eren unitats familiars. En el 34,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 13,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,39 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,15.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,8% tenia menys de 18 anys, un 7,2% entre 18 i 24, un 28,7% entre 25 i 44, un 24,9% de 45 a 60 i un 12,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 110,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 26.979 $ i la renda mediana per família de 30.000 $. Els homes tenien una renda mediana de 25.357 $ mentre que les dones 17.188 $. La renda per capita de la població era de 13.392 $. Entorn de l'1,4% de les famílies i el 5,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Egan». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 11 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Egan». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# El marino de los puños de oro

El marino de los puños de oro és una pel·lícula espanyola dirigida per Rafael Gil Álvarez, estrenada el 7 d'octubre de 1968. Es tracta d'una pel·lícula d'humor protagonitzada per un boxador, amb un guió replet de situacions d'humor, basades en la dificultat d'un jove per aconseguir el cim de l'esport de boxa. Va ser gravada en diferents localitats entre elles en Madrid i Cadis.

## Sinopsi

Pedro Montero és un jove boxador que va marxar d'Espanya i ha assolit renom al Brasil i a Itàlia. Torna a Espanya per fer el servei militar a la Infanteria de Marina i torna a rellançar la seva carrera esportiva. El dia abans del combat pel Campionat d'Europa els apoderats del rival li envien una antiga amiga que va fer a Roma amb la finalitat de distreure'l de la seva preparació física.

## Repartiment

* Pedro Carrasco, com Pedro.
* Sonia Bruno, com Gina.
* Antonio Garisa, com Juanito.
* Angel de Andrés, com Héctor.
* Venancio Muro, com el sergent.
* José Sazatornil, com Lodoli.
* Luis Induni, com el pare de Pedro.
* José María Tasso, com aquest.
* Nélida Quiroga, com la mare de Pedro.
* Andrés Pajares, com Darío.

## Premis

Als Premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1968 Venancio Muro fou guardonat amb el premi al millor actor secundari.

## Referències

* 1 2 IMDb. «El marino de los puños de oro (1968)» (en anglès). IMDb. [Consulta: 24 maig 2014].
* ↑ 1968 hace 50 años. Rodaje en Cádiz de 'El marino de los puños de oro, Diario de Cádiz
* ↑ Bentley, Bernard. A Companion to Spanish Cinema. Boydell & Brewer 2008. p. 126
* ↑ Félix Martialay El cine español durante el franquismo, p. 162-166
* El marino de los puños de Oro, Ed. Planeta Un siglo de cine español, Luis Gasca, 1998, ISBN 84-08-02309-8.

## Enllaços externs

* El marino de los puños de oro a Cine de barrio
* Fragment de la pel·lícula a YouTube
# El Berrueco

El Berrueco és un municipi de la Comunitat de Madrid. Es troba al nord de la Comunitat de Madrid entre dos alineaments muntanyencs que els separa de les províncies limítrofes de Segòvia i Guadalajara en els últims contraforts de la Sierra de Guadarrama. El nucli poblacional es troba en un terreny pla, a l'esquena de la Sierra de La Cabrera i justament davant de l'Embassament del Atazar, que ocupa aquestes grans extensions de terreny municipal. En aquest embassament desemboquen nombrosos rierols, entre els quals destaquem el Rierol Jobalo i el Rierol de La Dehesilla.

## Història

L'existència dels primers assentaments situats en el territori d'El Berrueco es poden situar en les albors de la cristiandat, permetent-nos descendir més o menys a l'edat de bronze. L'assentament actual de la vila del Berrueco se situa en dates no molt anteriors als segles x i xi. El Berrueco era un dels llogarets de la vila d'Uceda. Aquesta vila pertanyia a l'arquebisbat de Toledo fins que en 1575 la vila d'Uceda i els seus llogarets i llocs, per reial cèdula de Papa Gregori XIII, al rei Felip II va passar a pertànyer a la corona. Davant aquesta situació en 1593, El Berrueco va aprofitar per a independitzar-se i proclamar-se vila, eximint-se de la jurisdicció de la vila d'Uceda. Va ser llavors quan la corona va ordenar la instal·lació en el seu terme d'una forca i una picota.
Entre els segles XVII i XVIII la majoria dels habitants de la vila es dedicaven a labors agrícoles i ramaderes imperant sobretot aquestes últimes. Existia per aquell temps una associació de ramaders pertanyent a la Mesta. Aquesta associació era duta per un alcalde i un escrivà nomenats pel Berrueco, Cabanillas, Venturada i Redueña. Tots els ramaders d'aquests pobles es reunien el dia de Sant Bernabé, (l'11 de juny) a l'ermita de Santo Domingo de Cabanillas per a solucionar qualsevol tipus de problema derivat de l'activitat que realitzaven. A partir de 1873 tots límits municipals van a mantenir la seva actual fesomia a conseqüència de llargs plets, entre els quals destaquen els mantinguts amb els llogarets de La Cabrera i Sieteiglesias, principalment amb la primera, ja que entre els termes d'ambdues era per on corria La La Canyada Real Segoviana.
En 1859 es produïx la venda dels béns municipals per la desamortització, a conseqüència de la qual cosa es va formar la Societat de Veïns del Berrueco amb la finalitat de recuperar les finques venudes. La desamortització de la Devesa Boyal conclou en 1898 amb el pagament a Hisenda de 3% de 7.000 ptes. Anterior a 1902 manquem de dades referents a matèria d'educació. Sabem que en 1956 es va produir un increment de població important que va suposar una millorança en l'ordre sociocultural. També a la fi del S. XIX es van realitzar les obres del canal Isabel II promovent l'obertura de pedreres per a la construcció del canal.

## Enllaços externs

* Ajuntament d'El Berrueco
* Cròniques d'El Berrueco Arxivat 2013-07-08 a Wayback Machine.
# Draisina

La draisina ( draisine en anglès o Draisienne -en francès) és un vehicle de dues rodes precursor de la bicicleta, creat el 1817, i que rebé aquest nom en honor del seu inventor, el baró alemany Karl Drais.
La draisina és la primera reivindicació fiable de l'ús pràctic d'una bicicleta, bàsicament el primer èxit comercial de dues rodes, dirigibles, del vehicle amb interacció humà-màquina, que més tard es va denominar velocípede.

## Història

El 1817, el baró alemany Karl Christian Ludwig Drais von Sauerbronn va inventar el primer vehicle de dues rodes, al que va anomenar màquina errant (en alemany, laufmaschine ), precursora de la bicicleta i la motocicleta. Aquesta «màquina errant» consistia en una espècie de carret de dues rodes, col·locades una darrere l'altra, i un manillar. La persona es mantenia asseguda sobre una petita muntura, col·locada al centre d'un petit marc de fusta. Per moure, empenyia alternativament amb el peu esquerre i el dret cap endavant, en forma semblant al moviment d'un patinador. Amb aquest impuls, el vehicle adquiria una velocitat gairebé idèntica a la d'un cotxe. Els seus braços descansaven sobre un recolzabraços de ferro, i amb les mans sostenia una vara de fusta, unida a la roda davantera, que girava en la direcció cap a la qual volia anar el conductor.
Aquest invent estava basat en la idea que una persona, en caminar, malgasta molta força per haver de desplaçar el seu pes en forma alternada d'un peu a l'altre. Drais va aconseguir crear aquest senzill vehicle que li va permetre a l'home evitar aquest treball. Aquesta màquina, va evolucionar ràpidament fins a arribar a la bicicleta actual.

## Vegeu també

* Vehicles de tracció humana
* Dresina
* Velocípede
* Velomòbil
* Ciclisme urbà

## Referències

* ↑ «Draisina». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
# El Trull (Torrelles de Foix)

El Trull és un edifici del municipi de Torrelles de Foix (Alt Penedès) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Havia estat en un primer moment un molí fariner i després passà a ser un molí d'oli, abans de ser reformat per a ser una més de les dependències de la masia.

## Referències

* ↑ «El Trull». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 febrer 2015].
# Drus

«Drus» té aquests significats:
* Geografia:
** Els Drus (Alps), muntanya dels Alps francesos composta de dos pics, el Gran Dru i el Petit Dru.
** Muntanyes del Djebel Drus
** Djebel Drus, estat autonòmom de Síria sota mandat francès
* Biografies: nom llatí
** Drus (família), família romana de la gens Lívia
** Marc Livi Drus Emilià, magistrat romà
** Gai Livi Emilià Drus, cònsol el 147 aC
** Marc Livi Emilià Drus, tribu de la plebs el 122 aC i cònsol el 112 aC
** Gai Livi Emilià Drus el jove, magistrat romà
** Marc Livi Drus, magistrat romà
** Livi Drus Claudià, pare de Lívia Drusil·la
** Marc Livi Drus Libó, cònsol el 15 aC
** Luci Escriboni Libó Drus, conspirador romà
** Neró Claudi Drus (Drus el Vell o Drus Major), germà de Tiberi, casat amb Antònia Major
** Tiberi Claudi Drus Cèsar, l'emperador Claudi
** Drus Cèsar (Drus el Jove o Drus Menor), fill de l'emperador Tiberi
** Drus Cèsar, fill de Germànic i Agripina Major, germà de Calígula
** Drus Germànic, fill de l'emperador Claudi
** Dècim Drus, cònmsol en data desconeguda probablement cònsol sufecte el 137 aC
** Gai Drus, historiador romà
* Religió: membre d'una comunitat religiosa de l'Orient Pròxim. Vegeu drusos.
# El Rubio

El Rubio és una localitat de la província de Sevilla, Andalusia, Espanya. L'any 2005 tenia 3.584 habitants. La seva extensió superficial és de 21 km² i té una densitat de 170,7 hab/km². Les seves coordenades geogràfiques són 37° 21′ N, 4° 59′ O. Està situada a una altitud de 209 metres i a 102 kilòmetres de la capital de la província, Sevilla.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 |
| 3.702 | 3.710 | 3.702 | 3.719 | 3.700 | 3.654 | 3.622 | 3.586 | 3.584 |
# Eduard Baixauli Morales

Eduard Baixauli Morales (Aranjuez, Madrid, 1913 – Tarragona, 1998) fou un jutge i musicòleg espanyol. Fou fundador de l'Institut Musical de Tarragona el 1939.

## Referències

* ↑ «Eduard Baixauli Morales». Gran Enciclopèdia de la Música. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# El señor de La Salle

El señor de La Salle és una pel·lícula espanyola, dirigida per Luis César Amadori el 1964, protagonitzada per Mel Ferrer.

## Argumento

Biografia de Sant Joan Baptista de la Salle, on s'aprecien l'esforç i les penúries que aquest canonge de la noblesa va haver de superar per a poder oferir una educació universal i gratuïta als nens, la seva principal devoció, en temps de Lluís XIV.

## Repartiment

* Mel Ferrer ... Joan Baptista de La Salle
* Enrique Diosdado ... Pare de l'Abat Clement
* Manuel Alexandre ... Abate Bricot
* Tomás Blanco ... Oncle de La Salle
* José María Caffarel ... Rogier
* Rafael Luis Calvo ... Taberner
* Roberto Camardiel ... Nyel
* Carlos Casaravilla ... Mestre Soldat
* Antonio Casas ... Fiscal
* Fernando Cebrián ... Vuyart
* Antonio Ferrandis ... Mestre Ravaillao
* María Francés ... Mare Superiora
* Manuel Gil ... Abat Clement
* José Guardiola ... Carreter de Parmenia
* Mabel Karr ... Maria de La Salle

## Premis

Rafael Rivelles va rebre el premi al millor actor secundari als Premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1964.

## Referències

* ↑ El señor de La Salle, abc.es
* ↑ 50 años del Señor de la Salle, La Salle Santander
* ↑ Félix Martialay El cine español durante el franquismo, p. 162-166
# El Molinot (Pontons)

El Molinot és una obra de Pontons (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es conserva la part baixa del molí i una sala amb volta apuntada al seu damunt (4x4 metres) i la porta d'entrada amb arc de mig punt i una espitllera.
A la part baixa s'entra en una cova natural, segueix una sala (1.5 x 1.8 metres) amb volta de canó que fa d'entrada a una altra sala (4 x 3.5 metres)

## Referències

* 1 2 «El Molinot». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 octubre 2017].