OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Miró (rei sueu)

Miró (? - 583) va ser rei dels sueus des del 569 al 583. Va estar casat amb la reina Sisegúntia.
Successor de Teodomir, la política expansionista visigoda va provocar que enviés ambaixadors al rei franc Guntram, que van ser interceptats per un altre rei franc, Khilperic. L'any 576, els seus temors es van fer certs, i una invasió visigoda comandada pel mateix rei Leovigild, que venia de derrotar els aspidus i els araucons, va penetrar en territori sueu. Miró va sol·licitar la pau, reconeixent segurament les conquestes sobre els araucons, territori que antigament havia estat sota control sueu, i sobre d'altres territoris, i Leovigild va acceptar-la. És en aquest moment quan Miró hauria passat a ser vassall del rei visigot.
L'any 582, segons la versió de Joan de Biclar i d'Isidor de Sevilla, Miró va actuar com a vassall del rei Leovigild ajudant-lo en la seva campanya contra Hispalis. Gregori de Tours diu que hauria anat a ajudar Hermenegild i un cop allí, Leovigild l'hauria derrotat i fet jurar fidelitat. Però aquesta última versió no sembla encertada, ja que Miró no en trauria cap benefici d'una aliança amb Hermenegild, i el seu exèrcit hauria hagut de travessar una gran extensió de territori enemic, exposant-se als atacs dels homes de Leovigild. A més a més, si Miró hagués volgut atacar Leovigild, no hauria anat a buscar-lo a la Bètica, sinó que hauria aprofitat les disputes internes per apoderar-se de territoris propers al seu regne. En darrer lloc, la font que defensa aquesta teoria escriu uns quants decennis després dels fets mentre que Joan de Biclar i Isidor en són contemporanis. El lloc on hauria mort aquest rei també varia segons la font. Segons Joan de Biclar i Isidor de Sevilla s'hauria permès al rei sueu entrar a la ciutat on hauria mort. En canvi Gregori de Tours diu que el rei va tornar a la Gal·lècia on va morir al cap de poc d'arribar-hi. L'únic en què coincideixen tots els autors és que la mort d'aquest rei va produir-se el 583. Fou succeït pel seu fill Eboric.

## Referències

* ↑ Sant Martí de Braga. Opera Omnia (en anglès). Yale University Press, 1950, p. 6.
Viccionari
# Guarene

Guarene (piemontès: Guaren-e) és un municipi italià, situat a la regió del Piemont i a la província de Cuneo. L'any 2018 tenia 3.558 habitants.
# McAllen

McAllen és una població dels Estats Units a l'estat de Texas. Segons el cens del 2000 tenia 106.414 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, McAllen tenia 106.414 habitants, 33.151 habitatges, i 26.089 famílies. La densitat de població era de 893,8 habitants/km².
Dels 33.151 habitatges en un 43,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 59% hi vivien parelles casades, en un 16% dones solteres, i en un 21,3% no eren unitats familiars. En el 17,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 6,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,18 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,64.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 30,8% tenia menys de 18 anys, un 10,5% entre 18 i 24, un 29,3% entre 25 i 44, un 18,9% de 45 a 60 i un 10,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 30 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 85,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 33.641$ i la renda mediana per família de 36.050$. Els homes tenien una renda mediana de 30.089$ mentre que les dones 22.480$. La renda per capita de la població era de 14.939$. Aproximadament el 20,9% de les famílies i el 23,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- McAllen». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 12 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- McAllen». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2011-06-06. [Consulta: 12 agost 2010].
# Vigan

Ciutat històrica de Vigán (美 岸, hokkien (peh-OE-jī): bîgán, mandarí estàndard (pinyin): Meian, ilocano: Siyudad tu Vigan, tagal: Vigan) és una ciutat de les Filipines, dins de la regió d'Ilocos, sent la capital de la província d'Ilocos Sud. La ciutat està situada a la costa occidental de la gran illa de Luzón, enfront del Mar de la Xina Meridional. Està inscrita a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 1999.
És un dels pocs pobles colonials espanyols que queden a les Filipines, on les seves estructures van quedar intactes, i és ben conegut pels seus carrers empedrats i una arquitectura única que fusiona edificis de les Filipines i orientals i la construcció colonial europea.
L'expresident de les Filipines Elpidio Quirino, va néixer a Vigan, en la ubicació actual de la Presó Provincial (el seu pare era un guàrdia), i residia a la Mansió Syquia.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Historic City of Vigan» (en anglès). [Consulta: 15 març 2021].
# Kochav HaShachar

Kochav HaShachar (en hebreu: כוכב השחר) també anomenada Kochav Shachar (en català: Estel del Matí) és un assentament israelià situat en l'Àrea de Judea i Samaria en la Cisjordània ocupada. Kochav HaShahar està sota el poder del consell regional de Matte Binyamin. L'assentament va ser fundat per nou joves parelles en 1979 en un indret fronterer militar israelià. En 2006, la ciutat era la llar d'unes 300 famílies.

## Referències

* Kokhav HaShahar (anglès)
# Sampaio Corrêa Futebol Clube

El Sampaio Corrêa Futebol Clube és un club de futbol brasiler de la ciutat de São Luís a l'estat de Maranhão.

## Història

El club va ser fundat el 25 de març de 1923, essent el primer president Abrahão Andrade. El nom prové del primer hidroavió anomenat Sampaio Corrêa II, que visità São Luís el 12 de desembre de 1922. En el seu palmarès destaquen 32 campionats estatals fins a l'any 2012. A nivell nacional ha estat campió de la Segona Divisió brasilera el 1972, de la Tercera Divisió el 1997 i de la Quarta el 2012.

## Palmarès

* Campeonato Brasileiro Série B:
** 1972
* Campeonato Brasileiro Série C:
** 1997
* Campeonato Brasileiro Série D:
** 2012
* Copa Norte:
** 1998
* Campionat maranhense:
** 1933, 1934, 1940, 1942, 1953, 1954, 1956, 1961, 1962, 1964, 1965, 1972, 1975, 1976, 1978, 1980, 1984, 1985, 1986, 1987, 1988, 1990, 1991, 1992, 1997, 1998, 2002, 2003, 2010, 2011, 2012, 2014

## Referències

* ↑ «SAMPAIO CORRÊA FUTEBOL CLUBE». Arquivo de Clubes. Arxivat de l'original el 2015-09-23. [Consulta: 1r juliol 2014].
* ↑ «Maranhão State League - List of Champions». RSSSF, 13-04-2014. [Consulta: 1r juliol 2014].
* ↑ «Brazil 1972 Championship - 2nd Level». RSSSF, 08-04-2006. [Consulta: 1r juliol 2014].
* ↑ «Brazil Third Division 1997». RSSSF, 10-06-2012. [Consulta: 1r juliol 2014].
* ↑ «Brazil 2012 - Fourth Level». RSSSF, 04-11-2012. [Consulta: 1r juliol 2014].

## Enllaços externs

* Web oficial (portuguès)
* Sampaiotorcedor (portuguès)
# Terme alta

La Terme alta és una antiga fita que dividia les terres dels senyors de Berga i els senyors de Pinós. És una roca de considerables dimensions i amb els escuts de les dues famílies feudals gravats. Aquesta fita la trobem a la Serra de Picancel (Berguedà), que actualment pertany al municipi de la Quar.

## Situació

La Terme alta és una pedra d'un metre d'alçada aproximadament i 40cm per 30cm de gruix. Té dues cares on no hi ha cap inscripció, però s'hi poden veure dos escuts. A la cara de la terme que dona a la banda de Berga hi ha l'escut dels senyors de Berga, propietaris de Puigarbessós, i a la banda de Vilada hi ha una pinya, emblema dels barons de Pinós, senyors de l'altra zona. Es pot reconèixer que pertany a Pinós perquè, en un document del segle xvii, a l'escut de Vilada hi apareix una pinya perquè Vilada pertanyia a la Baronia de Portella, concretament als barons de Pinós. Quant a l'escut de la ciutat de Berga, sorprèn que té les quatre barres de dalt a la dreta i les de baix a l'esquerra, i les llunes invertides de dalt són a l'esquerra i les de baix a la dreta; en canvi, en la terme, les llunes i les quatre barres estan al revers, les llunes invertides estan al lloc de les quatre barres. S'ha de dir que la terme no és del mateix segle que la torre ja que es té constància per primera vegada de la torre en documents que daten del segle XII i la terme és, com a mínim, del segle XIV. Les quatre barres són posteriors i s'han d'associar al domini reial posterior el 1393. La terme, per tant, es devia col·locar ja al segle XV, XVI o posteriorment.
La Termea Alta és molt més que una simple pedra, ja que es tractava d'una divisió de territoris durant el segle xiv i ha perdurat fins als nostres dies. Té una gran història, podem entendre com organitzaven els senyors feudals els seus termes diferenciats amb l'escut de cada població.
# Werner Arber

Werner Arber (Gränichen, Suïssa 1929) és un microbiòleg, genetista i professor universitari suís guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia l'any 1978.

## Biografia

Va néixer el 3 de juny de 1929 a la ciutat de Gränichen, població situada al cantó suís d'Argòvia. Va estudiar química i física a l'Institut Federal Tecnològic de Zuric, on es va graduar el 1953. El 1958 es va doctorar a la Universitat de Ginebra i el 1971 fou nomenat professor de biologia molecular a l'Institut d'Investigació de la Universitat de Basilea, i al llarg de la seva carrera ha realitzat col·laboracions amb Joshua Lederberg i Salvador Luria entre d'altres.

## Recerca científica

Va iniciar la seva recerca durant la seva estada a Ginebra, esdevenint assistent en les investigacions realitzades amb el microscopi electrònic, així mateix amplià el seu treball als bacteriòfags, especialment el bacteriòfag Lambda que afecta el bacteri Escherichia coli.
Posteriorment focalitzà la seva recerca sobre l'enzim de restricció, un enzim format per proteïnes que divideixen les cadenes de l'àcid desoxiribonucleic (ADN), cosa que permet realitzar modificacions en la molècula d'ADN i ampliar els coneixements en biotecnologia.
L'any 1978 fou guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia pels seus treballs sobre els enzims de restricció i la seva aplicació als problemes de la genètica molecular, premi compartit amb Hamilton O. Smith i Daniel Nathans.

## Enllaços externs

* «Werner Arber» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
* (anglès) Biografia de Werner Arber, vatican.va
# Vinevitino

Vinevitino (en rus: Виневитино) és un poble del krai de Primórie, a l'Extrem Orient de Rússia, que en el cens del 2010 tenia 75 habitants.

## Referències

* ↑ Сборник «Муниципальные образования Приморского края»
# Teleixovka

Teleixovka - Телешовка (rus) - és un poble de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2016 tenia 225 habitants. Pertany al districte (raion) de Gubkin.

## Referències

* ↑ «Генеральный план Губкинского городского округа». Федеральная государственная информационная система территориального планирования (ФГИС ТП).
* ↑ «Kladovoye» (en anglès). GeoNames. Arxivat de l'original el 2022-03-10. [Consulta: 10 març 2022].
# Miró Eutili

Miró Eutili o Eutilius va ser comte de Rasès, de Conflent i de Carcassona (ca. 849-850).
Va succeir al seu pare, el comte Berà II, en una data desconeguda, segurament el 849 o abans. Cap al 850 va perdre el comtat per haver participat en una conspiració contra el rei de França Carles II el Calb, potser aliat a Guillem de Septimània (comte intrús de Barcelona) i Pipí II d'Aquitània. Rasès i Conflent van quedar units als dominis del comte de Tolosa, que durant la revolta havia fet costat a Carles.
Posteriorment és identificat amb un jutge del mateix nom.

## Referències

* Armand de Fluvià, Genealogia dels comtes de Rasès.
# William Joseph Hardee

William Joseph Hardee (12 d'octubre de 1815 - 6 de novembre de 1873) fou un oficial de carrera de l'Exèrcit dels Estats Units, que serví durant la Segona Guerra Seminola i lluità en la Guerra Estats Units-Mèxic. També va servir com a oficial de la Confederació i els seus escrits de pre-Guerra Civil sobre tàctiques militars foren ben coneguts i àmpliament usats en ambdós bàndols del conflicte.

## Referències

* ↑ Dupuy, Trevor N.; Johnson, Curt; Bongard, David L. The Harper Encyclopedia of Military Biography (en anglès). Nova York: Harper Collins, 1992, p. 315. ISBN 978-0-06-270015-5. «...his tactical manual was used extensively by both armies in the Civil War.»

## Bibliografia

* Bradley, Mark L. Last Stand in the Carolinas: The Battle of Bentonville. Campbell, CA: Savas Publishing Co., 1995. ISBN 1-882810-02-3.
* Eicher, John H., i David J. Eicher, Civil War High Commands. Stanford, CA: Stanford University Press, 2001. ISBN 0-8047-3641-3.
* Warner, Ezra J. Generals in Gray: Lives of the Confederate Commanders. Baton Rouge: Louisiana State University Press, 1959. ISBN 0-8071-0823-5.
* Hughes, Nathaniel Cheairs, Jr. General Willam J. Hardee: Old Reliable. Baton Rouge: Louisiana State University Press, 1992 (sobre l'edició de 1965). ISBN 0-8071-1802-8

## Enllaços externs

* http://www.cclibraries.com/local_history/MexicanWar/hardeewj.htm
* «Hardee, William Joseph». A: Hugh Chisholm. Encyclopædia Britannica (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911.
* http://www.georgiaencyclopedia.org/nge/Article.jsp?id=h-1332 Arxivat 2008-12-04 a Wayback Machine.
# Trébabu

Trébabu (en bretó Trebabu) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Finisterre. L'any 2006 tenia 364 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 204 | 200 | 174 | 273 | 346 | 340 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Lucien Kerebel | |
# Transcendentalisme

El transcendentalisme va ser un moviment filosòfic, religiós i literari nord-americà que va florir aproximadament entre 1836 i 1860. Va començar com un moviment de reforma dins de l'Església Unitària, que procurava estendre l'aplicació del pensament de William Ellery Channing sobre el Déu interior i la significació del pensament intuïtiu. Es va basar en «un monisme que sostenia la unitat del món i de Déu, i en la immanència del món». Per als transcendentalistes, l'ànima de cada individu és idèntica a l'ànima del món i conté el que el món conté. Els transcendentalistes van treballar amb la sensació que l'adveniment d'una nova era possible era a prop. Van ser crítics amb la seva societat contemporània per la seva conformitat irreflexiva, i van urgir que cada individu busqués, en paraules de Ralph Waldo Emerson, "una relació original amb l'univers".
Un grup de joves ens estudiants eixits de la Facultat de teologia de Harvard van preveure el perill que amenaçava la seva Església. El 15 de juliol de 1838, Ralph Waldo Emerson, va pronunciar un discurs, conegut com The Divinity School Address, que resultaria decisiu per a la història de l'unitarisme. Influït per la filosofia racionalista i romàntica alemanya i l'hinduisme, Emerson proposava el transcendentalisme: una via intuïtiva basada en la capacitat de la consciència individual, sense necessitat de miracles, jerarquies religioses ni mediacions.
Al transcendentalisme, s'hi van associar amics d'Emerson i membres del Transcendental Club, Walt Whitman i Henry David Thoreau.

## Fonament transcendental

El transcendentalisme americà que proposa Rompe Ralph parteix del fonament transcendental plantejat pel filòsof alemany Immanuel Kant. Fonament que ens diu que els objectes no són reals i cognoscibles en si, sinó que, al contrari, existeixen i són cognoscibles quan estan sotmesos a condicions a priori del subjecte.
Partint del fonament, Fichte va definir com a idealisme transcendental la seva metafísica del jo i del no-jo. Schelling va elaborar el sistema d'idealisme transcendental i Schopenhauer va denominar transcendental la reflexió dirigida, no pas a les coses, sinó a la consciència d'aquestes en tant que meres representacions.
Ralph Waldo Emerson, fent ús del fonament transcendental al seu Assaig sobre la natura, ens diu que la veritable independència de l'individu s'aconsegueix amb la intuïció i l'observació directa de les lleis de la natura.
Per a Emerson, quan l'ésser humà es troba en contacte amb la natura, fent ús de la intuïció i l'observació, és capaç d'entrar en contacte amb l'energia còsmica; la font creadora de la vida, identificada com a Déu —o Ordre— pels deistes, i com a "totalitat" pels panteistes.

## Referències

* ↑ «Transcendentalisme». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Vegeu també

* Unitarisme
* Vedanta
# Transcendència (religió)

En religió, la transcendència és l'aspecte de la naturalesa i el poder d'una divinitat que és completament independent de l'univers material, més enllà de totes les lleis físiques conegudes. Això es contrasta amb la immanència, on es diu que un déu està plenament present al món físic i, per tant, és accessible a les criatures de diverses maneres. En l'experiència religiosa, la transcendència és un estat de l'ésser que ha superat les limitacions de l'existència física i, segons algunes definicions, també s'ha fet independent d'ella. Això es manifesta normalment en oracions, rituals, meditació, psicodèlics i "visions" paranormals.
S'afirma en el concepte de diví de diverses tradicions religioses, que contrasta amb la noció de déu (o, l'Absolut) que existeix exclusivament en l'ordre físic (immanentisme), o és indistinguible d'aquest (panteisme). La transcendència es pot atribuir al diví no només en el seu ésser, sinó també en el seu coneixement. Així, un déu pot transcendir tant l'univers com el coneixement (està fora de l'abast de la ment humana).
Tot i que la transcendència es defineix com el contrari de la immanència, les dues no són necessàriament excloents mútuament. Alguns teòlegs i metafísics de diverses tradicions religioses afirmen que un déu està alhora dins i fora de l'univers (panenteisme); en ell, però no d'ell; simultàniament l'impregna i el supera.
# Ubuntu Lite

Ubuntu Lite és una versió d'Ubuntu GNU/Linux pensada per treballar en ordinadors lents.
El seu eslògan és 'Ubuntu Power for Slow Machines', que vol dir 'El poder d'Ubuntu per Màquines Lentes'.
Ubuntu Lite és, concretament, un projecte independent per crear una distribució basada en Ubuntu capaç de funcionar en un màquinari tan limitat com un Pentium de 200 MHz amb 64 Mb de RAM. Al contrari que altres variants d'Ubuntu, Ubuntu Lite s'enfoca a paquets de programari que tingui un consum de recursos baix.

## Enllaços externs

* Lloc web d'Ubuntu Lite Arxivat 2007-10-14 a Wayback Machine.
* Ubuntu Lite google group Arxivat 2007-11-27 a Wayback Machine.
# Unikernel

Un unikernel és una imatge de màquina especialitzada d'espai d'adreces únic construïda utilitzant sistemes operatius de biblioteca. Un desenvolupador selecciona, d'una pila modular, el conjunt mínim de biblioteques que corresponen a les construccions del sistema operatiu necessaris perquè l'aplicació s'executi. Aquestes biblioteques es compilen amb l'aplicació i el codi de configuració per crear imatges segellades i de propòsit fix (unikernels) que s'executen directament en un hipervisor o maquinari sense un sistema operatiu intervingut com Linux o Windows.
Els primers sistemes d'aquest tipus van ser Exokernel i Nemesis a finals de la dècada de 1990.
En un sistema operatiu de biblioteca, els límits de protecció s'envien a les capes de maquinari més baixes, donant lloc a:
* un conjunt de biblioteques que implementen mecanismes com els necessaris per controlar el maquinari o parlar de protocols de xarxa;
* un conjunt de polítiques que imposen el control d'accés i l'aïllament a la capa d'aplicació.
L'arquitectura del sistema operatiu de la biblioteca té diversos avantatges i desavantatges en comparació amb els dissenys del sistema operatiu convencional. Un dels avantatges és que, com que només hi ha un espai d'adreces únic, no hi ha necessitat de transicions repetides de privilegis per moure dades entre l'espai d'usuari i l'espai del nucli. Per tant, un sistema operatiu de biblioteca pot oferir un rendiment millorat permetent l'accés directe al maquinari sense haver de fer la transició entre el mode d'usuari i el mode del nucli (en un nucli tradicional, aquesta transició consisteix en una única instrucció TRAP i no és el mateix que un canvi de context.). Els guanys de rendiment es poden aconseguir eliminant la necessitat de copiar dades entre l'espai d'usuari i l'espai del nucli, encara que això també és possible amb els controladors de dispositiu de còpia zero en els sistemes operatius tradicionals.
Un desavantatge és que, com que no hi ha separació, intentar executar diverses aplicacions una al costat de l'altra en un sistema operatiu de biblioteca, però amb un fort aïllament de recursos, pot arribar a ser complex. A més, calen controladors de dispositiu per al maquinari específic en què s'executa el sistema operatiu de la biblioteca. Com que el maquinari està canviant ràpidament, això crea la càrrega de reescriure regularment els controladors per mantenir-se actualitzats.

## Referències

* ↑ «Unikernels: Rise of the Virtual Library Operating System» (en anglès). [Consulta: 31 agost 2015].
* ↑ Tanenbaum, Andrew S. Modern Operating Systems (en anglès). 3rd. Prentice Hall, 2008, p. 50–51. ISBN 978-0-13-600663-3.
* ↑ Context switch#User and kernel mode switching
* ↑ Chia-Che, Tsai. Cooperation and Security Isolation of Library OSes for Multi-process Applications (en anglès), 2014, p. 1–14. DOI 10.1145/2592798.2592812. ISBN 9781450327046. Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
# Travertí

El travertí és una roca sedimentària calcària de tipus químic, formada per calcita, aragonita i limonita, molt utilitzada en la construcció, especialment a l'antiga Roma, des del I mil·lenni aC.
La diferència entre el dipòsit calcari de tipus esponjós i el banc de travertí es deu substancialment a la conformació geològica del terreny càrstic on s'origina: la pedra calcària és un dels dipòsits més freqüents a la natura i es produeix per la precipitació de carbonat de calci dissolt en aigua. Un ambient en què la solució calcària hagi tingut temps d'estancar-se i sedimentar-se en un terreny planer, prou propera a la superfície per poder travessar cicles d'evaporació i submersió, poc destorbada pels corrents d'aigua, és el més propici per a la formació del travertí. És habitual trobar-ne en dipòsits d'aigües termals i vora les cascades.
El color del travertí depèn dels òxids que ha incorporat (cosa que succeeix amb una relativa facilitat, ja que és una pedra porosa per naturalesa). La coloració natural varia del blanc al marronós, tot passant per diverses gammes que van del groc al vermell. És freqüent trobar-hi empremtes fòssils d'animals i de plantes.
La qualitat industrial del banc sedimentari depèn sobretot de com sigui de compacte. En general, però, el travertí és una pedra ferma i dòcil, utilitzable tant per a paviments com per a revestiments externs i interns, i fins i tot, en alguns casos, per fer escultures (Josep Maria Subirachs va utilitzar-la molt en escultura). La qualitat estètica ja ve definida pels arquitectes; en els últims cinquanta anys se n'han afinat molt els mètodes d'elaboració industrial i se n'han multiplicat els possibles tractaments.
Per tradició, és usat especialment a Itàlia, on els millors jaciments es troben al Laci (particularment a Tívoli, d'on prové el famós travertí romà, que els llatins anomenaven lapis tiburtinus), si bé també n'hi ha a la Toscana, a Úmbria i a les Marques; de fet, l'edifici més gran del món construït majoritàriament amb travertí és el Coliseu de Roma. També se n'extreu per a finalitats industrials al nord d'Àfrica (Tunísia), Amèrica (Xile, Perú, Mèxic, els Estats Units) i la península d'Anatòlia.
Paisatges de travertí conformen el Jura de Suàbia i el de Francònia, els Prealps septentrionals i les muntanyes eslovenes del Kras. El travertí ha format cascades espectaculars a Plitvice (Croàcia), Pamukkale (Turquia), Band-e Amir (Afganistan), la vall de Huanglong (Xina) i Semuc Champey (Guatemala).