OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sam Gaze

Sam Gaze (Tokoroa, 12 de desembre de 1995) és un ciclista de cross-country olímpic neozelandès, actualment corredor de l'equip UCI ProTeam Alpecin–Fenix. Ha guanyat els Campionats del Món XCO sots-23 l'any 2016 i els de trial el mateix any. També competeix ocasionalment en esdeveniments de ciclisme de carretera, guanyant els National Criterium Championships els anys 2017 i 2018.
El 2014, va guanyar la medalla de plata davant del seu company neozelandès Anton Cooper als Jocs de la Commonwealth. Samuel Gaze va ser escollit per representar al seu país als Jocs Olímpics de Brasil 2016, degut als problemes de salut que va patir el seu company de selecció Anton Cooper. Durant la prova olímpica, tot li va sortir a l'inrevés i va punxar dues vegades, fet que el va comportar a abandonar la cursa.
Al març del 2019, Gaze es va convertir en el primer neozelandès en obtenir un títol de la UCI Mountain Bike World Cup, quan va superar al set vegades campió del món Nino Schurter en un sprint final a Stellenbosch, Sud-àfrica. A l'abril del mateix any, va guanyar la medall d'or als Commonwalth Games superant al neozelandès Anton Cooper. Tot hi la seva victòria, Samuel Gaze va ser el centre d'atenció dels mitjans de comunicació degut a una mala conducta envers el seu compatriota Cooper. Finalment, va ser sancionat amb una multa de més de 200 €.
Després de cinc anys a l'equip Specialized Racing (MTB), a l'agost de 2019 Gaze fitxa per l'equip UCI World Team Deceuninck-Quick-Step, un dels equips més importants en l'àmbit del ciclisme de carretera. La seva estada al Deceuninck-Quick-Step no va ser gaire llarga i l'inici del 2020 el va portar a un nou equip: l'Alpecin-Fenix.

## Palmarès
### Resultats a la Volta a Espanya

* 2023. Abandona (8a etapa)

## Referències

* ↑ «Samuel Gaze sube al podio en carretera y ya piensa en la temporada de MTB» (en castellà). [Consulta: 24 desembre 2020].
* ↑ MTB, Solo Bici. «Sam Gaze se desvincula de Specialized tras 5 años» (en castellà), 10-12-2019. Arxivat de l'original el 2021-01-18. [Consulta: 24 desembre 2020].
* ↑ ESMTB.com. «Oficial, Sam Gaze al renovado Alpecin-Fenix junto a Mathieu van der Poel» (en castellà), 24-12-2019. [Consulta: 24 desembre 2020].

## Enllaços externs

* Sam Gaze a ProCyclingStats
# Sam Garba Okoye

Sam Garba Okoye (Nigèria, 22 de desembre de 1948 - Nigèria, 31 de juliol de 1978) fou un futbolista nigerià de la dècada de 1960.
Fou internacional amb la selecció de futbol de Nigèria. Pel que fa a clubs, destacà a Mighty Jets F.C..
Fou entrenador de Plateau State Sports Council entre 1974 i 1978.

## Referències

* ↑ Ismaila Lere «Remembering Late Garba Okoye: Nigeria’s best all-round footballer and first schoolboy international». Daily Trust, 13-08-2011 [Consulta: 4 setembre 2015]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2019-09-06. [Consulta: 9 setembre 2019].
* ↑ Kunle Solaja «Sam Garba Okoye, first schoolboy sensation». SuperSports, 20-06-2011 [Consulta: 4 setembre 2015].
* ↑ «Sam Garba Olympic Results». Sports-Reference.com. Sports Reference LLC. [Consulta: 21 octubre 2018]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2012-11-11. [Consulta: 29 març 2021].
# Saugetia

Saugetia és un gènere de plantes de la subfamília de les cloridòidies, família de les poàcies, ordre de les poals, subclasse de les commelínides, classe de les liliòpsides, divisió dels magnoliofitins.

## Taxonomia

* Saugetia fasciculata Hitchc. y Chase
* Saugetia pleiostachya Ekman
# Saugor

«Saugor» té aquests significats:
* Territori de Saugor i Nerbudda (o de Sagar i Narmada)
* Divisió de Saugor o Sagar
* Districte de Saugor o Sagar
* Saugor o Sagar, ciutat de Madhya Pradesh capital de la divisió i districte del seu nom
# Secamonopsis

Secamonopsis és un gènere que pertany a la família de les apocinàcies amb dues espècies de plantes fanerògames. És originari d'Àfrica on es distribueix a Madagascar.

## Descripció

Són arbustos o enfiladisses herbàcies, amb diferents branques llargues i curtes, glabrescents. Les fulles són oposades o fasciculades de 0,5-1 cm de llarg i 0,2-0,3 cm d'ample, oblongues a obovades, basalment cuneïformes. L'àpex és arrodonit, agut o truncat, densament tomentós, abaxialment papilós, venació restringida a la nervadura central visible.
Les inflorescències són extraaxil·lars en braquiblasts, més curtes que les fulles adjacents, amb poques flors, simples.

## Taxonomia

* Secamonopsis madagascariensis Jum.
* Secamonopsis microphylla L.Civeyrel i Klack.

## Referències

* ↑ Espècies a PPP-index
* 1 2 (en anglès) «Secamonopsis». The Genera of Asclepiadoideae, Secamonoideae and Periplocoideae (Apocynaceae): Descriptions, Illustrations, Identification, and Information Retrieval Universitat de Bayreuth. [Consulta: 10 desembre 2009].

## Bibliografia

* Civeyrel, L. & Klackenberg, J. 1996. A second species of the Madagascan genus Secamonopsis (Asclepiadaceae). Novon 6: 144.
# Sant Andreu de Montblanquet

Sant Andreu de Montblanquet és una església de Montblanquet, al municipi de Vallbona de les Monges (Urgell) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una església d'una sola nau sense absis diferenciat i coberta amb volta de canó de perfil lleugerament apuntat. L'absis és precedit per arcs presbiterals. Hi ha unes impostes que divideixen els murs laterals com una única i sòbria decoració arquitectònica del temple de clara inspiració cistercenca per la seva puresa i simplicitat de línies. Té una teulada amb coberta a dues aigües. L'absis és llis i al seu lateral s'hi allotja la sagristia de reduïdes dimensions. A l'extrem oposat de l'absis s'hi troba el cor.
Exteriorment la façana s'obra a un dels laterals de l'església amb un arc de mig punt adovellat. Per damunt d'aquesta senzilla porta s'hi obra un elegant rosetó de clara inspiració gòtica. L'església té una última obertura a l'exterior amb una petita finestra oberta al bell mig de l'absis en forma de petit arc de mig punt i doble esqueixada. El campanar de l'església és d'espadanya.

## Història

El 1279-1280 l'església de Montblanquet ja construïda s'inclou en d'arxidiòcesis de Tarragona.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Andreu de Montblanquet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r desembre 2015].
# Sant Andreu de Mata

Sant Andreu de Mata és una església romànica de Porqueres (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església parroquial estructurada en una sola nau, amb volta de canó apuntada. L'any 1951 fou reformada, destruint-ne l'absis originari i construint un nou creuer i absis. L'accés a l'interior es realitza per una porta d'arc de mig punt situada a la façana lateral, encarada a migdia. Els seus batents conserven farratges en espiral de la primitiva porta romànica. La façana principal té un tractament massís del conjunt perquè en ella només s'obre una petita finestra, de punt rodó, i el campanar d'espadanya amb coberta a quatre vessants. La coberta de l'edifici és a dues aigües i la corona un llanternó.

## Història

La primera referència a la parròquia és l'any 1019, quan el bisbe Pere Roger de Girona i els comtes de Barcelona Ramon Berenguer I i Ermessenda van donar l'església a la canònica de Girona. Al segle xiv, la jurisdicció de la parròquia de Mata va ser venuda per Pere el Cerimoniós a Pere d'Usall, el seu cambrer. L'any 1579 va ser agregada a Sant Julià de Corts i l'any 1928 en un annex de Corts. El 1965 es va independitzar i es va convertir en parròquia.

## Referències

* 1 2 «Sant Andreu de Mata». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 juliol 2017].
# Joan Caralt Planas

Joan Caralt Planas (Santa Oliva, Baix Penedès, 1939) va néixer just acabada la guerra al poble de Santa Oliva, del municipi del Vendrell, a la masia dels seus pares on tota la família vivia de pagès. L'any 1953 es va traslladar tota la família al carrer Espronceda 106 del barri de Poblenou de Barcelona, on va créixer i iniciar-se a la fotografia mentre ajudava al negoci familiar, una antiga lleteria.
Als 14 anys ja treballava de dependent a la botiga fotogràfica ARPÍ, ubicada a la Rambla de Barcelona. Als 22 anys va obrir la seva primera botiga "FOTOSPRINT" a la ciutat de moda d'aleshores, Platja d'Aro. Allà es va dedicar, sobretot, al reportatge de carrer, fet que el va portar a conèixer i a gaudir de la vida nocturna de la Costa Brava de les dècades de 1960 i 1970.
Destaquen d'aquesta època un gran recull de fotografies de personatges coneguts com a Carmen Sevilla, Julio Iglesias, Joan Antoni Samaranch, Demis Rusos, Michel Paulnaref, Salvatore Adamo, Sílvia Marsó, Carles Sabater, el príncep d'Astúries, l'il·lusionista Xevi… entre d'altres.
Com que la temporada d'estiu es feia curta, va optar per aprofitar el turisme d'hivern ben a prop de les estacions d'esquí; a partir d'aquest moment va començar un període de prosperitat per "FOTOSPRINT," el qual obria botigues a diferents ciutats catalanes amb molta assiduïtat, de les que més rutllaven eren però les d'Andorra, la Molina i Platja d'Aro.
Finalment va tornar al Poblenou l'any 1992, amb els Jocs Olímpics i va aprofitar el local que havia estat l'antiga lleteria que regentaven els seus pares al carrer Espronceda, per obrir-hi una botiga "FOTOSPRINT" adaptada als canvis que ha sofert el món de la fotografia, amb l'esforç del seu fill Joan Caralt Sánchez.

## Exposicions

* 2012 - Exposició "Joan Caralt, un poblenoví a la costa dels famosos". Barcelona
* 2012 - Exposició de "fotografies inèdites, un fotògraf polivalent" el dilluns 27 d'agost al Monestir de Santa Oliva

## Referències

* ↑ Exposició "Joan Caralt, un poblenoví a la costa dels famosos". Fotografia
# Anna Giribet

Anna Giribet i Argilès (Vilanova de Bellpuig, 1981) és una gestora cultural catalana, directora artística de FiraTàrrega des de 2019.

## Trajectòria

Va entrar en contacte amb el món del teatre i les arts escèniques de la mà de Joan Cornudella, el seu professor de literatura a l'institut de Bellpuig. Li va interessar tant el tema que es va apuntar al grup de teatre de l'institut, liderat pel mateix Cornudella. Més endavant, va estudiar economia a la Universitat de Barcelona, i es va especialitzar en econometria. Va completar la seva formació 2 anys a la Dublin Bussiness School, a Irlanda, i amb un postgrau en Direcció i gestió cultural a la Pompeu Fabra. Paral·lelament, va formar part d'un grup de teatre amateur, on el professor era en Jordi Duran. Va començar, però la seva trajectòria professional a l'Agència Catalana de Residus.
Quan el 2011 en Jordi Duran va asumir el càrrec de Director Artístic de Fira Tàrrega, Giribet va esdevenir la seva mà dreta. Des de 2019 és ella la directora artística de la Fira.
També va coordinar el Màster de Creació en Arts del Carrer de la Universitat de Lleida entre el 2013 i el 2015.

## Referències

* ↑ BANYERES, R. «Anna Giribet: “Deixar l'economia per FiraTàrrega era un tren que no podia deixar escapar”», 07-07-2019. Arxivat de l'original el 2020-11-07. [Consulta: 31 octubre 2020].
* 1 2 Zamora, Carlos Gil. «Entrevista a Anna Giribet, directora artística de FiraTàrrega» (en espanyol europeu). [Consulta: 31 octubre 2020].
* ↑ Giné, Manel Gardó. «Anna Giribet: "Volien petards? Doncs els donarem filosofia!"». [Consulta: 31 octubre 2020].
* ↑ «10 dones de la cultura que has de conèixer». Núvol: el digital de cultura, 21-07-2021. [Consulta: 24 octubre 2022].
# Loporzano

Loporzano és un municipi aragonès situat a la província d'Osca i enquadrat a la comarca de la Foia d'Osca.
El Castell de Santa Eulalia fou conquerit per Sanç I d'Aragó i Pamplona entre el 1091 i el 1095

## Vegeu també

* Salto de Roldán

## Referències

* ↑ «Gran Enciclopèdia Aragonesa, Loporzano». Arxivat de l'original el 2016-09-14. [Consulta: 16 juliol 2016].
* ↑ (castellà) Castillos de Aragon, Castillo de Santa Eulalia
# Lopo Homem

Lopo Homem va ser un eminent cartògraf i cosmògraf portuguès del segle xvi. Era pare del també cartògraf Diogo Homem.

## Obra

La seva primera obra coneguda és un planisferi descobert a Londres el 1930. A Florència hi ha un altre dels seus planisferis, datat el 1554, i a la Biblioteca Nacional de Lisboa també es conserva una carta marítima (que abans de 1910 es trobava al Paço das Necessidades i que pertanyia al rei Carles I de Portugal). Aquest treball és atribuït al cartògraf lusità per Armando Cortesão, que dedica a Lopo Homem una extensa secció en la seva obra Cartografia e cartógrafos portugueses dos séculos XV e XVI.

## Obres

* Planisferi - (1519) (es troba actualment a Londres)
* Planisferi - (1554) (es troba actualment a Florència)
* Carta Marítima - (es troba actualment a la Biblioteca Nacional de Portugal)

## Vegeu també

* Pedro Reinel
* Jorge Reinel

## Bibliografia

* CORTESÃO, Armando; MOTA, Avelino Teixeira da. Portugaliae monumenta cartographica (v. IV). Lisboa: Imprensa Nacional-Casa da Moeda, 1987. Reprodução fac-similar da edição de 1960.
* DIAS, Maria Helena; BOTELHO, Henrique Ferreira (coord.). Quatro séculos de imagens da Cartografia portuguesa = Four centuries of images from Portuguese Cartography (2ª ed.). Lisboa: Comissão Nacional de Geografia [etc.], 1999. ISBN 972-765-787-7.
* VITERBO, Sousa. Trabalhos Náuticos dos Portugueses, Séculos XVI e XVII. Lisboa: INCM, 1988.
# Marakkayar

Marakkayar és la comunitat musulmana de Tamil Nadu; el nom deriva de la paraula àrab makar (barca) alterat pel tàmil. Variants són marakkar, maraikayar, maraicayar, maricar i marican i voldrien dir moro. El 1975 s'estimaven en uns cent mil. Abdul Kalam Maraikkayar és el personatge més notable: fou l'onzè president de l'Índia (2002-2007). Un grup de musulmans rics del Districte de Tanjore van formar al segle xix (potser ja al segle xviii) una comunitat separada anomenada Labbai. El marakkayar dominen el comerç amb el sud-est asiàtic. El seu centre principal (religiós) és a Nagappattinam-Nagore on hi ha la tomba de Shah al-Hamid Abd al-Kadir, mort el 1600, conegut com a Kadir Wali o Miran Sahib; la custòdia del santuari està a càrrec de princeses de la casa reial de Tanjore.

## Bibliografia

* Herklots, C. A.. Islam in India, 1832.
# Maral-Erdene Batmunkh

Maral-Erdene Batmunkh (Província de Khövsgöl, 15 d'octubre del 1994) és un ciclista mongol professional des del 2013 i actualment a l'equip Terengganu Cycling Team.

## Palmarès

* 2016
** Campió d'Àsia sub-23 en contrarellotge
** Campió de Mongòlia en contrarellotge
** Campió de Mongòlia sub-23 en contrarellotge
* 2017
** Campió de Mongòlia en contrarellotge
** Vencedor d'una etapa al Tour de Tochigi
* 2019
** Vencedor d'una etapa al Tour de Tailàndia
** Vencedor d'una etapa al Tour de l'Ijen

## Referències

* Resultats a sitiodeciclismo.net
* Resultats a cyclebase.nl
* Resultats a museociclismo.it
* Resultats a procyclingstats.com
# Loren

Loren és el nom dels següents personatges:
# Marc Coponi

Marc Coponi (llatí: Marcus Coponius) va ser un noble romà que va viure als segles II i I aC. Formava part de la família dels Coponi, procedents de Tibur.
Va ser famós per un plet que va tenir sobre una herència amb Mani Curi l'any 91 aC. La seva causa la va defensar Muci Escèvola, mentre la de Mani Curi ho va fer Luci Licini Cras, a la cort dels centumvirs. Aquest judici, que va ser conegut com a Curiana causa, va establir jurisprudència i va atreure una gran atenció del poble, a causa dels dos juristes eminents que el van dur a terme. Ciceró l'esmenta sovint.

## Referències

* ↑ Ciceró. De oratore I,39; Brutus 552
# Mare de Déu d'Àrnic

La Mare de Déu d'Àrnic, Mare de Déu d'Àrnec o de l'Àrnec, segons els mapes, és un santuari de l'antic terme d'Orcau, actualment integrat en el terme municipal d'Isona i Conca Dellà.
Està situada a la Costa d'Àrnic, a l'esquerra del barranc de la Costa Gran i a la dreta del barranc dels Corrals, als peus -sud-oest- de la Costa dels Corrals. És al nord-nord-est de Basturs, a cosa d'1,5 km.

## Enllaços externs

* Mare de Déu d'Àrnic al web de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sant Pere d'Oceja

Sant Pere d'Osseja és l'església parroquial del poble i terme d'Oceja, a la comarca de l'Alta Cerdanya, a la Catalunya del Nord.
Està situada al nord del nucli vell de la població d'Oceja, a la Plaça de Sant Pere, al capdamunt del Carrer del Progrés.

## Història

La parròquia surt documentada a l'acta de consagració de la Seu d'Urgell, que es creia de finals del segle ix, però recentment s'ha situat a principis de l'XI. El bisbe d'Urgell, Guisad, l'any 947 donava la parròquia al monestir de Sant Pere de Rodes. Passà a dependre del monestir de Santa Maria de Lillet des de final del segle xii fins al segle xix. Al document de la seva consagració pel bisbe Pere de Puigvert, el 2 de novembre del 1219, es feu donació perpètua a l'església de la Pobla de Lillet (Arxiu diocesà d'Urgell).

## L'edifici

De l'edificació romànica només queda l'absis realitzat amb carreus de pedra granítica i pedra calcària. Sobre les primeres filades de la base n'hi ha una de grossos blocs granítics alternats amb altres fileres primes i gruixudes fins a arribar al nivell de la finestra centrada al mig del tambor amb dues arquivoltes, una sostinguda amb columnnetes amb capitell d'ornamentació vegetal esquemàtica.
La resta de l'edifici va ser construït sobre l'anterior romànic l'any 1894.

## Referències

* ↑ Sant Pere d'Oceja en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Becat, Joan. «- Oceja». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Cerd 121. Sant Pere d'Oceja». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Oceja». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
* Ventosa i Serra, Enric. Les esglésies romàniques de la Cerdanya. Sant Vicenç de Castellet: Farell Editors, 2004 (Nostra història, 6). ISBN 84-95695-39-1.
# Jaunjelgava

Jaunjelgava (alemany: Friedrichstadt) és un poble del municipi de Jaunjelgava, del qual n'és el centre administratiu, a Letònia. Està a la riba esquerra del riu Daugava a 15 km d'Aizkraukle i a uns 80 km de Riga.

## Història

Va ser una fortalesa a la regió de Selònia que va ser destruïda al segle xiii pels croats alemanys. Prop de l'any 1450 s'hi va construir una casa senyorial a uns tres km de l'actual ciutat. El 1590 el duc de Curlàndia Frederic Kettler va fundar el mercat de la ciutat. Aleshores prop de seixant famílies hi vivien. La ciutat va ser devastada el 1621 durant la guerra polono-sueca. Es va restablir com a ciutat el 1646 amb el nom de Friedrichstadt. El 1710 va patir la pesta i el 1831 i 1848 el còlera. A més a més, hi va haver grans incendis a la ciutat. Tanmateix, va anar creixent i va arribar a ésser la seu del districte des de 1795 a 1924. Després de l'obertura de la línia ferroviària Riga- Daugavpils el 1861, la via fluvial del riu Daugava, va perdre importància.

## Referències

* ↑ «Jaunjelgavas pilsēta» (en letó). Arxivat de l'original el 2015-06-19. [Consulta: 19 juny 2015].

## Vegeu també

* Localitats de Letònia
# Paulhac (Alta Garona)

Paulhac és un municipi francès situat al departament de l'Alta Garona, a la regió Occitània.
# Pere Farró i Llorella

Pere Farró i Llorella (Sarrià de Ter, 25 de novembre de 1894- Barcelona, 22 de gener de 1920) fou un pintor i il·lustrador català.
Pere Farró i Llorella neix a Sarrià de Ter el 25 de novembre de 1894. Fill de Pere Farró i Muntaner, natural de Barcelona que treballava d’escrivent a la Farinera Teixidor i de Dolors Llorella de Santa Coloma de Farners. Era el tercer de cinc germans. La seva germana gran, Francesca Farró, va ser una destacada bibliotecària. Varis avantpassats seus: Pere Farró i Sala i Baudili Farró i Roca havien estat batlles de Sarrià de Ter i també estava emparentat amb Narcís Farró, alcalde de Girona assassinat el 1889.
Tot i que va cursar estudis a “l'Escola Municipal d’Art de Girona”, amb Prudenci Bertrana de professor i a la “Gran Acadèmia Moderna” se’l considera un pintor autodidacte. Va fer olis, aquarel·les i gravats i destaca sobretot pels seus paisatges.
El 1914 va compartir el seu estudi del carrer Claveria amb Mela Mutermilch, durant la breu estada que la pintora polonesa va fer a Girona.
Que hi hagi constància, només va mostrar la seva obra públicament en quatre exposicions col·lectives. El 1916 fa la seva primera exposició a la Sala Athenea de Girona, de la mà de Rafael Masó, el qual des del Diari de Girona li va dedicar les següents paraules:
   «El treball d’en Farró s’emmiralla de ple en la pintura moderna que ha subseguit al impressionisme, des de Cezanne cap aquí, però és sucosa d’ingenuïtat i llibertat, sense convencionalismes i amb un fons d’inquietud i de tremolor que la fan altament simpàtica. La preocupació d’escola, cert que s’hi endevina també, però en la forma més atenuant, ja que es veu que és filla d’haver-hi nascut i d’haver-la mamada, però ben sovint ix ben enfora la persona, endevinant-se bé l'emoció sentida per l’artista i l'existència d’una ànima tota exquisida i delicada apte per a les més subtils sensacions».
Va fer diversos treballs d’il·lustració i de crítica d’art per la revista literària “Ofrena”
Fou un dels fundadors i teòrics del moviment d'avantguarda ""Agrupació d’artistes catalans" amb altres pintors de l'època amb qui va exposar a les galeries Dalmau de Barcelona en diverses ocasions: el 1919, el 1920 i el 1922 després de mort.
Va il·lustrar el llibre "Les cançons de l'instant " del poeta empordanès Jaume Maurici amb xil·lografies.
Va morir de tuberculosi a Barcelona el 22 de gener de 1920 i està enterrat al cementiri de les Corts.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Coll i Bonet, Raimonda «Pere Farró i Llorella». Parlem de Sarrià, 2018, pàg. 34-37.
* ↑ «FRANCESCA FARRÓ, BIBLIOTECÀRIA SOTA LES BOMBES». [Consulta: 27 juliol 2021].
* 1 2 3 Barbarà, Joan «Pere Farró i Llorella, el pintor.». Revista de Girona, 2018, pàg. 40-44.
* 1 2 3 Bosch Martí, Lluís «Pere Farró, el pintor desconegut de Sarrià de Ter». Diari de Girona, 17-12-2018.
# Pere Ros i Tort

Pere Ros i Tort fou un mestre d'obres de Martorell, actiu fins als anys 1914-1915. Autor entre altres edificis singulars de la Torre Betlla (1911) i dels primitius magatzems Domènech-Comajuncosa (1913), avui desapareguts.
A part de Martorell va treballar a Olesa de Montserrat d'on destaca les cavallerisses de l'Hotel Gori (situades al carrer Anselm Clavé), a Sitges, on va fer la casa Joan Capellades (1886); a Molins de Rei amb la Casa Bofill (1905), edifici modernista que actualment acull l'Escola Municipal de Música; i a Gelida amb la Casa Sara (1909).

## Referències

* ↑ Rosselló i Raventós, Joan «L'arquitectura i l'urbanisme d'estiueig al Penedès» ( PDF). Miscel·lània Penedesenca, 1989, pàg. 428 [Consulta: 5 març 2020].
# Pascal Renier

Pascal Renier (3 d'agost de 1971) és un exfutbolista belga.

## Selecció de Bèlgica

Va formar part de l'equip belga a la Copa del Món de 1994. Fou jugador de Club Brugge i R.E. Mouscron.

## Referències

* ↑ Feuille de match sur footballdatabase.eu
* ↑ «Stats Centre: Pascal Renier Facts». Guardian.co.uk. Arxivat de l'original el 2012-06-17. [Consulta: 20 agost 2009].