OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Haribo

Haribo és una empresa de llaminadures alemanya. La marca és un acrònim ideat pel fundador, Hans Riegel, l'any 1920. És format per les dues primeres lletres del nom, del cognom i de la ciutat on es fundà la primera fàbrica, Bonn (Hans Riegel, Bonn).

## Història

Dos anys després de la fundació d'Haribo, Hans Riegel creà els ossos de goma, que en aquella època s'anomenaren Tanzbären (ossos ballarins). Actualment, Haribo fabrica tota mena de llaminadures a més dels ossos de goma, com ara caramels, pega dolça, etc.
Després de la mort de Hans Riegel, la firma quedà en mans dels seus fills Hans i Paul. Hans Riegel fill dirigeix el negoci, mentre que Paul Riegel s'encarrega del departament de recerca i desenvolupament i no apareix mai en públic.
Haribo té més de 6.000 treballadors, 5 fàbriques a Alemanya i 13 més a la resta d'Europa, una de les quals a Catalunya, a Cornellà del Terri, inaugurada el 1985. La seu social de l'empresa segueix sent, des de la fundació, Bonn. Al juny de 2003, els productes de Haribo es venien a més de cent països. A l'octubre de 2003, Hans Riegel fill va donar a conèixer per televisió el nom del successor, el seu nebot Hans-Jürgen Riegel, que actualment dirigeix la filial francesa.
Des de 1991, el presentador de televisió Thomas Gottschalk és la imatge de l'empresa. El gener de 2006, aquesta llarga col·laboració publicitària va entrar al Llibre Guinness dels rècords.
El grup Haribo també és propietari d'altres empreses del sector, com ara Maoam, BärenSchmidt i Dulcia.

## Curiositats

* L'eslògan de l'empresa és, des de l'any 1962, Haribo macht Kinder froh (Haribo fa la canalla contenta). Segons una enquesta de la cadena de televisió Kabel1, és l'eslògan més conegut d'Alemanya. L'autor va cobrar 20 marcs (uns 10 euros) per aquest eslògan, ideat el 1935, que s'ha traduït a nombroses llengües.
* L'emperador Guillem II de Prússia atorgà als ossos de goma el premi "Obra mestra de la República de Weimar".
* Cada tardor, des de l'octubre de 1936, Haribo organitza unes jornades de barata en què intercanvia castanyes i aglans per llaminadures. Els infants poden anar al magatzem de la Haribo a Bonn i canviar 10 castanyes o 5 aglans per un producte Haribo. Els fruits recollits serveixen per a alimentar, durant l'hivern, el bestiar que hi ha a les finques i als vedats de caça de la família Riegel. Als darrers anys, la participació és de més de 10.000 nens i nenes.
* La gerència de la fàbrica de Cornellà del Terri va ser denunciada el 2006 per menysprear la llengua catalana i per tenir una actitud discriminatòria vers els treballadors que en defensen l'ús.

## Enllaços externs

* Pàgina de l'empresa a tot el món

## Referències

* ↑ Cult. Iconos de una generación (paper) (en castellà). Madrid: Edimat libros, 2008, p.309. ISBN 978-84-9794-079-5 [Consulta: 28 octubre 2014].
* ↑ La Mesa Cívica denuncia que la gerència d'Haribo menysprea el català i té una actitud discriminatòria vers els treballadors que en defensen l'ús Ràdio Banyoles (1/09/2006)
# Partit Comunista d'Euskadi

El Partit Comunista d'Euskadi-Euskadiko Partidu Komunista forma part del Partit Comunista d'Espanya. El seu àmbit d'actuació és el País Basc i Navarra. El seu referent juvenil és Gazte Komunistak. El seu òrgan d'expressió és Hemen eta Orain (Aquí i Ara). El PCE-EPK participa electoralment en Ezker Batua-Berdeak i en Esquerra Unida de Navarra - Nafarroako Ezker Batua. En el món laboral el seu sindicat de referència és Comissions Obreres d'Euskadi.
El Partit Comunista d'Euskadi es basa en el marxisme-revolucionari i, d'acord amb els seus programes, "en les aportacions teòriques, polítiques i culturals dels projectes d'alliberament que tenen com a objectiu la democràcia plena, la supressió de qualsevol forma d'explotació del ser humà i el socialisme com negació dialèctica i de superació del capitalisme". Es defineix com a partit nacional, de classe, laic i republicà. En l'últim congrés, en 2005, va ser triada Secretària General del PCE-EPK Isabel Salud, també Secretària Federal de Moviment Obrer del Partit Comunista d'Espanya.

## Enllaços externs

* Euskadiko Partidu Komunista
# Sant Miquel de Segur

Sant Miquel de Segur és una ermita del municipi de Calafell (Baix Penedès). Està situada a l'entrada de la urbanització de Segur de Calafell, a dalt d'un petit turó i a uns 150 metres de la carretera general del Vendrell a Vilanova. És visible des de la mateixa carretera. Està protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

L'església té una sola nau, coberta amb volta de creueria de dos trams i amb dos arcs torals apuntats. A la capçalera té dos absis semicirculars, un central i l'altre a la paret de migdia, decorats exteriorment mitjançant bandes verticals. La portalada, avui tapiada parcialment, és a la banda sud. Presenta uns arcs de mig punt amb tres arquivoltes que descansen sobre la línea d'impostes. Damunt la porta hi ha una finestra de mig punt espitllerada. Al costat esquerre es troba un potent contrafort. Les cobertes són de dues vessants i presenten restes d'un campanar de cadireta d'un sol ull.

## Història

Es construí com a capella de la Casa Vella de Segur, la qual està totalment enderrocada, a causa d'un acte vandàlic. És, doncs, el darrer vestigi de la quadra de Segur. A judici de Palomeque, la capella fou edificada ben entrat en el segle xiii. En el 1238 (primer document que es refereix a l'ermita), Guillem de Crebeny atorgà a Sant Cugat del Vallès el dret de patronat de l'església de Santa Maria de Segur i pertinences. Sorprèn el canvi d'advocació -de sant Miquel a la Verge-, no obstant l'existència de dos altars ens afirma que existia l'adoració a sant Miquel i santa Maria. En una visita pastoral del 1415 s'esmenta la doble advocació de l'església i, gràcies a una altra visita del 1777, se sap que l'altar major era dedicat a sant Miquel. Era sufragània de Sant Cristòfol de Cunit i, posteriorment, de Santa Maria de Cubelles. L'any 1936 l'església va ser cremada i als anys 50 es va reformar i netejar. L'any 1991, l'Ajuntament de Calafell la va restaurar.

## Referències

* 1 2 Romànic Obert. «ERMITA DE SANT MIQUEL DE SEGUR». Romànic Obert. Arxivat de l'original el 9 d’octubre 2014. [Consulta: 7 novembre 2013].
* 1 2 3 «Sant Miquel de Segur». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Sant Miquel de Segur». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Casa Germanes Poch

La Casa Germanes Poch és una obra de Vilanova i la Geltrú (Garraf) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un habitatge entre mitgeres d'origen unifamiliar actualment utilitzat com habitatge bifamiliar.
L'edifici es compon de planta baixa, entresòl, pis i golfes sota cobertes inclinades a excepció d'un petit terrat davanter, tres crugies, amb vestíbuls a doble alçada que comunica amb l'entresolat de les crugies laterals. L'escala central ventila per un petit pati posterior. Una de les crugies laterals amb més profunditat que les altres.
Les parets de càrrega de paredat comú i totxo. Els forjats de bigues de fusta i revoltó ceràmic (el de planta entresolat de la crugia llarga amb bigues de formigó i revoltó). Sota coberta amb bigues i llates de fusta i rajola.
La façana es compon segons tres eixos que es corresponen amb les tres crugies. Les obertures i lloses dels balcons en ordre decreixent a excepció de l'entresolat. A la planta baixa hi ha tres portals d'arc rebaixat a la planta baixa, el central de doble alçada. Els balcons d'obertures amb llinda i mènsules sota la llosa dels de la planta principal. El ràfec de coronament amb tortugada.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Germanes Poch». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 novembre 2017].
# Celestí Martí Farreras

Celestí Martí Farreras, (Manresa, 1929 - 12 de febrer de 1988), periodísticament conegut com a Martí Farreras, fou un periodista cultural (especialitzat en teatre) i esportiu (especialitzat en futbol) català. Nascut a Manresa, comarca del Bages, morí de càncer amb 69 anys.
Gran especialista de teatre, en va ser autor de diverses obres, ja fos en solitari ja fos en col·laboració de Xavier Regàs. També va col·laborar amb el dramaturg Feliu Elies. La seva tasca com a periodista i crític teatral el va portar a ser membre de l'equip fundador de dues capçaleres: la revista Destino i, posteriorment, el diari Tele/eXpres. Va col·laborar al setmanari Tele/Estel on va assumir la direcció el 1969 quan el seu fundador, Andreu-Avel·lí Artís i Tomàs, li hi va delegar.
També va treballar, des de la seva fundació, a la revista Vida deportiva, així com als diaris El Once i, posteriorment, El Mundo Deportivo, on va acabar la seva carrera.
Va ser vocal de la junta de l'Ateneu Barcelonès l'any 1971 sota la presidència d'Ignasi Agustí i Peypoch amb qui havia coincidit a Destino, i va repetir sota la presidència d'Andreu Brugués i Llobera entre 1973-1977.

## Referències

* ↑ Pasqual i Llorenç, Marta. Creativitat i subversió en les reescriptures de Joan Sales. Universitat de Girona. Departament de Filologia i Comunicació, 2011, pàg. 216 [Consulta: 4 novembre 2014].
* ↑ Faulí, Josep. Repertori d'una recuperació: aportació : premsa en català, 1939-1976. L'Abadia de Montserrat, 2006, pàg. 109. ISBN 9788484157816 [Consulta: 4 novembre 2014].
* ↑ «Presidents i juntes de 1939 a 1977». Ateneu Barcelonès. Arxivat de l'original el 1 de novembre 2014. [Consulta: 4 novembre 2014].
# Sant Vicenç de Forques

Sant Vicenç de Forques és una antiga església, ara en ruïnes, del poble rossellonès de Forques, a la subcomarca dels Aspres, de la Catalunya del Nord.
Està situada al nord-est del poble de Forques, a prop i al sud-oest del lloc on la Ribera de Llauró s'aboca en el Reart.

## Descripció

Actualment en ruïnes, es tractava d'una església petita, de nau única amb absis trapezoïdal, característic de l'època preromànica. L'única part força sencera és aquest absis, que s'obria a la nau amb un arc presbiteral ultrapassat, com en altres temples preromànics catalans. La nau, sense coberta, presenta vestigis de com era: d'arc ultrapassat, com el de l'absis.

## Troballes arqueològiques

A l'entorn de la capella es van localitzar fragments d'àmfores romanes, però no hi ha hagut continuïtat en la recerca, i no se'n poden oferir més detalls.

## Bibliografia

* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Forques». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 114. Sant Vicenç de Forques». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5.
* Kotarba, Jérôme; Castellvi, Georges; Mazière, Florent [directors]. Les Pyrénées-Orientales 66. París: Académie des Inscriptions et Belles-Lettres. Ministère de l'Education Nationale. Ministère de la Recherche. Ministère de la Culture et de la Communication. Maison des Sciences de l'Homme, 2007 (Carte Archeologique de la Gaule). ISBN 2-87754-200-5.
* Ponsich, Pere; Badia i Homs, Joan. «Forques: Sant Vicenç de Forques». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9. .

## Referències

* ↑ L'església de Sant Vicenç en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Kotarba et al. 2007.
# Selkirk rex

El selkirk rex és una raça de gat que destaca pel seu pelatge ondulat, que pot ser llarg o curt.
El pèl ondulat és el resultat d'una tercera mutació del pèl arrissat produïda per un gen dominant, mentre que el del cornish rex i el del devon rex són recessius. Es tracta d'un gat robust i musculós, al contrari que els de les altres races de rex, que són molt petits i delicats. Té un caràcter tranquil, obert i amistós.
El primer exemplar de selkirk rex va ser enviat a un criador de gats perses de Minnesota (Estats Units) que, a partir d'aquest animal, va desenvolupar la raça.

## Referències

* 1 2 LOOF. «Standard SRL SRS», 14-09-2017.
# Ellen Müller-Preis

Ellen Müller-Preis, també coneguda com a Ellen Preis o Ellen Müller, (Berlín, Imperi Alemany, 6 de maig de 1912 - Viena, Àustria, 18 de novembre de 2007) fou una tiradora d'esgrima germano-austríaca, guanyadora de tres medalles olímpiques.
Va néixer en una família d'origen jueu. Va morir el 2007 a la seva residència de Viena, a conseqüència d'una insuficiència renal.
Especialista de floret, va intentar participar en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1932 realitzats a Los Angeles (Estats Units) en representació de l'equip alemany, però no fou seleccionada. En aquell moment decidí participar sota representació austríaca, i aconseguí guanyar la medalla d'or en la prova individual. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1936 realitzats a Berlín (Alemanya nazi) aconseguí guanyar la medalla de bronze, un metall que revalidà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1948 celebrats a Londres (Regne Unit) després del parèntesi de la Segona Guerra Mundial. Posteriorment va participar en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1952 realitzats a Hèlsinki (Finlàndia) i els Jocs Olímpics d'Estiu de 1956 realitzats a Melbourne (Austràlia), si bé fou eliminada en semifinals i finalitzà setena respectivament.
Al llarg de la seva carrera aconseguí guanyar deu medalles en el Campionat del Món d'esgrima, entre elles tres medalles d'or.

## Referències

* ↑ Cohen, Richard. By the Sword: Gladiators, Musketeers, Samurai Warriors, Swashbucklers and Olympians. Simon and Schuster, 10 de juny 2010, p. 354. ISBN 978-1-84983-166-6.
* ↑ «Nachlass Ellen Müller-Preis». Wienbibliothek im Rathaus. [Consulta: 15 gener 2017].
# Scaphiophryne

Scaphiophryne és un gènere de granotes endèmic de Madagascar.

## Taxonomia

* Scaphiophryne boribory
* Scaphiophryne brevis
* Scaphiophryne calcarata
* Scaphiophryne gottlebei
* Scaphiophryne madagascariensis
* Scaphiophryne marmorata
* Scaphiophryne obscura
* Scaphiophryne spinosa
* Scaphiophryne verrucosa

## Referències

* IUCN (anglès)
# Seguiment visual suau

En l'estudi científic de la visió, el seguiment visual suau descriu un tipus de moviment ocular en què els ulls romanen fixats en un objecte en moviment. És una de les dues maneres en què els animals amb visió canvien voluntàriament la mirada, l'altra són els moviments oculars sacàdics. El seguiment es diferencia del reflex vestibuloocular, que només es produeix durant els moviments del cap i serveix per estabilitzar la mirada sobre un objecte estacionari. La majoria de la gent no pot iniciar el seguiment sense un senyal visual en moviment. La recerca d'objectius que es mouen amb velocitats superiors a 30°/s sol requerir moviments sacàdics de recuperació. El seguiment suau és asimètric: la majoria d'humans i primats tendeixen a ser millors en el seguiment suau horitzontal que en el vertical, tal com es defineix per la seva capacitat de seguiment sense problemes sense moviments sacàdics. La majoria dels humans també són millors en el seguiment cap avall que en el seguiment cap amunt.

## Referències

* ↑ Consulta feta a Termcat
* ↑ Grasse, K. L; Lisberger, S. G «Analysis of a naturally occurring asymmetry in vertical smooth pursuit eye movements in a monkey». Journal of Neurophysiology, vol. 67, 1, 1992, pàg. 164–79. DOI: 10.1152/jn.1992.67.1.164. PMID: 1552317.
# Santa Anna de Pontós

Santa Anna de Pontós és una església de Pontós (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Capella situada al costat de l'N-II, totalment aïllada i al límit dels pobles de Pontós i Garrigàs. La capella té la casa de l'ermita adossada en el costat meridional, formant una sola construcció.
A llevant hi ha un pòrtic, amb un arc rebaixat de rajols, mentre l'arcada que dona a tramuntana és de punt rodó. El portal és de mig punt i la teulada a dos vessants. Al centre de la teulada s'aixeca el campanar de cadireta amb un sol arc.
L'interior està cobert amb volta de canó.

## Referències

* 1 2 3 «Santa Anna de Pontós». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 octubre 2017].
# Sender de Sabadell

El PR-C 30 és un sender abalisat com a Petit Recorregut que transcorre, en gran part per carener, característica dels camins ramaders. En començar i acabar l'itinerari trobarem dues construccions romàniques: Sant Nicolau i Sant Jaume de Vallverd.

## Característiques

Longitud: 23,120 km
Horari: Temps efectiu: 5h 45'
Dificultat: Cap dificultat tècnica, cal estar preparat físicament per la llargada de l'itinerari.
Època ideal: Tot l'any, a l'estiu eviteu les hores centrals del dia.
Aproximació: El sender de petit recorregut PR-C 30 comença a la capella de Sant Nicolau de Sabadell, encara que per facilitar l'accés es pot començar al centre de la ciutat, i acaba a Sant Llorenç Savall a on enllaça amb els GR-173-1 i GR-5 , a través dels quals queda connectat amb tota la xarxa catalana dels senders de gran recorregut. Gairebé tot és carener i segueix paral·lel, encara que a distància, al curs del riu Ripoll, pel seu marge esquerre.

## Referències

* ↑ «Oé, oé, oé! El nostre camí ramader! | Secció Natura | Unió Excursionista de Sabadell». [Consulta: 27 gener 2024].
* ↑ «PR®-C 30 SENDER DE SABADELL - FEEC - Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya». [Consulta: 27 gener 2024].

## Enllaços externs

* El sender a la FEEC
# Ephrata (Washington)

Ephrata és una població dels Estats Units a l'estat de Washington. Segons el cens del 2000 tenia 6.808 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Ephrata tenia 6.808 habitants, 2.561 habitatges, i 1.776 famílies. La densitat de població era de 263,6 habitants per km².
Dels 2.561 habitatges en un 35,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 54,5% hi vivien parelles casades, en un 10,7% dones solteres, i en un 30,7% no eren unitats familiars. En el 27,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 13,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,56 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,09.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,9% tenia menys de 18 anys, un 8% entre 18 i 24, un 26,9% entre 25 i 44, un 20,1% de 45 a 60 i un 16,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 94,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 35.060 $ i la renda mediana per família de 43.500 $. Els homes tenien una renda mediana de 38.571 $ mentre que les dones 26.320 $. La renda per capita de la població era de 17.929 $. Aproximadament el 8,7% de les famílies i el 12,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Ephrata». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Ephrata». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 13 agost 2010].
# Sepulcre megalític del Bac d'Amunt

El Sepulcre megalític del Bac d'Amunt és un sepulcre megalítica del terme comunal de Font-romeu, Odelló i Vià, de l'Alta Cerdanya, a la Catalunya del Nord.
Està situat a la partida del Bac d'Amunt, a 1.491,7 m alt al sud-est del terme de Font-romeu, Odelló i Vià, al sud-est del poble de Vià, molt a prop del termenal amb Eina, per la qual cosa sovint és citada com a pertanyent al terme d'Eina. És a prop, a ponent, de la carretera N - 116, a prop al sud-oest de la Cista de Roca Flavià.

## Vegeu també

* Llista de monuments megalítics dels Pirineus Orientals

## Referències

* ↑ El Sepulcre megalític del Bac d'Amunt en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Abélanet, Jean. Itinéraires mégalithiques : dolmens et rites funéraires en Roussillon et Pyrénées nord-catalanes (en (francès)). Canet: Trabucaire, 2011. ISBN 9782849741245.
* Becat, Joan. «69 - Font-romeu, Odelló i Vià». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Mañé, Antoni; Vidal, Lluís; Vila, Carme. Guia dels monuments megalítics de la Cerdanya. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2006 (Guies del Centre Excursionista de Catalunya. Prehistòria i arqueologia). ISBN 84-8415-829-2.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Font-romeu, Odelló i Vià». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Enllaços externs

* Pàgina web de Dòlmens i menhirs Pilar
# Cayesh

Cayesh és una muntanya de la Cordillera Blanca, una secció dels Andes peruans. Es troba a la regió d'Ancash, a la Quebrada de Quilcayhuanca, i el seu cim s'eleva fins als 5.721 msnm.

## Alpinisme

Els primers en escalar el cim foren els neozelandesos Lynn Crawford, Dal Ryan i Lindsay Stewart, el 21 de juliol de 1960, per l'aresta sud. No va ser fins al 1984 quan una expedició estatunidenca va aconseguír la segona ascensió, en aquesta ocasió per la cara est. Sovint s'ha definit el Cayesh com "la muntanya més difícil del Perú ".

## Referències

* ↑ Alpenvereinskarte 0/3b. Cordillera Blanca Süd (Peru). 1:100 000. Oesterreichischer Alpenverein, 2005. ISBN 3-937530-05-3.
* ↑ John Biggar, The Andes: A Guide for Climbers (see. sketch map on p. 79)
* ↑ John F. Ricker, Yuraq Janka: A Guide to the Peruvian Andes, p. 100
* ↑ «Nevado Cayesh - Peakbagger.com». [Consulta: 18 juny 2016].
* ↑ «AAC Publications - New Zealand Andes Expedition, 1960—Nevado Cayesh». [Consulta: 28 novembre 2020].
* ↑ «AAC Publications - A Calling: Cayesh». [Consulta: 28 novembre 2020].
# Cayetana Hernández de la Riva

María Cayetana Hernández de la Riva és una secretària i política espanyola del Partit Popular (PP), regidora de l'Ajuntament de Madrid des de 2019.
Es va formar com a secretària executiva de direcció entre 1993 i 1995 al Centre d'Estudis de Formació Professional San Pablo-CEU. Afiliada el 1993 al Partit Popular (PP) al madrileny districte de Salamanca, va començar a treballar el 1996 com a secretària personal de Pío García-Escudero, per a qui va treballar 23 anys. Hernández, que en 2019 exercia com a directora de gabinet de García-Escudero al Senat, va ser inclosa al número 10 de la llista del PP per a les eleccions municipals de maig de 2019 a Madrid. Elegida regidora de l'Ajuntament de Madrid, va ser nomenada regidora-presidenta del districte d'Arganzuela.

## Referències

* 1 2 Montero, Luis Miguel. «Cayetana Hernández de la Riva: 23 años a la sombra del PP de Pío». El Cierre Digital, 24-06-2019. [Consulta: 11 desembre 2019].
* ↑ EP «Almeida reivindica al presentar su lista que el PP ganó el 28-A al resto de partidos de derecha en Madrid» (en castellà). El País [Madrid], 01-05-2019. ISSN: 1134-6582.
* ↑ Platón, Nuria. «Las nuevas caras del gobierno municipal» (en castellà). La Razón, 17-06-2019. [Consulta: 11 desembre 2019].