OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Running to the Sky

Jo Kuluk (kirguís Жөө Күлүк), comercialitzada mundialment com a Running to the Sky és una pel·lícula dramàtica de Kirguizstan del 2019 dirigida per Mirlan Abdykalykov. Va ser seleccionada com a entrada kirguús per a l'Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa als Premis Oscar de 2020, però no va ser nominada.

## Sinopsi

Jekshen, un noi de 12 anys fill d'un alcohòlic que viu a un poblet de Kirguizstan, té la sort de gaudir d'oportunitats més grans després de mostrar talent per córrer.

## Repartiment

* Temirlan Asankadyrov com Jekshen
* Ruslan Orozakunov com Saparbek
* Meerim Atantaeva com a professora de gimnàs
* Ilim Kalmuratov com a professor de matemàtiques

## Nominacions i premis

La pel·lícula va guanyar el Premi FIPRESCI al Festival Internacional de Cinema de Busan, i fou nominada al Premi NETPAC al Festival Internacional de Cinema de Kolkata de 2019 i al Listopad daurat al Festival Internacional de Cinema de Minsk de 2019. També va guanyar el premi al millor director de la secció oficial del IX Asian Film Festival Barcelona.

## Referències

* ↑ «Фильм «Жөө Күлүк» выдвинут на соискание премии Оскар». Asia TV, 20-11-2020. [Consulta: 20 novembre 2020].
* ↑ «'Running to the Sky' ('Jo Kuluk'): Film Review Busan 2019». The Hollywood Reporter. [Consulta: 20 novembre 2020].
* ↑ Running to the Sky al web de la Fipresci
* ↑ Running to the Sky al web de Casa Asia Barcelona

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Galasso I Pio

Galasso I Pio fou senyor de Carpi a la mort del seu pare Manfredo I Pio el 1348. For armat cavaller el 1352, i fou capità del poble de Bolonya el 1359. Va morir el 13 de març de 1367. Es va casar el 1312 amb Beatrice da Correggio, filla de Giberto da Correggio, senyor sobirà de Correggio.
Va tenir set fills: Giberto I Pio, Marsilio (Podestà de Bergamo el 1364, mort el 1384 i senyor associat 1367 a 1384), Jacopo (Podestà de Milà el 1373, Capità del poble de Bolonya el 1380, mort després del 1387), Taddeo (canònic de Modena el 1378), Ludivico, Orsola i Antonio (mort després del 1413)
# Motxilla ecològica

La motxilla ecològica, a vegades referida com a intensitat material, és un terme en ecologia que fa referència a la suma de materials (normalment mesurats com a massa en kg) extrets de la natura per tal de fer possible la creació d'un producte o d'un servei, exceptuant aquells del producte o del servei finals.
El terme va ser introduït per primera vegada durant els anys 90 pel químic i ecologista Friedrich Schmidt-Bleek, llavors director d'una divisió a l'Institut de Wuppertal pel clima, el medi ambient i l'energia.
Segons el mateix autor del terme, la majoria de productes industrials arrosseguen una motxilla de fins a 30 vegades el seu propi pes, i en el cas de les tecnologies digitals, com ara els telèfons intel·ligents, aquest factor pot arribar a ser fins a 600 vegades.
Un terme derivat, també pel mateix creador, és MIPS (Material Intensity Per unit of Service, Intensitat Material Per unitat de Servei), que fa referència també al cicle de vida del producte. Això inclouria l'energia consumida pel producte al llarg de la seva vida, juntament amb el transport material associat i a les seves les necessitats energètiques. Com menor sigui un valor de MIPS major seria l'eficiència ecològica.

## Càlcul

$MI=\sum (Mi*Ri)$
La motxilla ecològica o intensitat material (MI) es calcularia com la suma en massa dels diferents materials (Mi) implicats en els processos ponderats per un factor Ri.

## Vegeu també

* Petjada ecològica

## Referències

* ↑ «Sustainability Concepts: Ecological Rucksacks». [Consulta: 17 març 2019].
* ↑ «Friedrich “Bio” Schmidt-Bleek» (en anglès). Arxivat de l'original el 2021-10-09. [Consulta: 17 març 2019].
* ↑ «History - Wuppertal Institut für Klima, Umwelt, Energie». [Consulta: 17 març 2019].
* ↑ Schmidt-Bleek, Friedrich; Klüting, R; Weizsäcker, E. U. v. Wieviel Umwelt braucht der Mensch? MIPS -- Das Maß für ökologisches Wirtschaften (en alemany). Basel: Springer Basel, 2014. ISBN 9783034856515.
* ↑ «Ecological rucksacks (hidden flows)» (en anglès). [Consulta: 17 març 2019].
* ↑ user_administrator. «Interview: Friedrich Schmidt-Bleek - "The heavy weight of resource inefficiency"» (en anglès), 27-11-2015. [Consulta: 17 març 2019].
* ↑ «Ecological Rucksacks and MIPS». The Takeda Award 2001. [Consulta: 17 març 2019].
* ↑ Kibert, Charles J. Sustainable Construction: Green Building Design and Delivery (en anglès). John Wiley & Sons, 2008, p. 34. ISBN 9780470114216.

## Enllaços externs

* The Fossil Makers - traducció a l'anglès del llibre on sorgeix per primera vegada el concepte (ecological rucksack en anglès). Referència a tot el llibre.
# Ciclisme als Jocs Olímpics d'estiu de 2016 - Camp a través femení

Ciclisme als Jocs Olímpics d'estiu de 2016 :
| Ciclisme en ruta |||||
| Ruta | homes | dones |
| Contrarellotge | homes | dones |
| Ciclisme en pista |||||
| Velocitat individual | homes | dones |
| Velocitat per equips | homes | dones |
| Persecució per equips | homes | dones |
| Keirin | homes | dones |
| Òmnium | homes | dones |
| Ciclisme de muntanya |||||
| Ciclisme de muntanya | homes | dones |
| BMX |||||
| BMX | homes | dones |
| < 2012 2020 > |||||
La cursa de Camp a través femení dels Jocs Olímpics de Rio de Janeiro 2016 es disputà el 20 d'agost al Centre de ciclisme de muntanya.
La prova va ser guanyada per la sueca Jenny Rissveds. La plata se l'emportà la polonesa Maja Włoszczowska i la canadenca Catharine Pendrel aconseguí el bronze.

## Medallistes

| Or | Plata | Bronze |
| Jenny Rissveds (SWE) | Maja Włoszczowska (POL) | Catharine Pendrel (CAN) |

## Resultat

| Nº | Ciclistes | País | Rànquing UCI | Posició final | Temps |
| 7 | Jenny Rissveds | Suècia | 6 | | 1h 30' 15" |
| 5 | Maja Włoszczowska | Polònia | 4 | | 1h 30' 52" |
| 10 | Catharine Pendrel | Canadà | 9 | | 1h 31' 41" |
| 9 | Emily Batty | Canadà | 8 | 4 | 1h 31' 43" |
| 16 | Kateřina Nash | Txèquia | 17 | 5 | 1h 32' 25" |
| 4 | Jolanda Neff | Suïssa | 3 | 6 | 1h 32' 43" |
| 22 | Lea Davison | Estats Units | 27 | 7 | 1h 33' 27" |
| 8 | Linda Indergand | Suïssa | 7 | 8 | 1h 33' 27" |
| 6 | Yana Belomoyna | Ucraïna | 5 | 9 | 1h 33' 28" |
| 13 | Gunn-Rita Dahle Flesjå | Noruega | 13 | 10 | 1h 33' 34" |
| 2 | Annika Langvad | Dinamarca | 1 | 11 | 1h 33' 48" |
| 19 | Helen Grobert | Alemanya | 23 | 12 | 1h 34' 08" |
| 18 | Tanja Žakelj | Eslovènia | 21 | 13 | 1h 35' 17" |
| 23 | Chloe Woodruff | Estats Units | 29 | 14 | 1h 36' 17" |
| 20 | Anne Terpstra | Països Baixos | 24 | 15 | 1h 36' 33" |
| 14 | Daniela Campuzano | Mèxic | 15 | 16 | 1h 36' 33" |
| 25 | Irina Kalentieva | Rússia | 33 | 17 | 1h 36' 54" |
| 21 | Eva Lechner | Itàlia | 26 | 18 | 1h 38' 45" |
| 3 | Sabine Spitz | Alemanya | 2 | 19 | 1h 39' 16" |
| 11 | Raiza Goulão | Brasil | 10 | 20 | 1h 39' 21" |
| 17 | Githa Michiels | Bèlgica | 18 | 21 | 1h 40' 23" |
| 24 | Iryna Popova | Ucraïna | 30 | 22 | 1h 41' 29" |
| 26 | Perrine Clauzel | França | 37 | 23 | 1h 42' 23" |
| 31 | Yao Ping | R.P. de la Xina | 478 | 24 | 1h 43' 20" |
| 12 | Rebecca Henderson | Austràlia | 11 | 2 Lap | — |
| 29 | Michelle Vorster | Namíbia | 96 | 2 Lap | — |
| 15 | Jovana Crnogorac | Sèrbia | 16 | 2 Lap | — |
| 30 | Francelina Cabral | Timor Oriental | 325 | 5 Lap | — |
| 28 | Pauline Ferrand-Prévot | França | 83 | DNF | — |

## Referències

* ↑ «Cross-country women». rio2016.com. [Consulta: 11 juliol 2017].

## Enllaços externs

* (castellà) Web oficial de Rio 2016 Arxivat 2016-08-05 a Wayback Machine.
* Unió Ciclista Internacional
# Turó de Mbande

El turó de Mbande és un jaciment arqueològic de Malawi, situat a l'extrem nord del llac Malawi, al districte de Karonga, al nord de Malawi. Ha estat identificat com la capital del regne Ngonde, on els Kyungu van governar. Les troballes de ceràmica suggereixen que va ser ocupat entre el segle XIV i el segle XIX. Se sospita que el regne tenia vincles amb les xarxes de comerç marítim de la costa est d'Àfrica. Un moviment de terra supervivent al turó de Mbande podria haver format part de les fortificacions.

## Bibliografia

* K. R. Robinson «A Preliminary Report on the Recent Archaeology of Ngonde, Northern Malawi». The Journal of African History, vol. 7, 2, 1966, pàg. 169–188. DOI: 10.1017/s0021853700006253. JSTOR: 179948.
# Camí reial de Menorca

El camí Reial, conegut també com a camí Vell, és una antiga via de comunicació de Menorca que comunicava Ciutadella amb Maó. El més probable és que sigui d'origen medieval, tot i que no es pot descartar que hagi format part d'una calçada romana, avui desapareguda. Es deien reials els camins que, com les carreteres actuals, servien per al trànsit públic i depenien del poder polític corresponent. El traçat d'aquest camí anava pel centre de l'illa i, des de Ciutadella, partien dues branques; una que seguia el mateix trajecte que l'actual carretera general, i una altra que es dirigia més al sud travessant el barranc d'Algendar en direcció a Ferreries. Ja en una sola via es dirigia a les parts des Migjorn Gran, del sud del terme des Mercadal, i entrava a Alaior i Maó. Actualment se'n conserven encara trams, utilitzats per a fer rutes a cavall, en bicicleta o a peu. Des de 2003 es fa anualment a l'abril una cursa popular pel camí reial de Menorca.

## Vegeu també

* Camí reial

## Referències

* 1 2 Camí Reial Ajuntament de Ferreries, 2010
* ↑ Cursa popular d'es Camí Reial
* ↑ Juanjo Cerro y Tònia Pons ganan la carrera por el Camí Reial de Ferreries Arxivat 2010-06-12 a Wayback Machine. Menorca diario, 20 d'abril de 2010 (castellà)

## Enllaços externs

* El Camí Reial Arxivat 2010-04-07 a Wayback Machine. Museos Naturales. (castellà)
# Autigny-le-Petit

Autigny-le-Petit és un municipi francès situat al departament de l'Alt Marne i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 52 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet d'Autigny-le-Petit era de 52 persones. Hi havia 27 famílies de les quals 8 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 11 parelles sense fills i 8 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 32 habitatges, 26 eren l'habitatge principal de la família i 6 eren segones residències. 31 eren cases i 1 era un apartament. Dels 26 habitatges principals, 25 estaven ocupats pels seus propietaris i 2 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 1 tenia una cambra, 16 en tenien quatre i 9 en tenien cinc o més. 20 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 9 habitatges hi havia un automòbil i a 12 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Autigny-le-Petit el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 12 | 75 a 79 | 4 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 4 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 8 | 50 a 54 | 0 |
| 4 | 45 a 49 | 8 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 4 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 4 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 34 persones, 24 eren actives i 10 eren inactives. De les 24 persones actives 22 estaven ocupades (12 homes i 10 dones) i 2 estaven aturades (2 homes). De les 10 persones inactives 4 estaven jubilades, 2 estaven estudiant i 4 estaven classificades com a «altres inactius».

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques d'Autigny-le-Petit a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades d'Autigny-le-Petit a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Runit

runit és un init desenvolupat per Gerrit Pape. Fou preconfigurat per a Debian i sistemes BSD, essent fàcil d'adaptar a altres sistemes Unix-like. Dissenyat com un sistema mínim, veloç i fàcil d'emprar que permet escollir els serveis i components que s'executen a l'inici. Arrenca i apaga el sistema en tres etapes. Igual que SysV init, runit utilitza runlevels, però, per defecte, només n'utilitza dos: default, el normal, que executa tots els serveis enllaçats i single, que s'utilitza per a la recuperació. Podent-se afegir altres nivells d'execució si es desitja. Void Linux empra runit per defecte i Devuan permet escollir runit com a init.

## Referències

* ↑ «Runit makes a speedy replacement for init». Linux.com, 25-05-2006. [Consulta: 15 febrer 2024].
* ↑ Picajoso. «5 distribuciones Linux "puras"». MuyLinux, 23-02-2011. [Consulta: 15 febrer 2024].
* ↑ Byfield, Bruce. «A Survey of Init Systems». Linux Magazine. [Consulta: 15 febrer 2024].
* ↑ Byfield, Bruce. «An alternative to systemd». Linux Magazine, 2020. [Consulta: 15 febrer 2024].
* ↑ «Crisis at Void Linux as Lead Developer Goes Missing in Action». It's Foss, 05-05-2018. [Consulta: 15 febrer 2024].
* ↑ Medina, Eduardo. «Devuan 5 'Daedalus' se basa en Debian 12, pero sin systemd». Muy Linux, 16-08-2023. [Consulta: 15 febrer 2024].
# Jirang

Jirang fou un petit estat tributari protegit a les muntanyes Khasi, a Meghalaya, Índia. Al final del segle xix el governava un sardar de nom Moit Singh. La població el 1881 era de 720 habitants i quasi la mateixa el 1901 (723). Els ingressos s'estimaven el 1903 en 2.245 rupies.

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India. Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. , Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India. Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Miquel Ferrer i Bauçà

Miquel Ferrer i Bauçà (Palma, 1770-1857), frare trinitari, escriptor i periodista.
El 1785 va ser becat pel seminari conciliar i, el 1790, ingressà a l'orde dels trinitaris i professà en el convent del Sant Esperit, de Palma. Estudià humanitats i teologia a la Universitat Literària de Mallorca i en fou catedràtic de filosofia lul·lista (1795-1816). El 1809 fundà la Congregació de les Germanes Terciàries Trinitàries de Felanitx. Autor de caràcter exaltat i polèmic en defensa de l'absolutisme més intransigent, els seus escrits satírics són autèntics exabruptes plens d'imprecacions i tengueren una gran difusió manuscrita o impresa, en especial durant el temps de la Constitució de Cadis (1812).
Fundà i redactà, gairebé en solitari, el Diari de Buja (1812), continuat per la Lluna Patriòtica Mallorquina (1813) i el Nou Diari de Buja (1813), per lluitar contra les idees liberals, sobretot de l'Aurora Patriótica Mallorquina. També va publicar una gran quantitat de libels, sovint en forma anònima. Com a conseqüència d'aquesta activitat, el 1814, restaurat l'absolutisme, va ser passejat en triomf pel poble i ell mateix organitzà una cremadissa d'escrits liberals.
Arran de la publicació (1822) de l'opuscle anticonstitucional Espiritu y bondad, pero mal uso de la Constitución, fou tancat a Bellver, deportat a Eivissa i al Pilar de la Mola de Formentera. Amb la nova abolició de la Constitució recobrà la llibertat i tornà a Mallorca, on fundà (1826) la Congregació de Trinitaris de Mallorca. Quan es produí l'exclaustració dels religiosos terciaris (1835), es va retirar a sa Vileta on va fer construir l'església actual.
Autor prolífic, Joaquim Maria Bover li atribueix 65 obres, redactades en català, castellà i llatí, algunes molt voluminoses. Hi ha obres filosòfiques i teològiques, relacionades amb la seva activitat docent, obres pietoses i devocionaris populars. Publicà diversos Novenaris i Trisagis i obres com Evangelis des diumenges i festes en què no se pot trebaiar (1847) o les Persuasions an es moribundos, perquè se conformen en sa voluntat de Déu. En aquestes obres pretén divulgar en un to planer principis religiosos entre la gent més illetrada. La seva literatura, d'acord amb les circumstàncies en què es va produir, és instintiva, caòtica, d'una sintaxi gairebé indesxifrable en molts de passatges. Al mateix temps, sense cap pretensió culta, reflecteix la riquesa lèxica i paremiològica de la llengua col·loquial de la Mallorca de la seva època.

## Vegeu també

* Diari de Buja
* Aurora Patriótica Mallorquina

## Referències

* ↑ «Ferrer Bauçà, Miquel». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 5. Palma: Promomallorca, p. 274. ISBN 84-8661702-2.
# Turó de Migjorn

El Turó de Migjorn és una muntanya de 403 metres que es troba entre els municipis de Calella i de Pineda de Mar, a la comarca del Maresme.

## Referències

* ↑ «Turó de Migjorn». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Camí portuguès

El Camí Portuguès és el nom de la ruta de pelegrinatge del Camí de Sant Jaume que comença a Portugal, en concret a Porto o Lisboa. Des de Porto, al llarg del riu Duero, els pelegrins viatgen travessant els cinc rius principals que son l'Ave, Cávado, Neiva, Lima i Miño abans d'entrar a Espanya i passra per Pontevedra en el camí a Santiago de Compostel·la.
La via portuguesa és la segona ruta més popular del Camí de Sant Jaume després del Camí francès i la via costanera portuguesa és la setena ruta més popular de Galícia, amb un 19,9% i un 4,41%, respectivament. El camí portuguès és 227 de km començant a Porto o 610 de km de longitud a partir de Lisboa. El camí des de Porto va ser utilitzat històricament per les poblacions locals i per la gent que arribava als ports locals. Al període contemporani, la majoria dels pelegrins són estrangers i, del total que va arribar a Galícia entre l’1 de gener i el 6 d’octubre de 2017, el 4,27% eren portuguesos. Aproximadament 30.000 pelegrins a l'any recorren aquest camí. Cada cop té més popularitat i 81.000 van recórrer el camí portuguès el 2018.

## Referències

* ↑ The Confraternity of Saint James. «The Camino Portugués». Arxivat de l'original el 2016-06-30. [Consulta: 26 juliol 2021].
* 1 2 «SUBSTITUIÇÃO: Caminho Português para Santiago é 2.º no 'ranking'». Diário de Noticias. [Consulta: October 10, 2017].
* ↑ «Caminho Português da Costa». CM matosinhos. Arxivat de l'original el d’agost 5, 2017. [Consulta: August 4, 2017].
* ↑ «Statistics». Camino de Santiago. Arxivat de l'original el 2018-09-18. [Consulta: 27 desembre 2017].
* ↑ «Porto ganha fiéis na rota de Santiago». Correio da Manhã. [Consulta: 10 febrer 2019].
# Arxipèlag Madrense

L'arxipèlag Madrense són un enclavament de boscos de pi i roure madrense, que es troben a la cims de les serres i cadenes muntanyoses del sud d'Arizona, sud-oest de Nou Mèxic, i nord-oest de Mèxic. Les illes del celestan envoltades en les seves elevacions pel desert de Sonora i el desert de Chihuahua.
Les illes del cel són la part més septentrional de boscos de pins i roures de la sierra madre, que es classifiquen com a part de l'ecoregió dels boscos de pins i roures de la sierra Madre, del bioma dels boscos de coníferes tropicals i subtropicals. Les illes del cel estan aïllades d'altres boscos de coníferes de la Sierra Madre Occidental al sud pel clima sec i calorós dels seus voltants des de l'última glaciació.
S'estima que hi ha unes 27 illes del cel madrenses als Estats Units i 15 al nord de Mèxic. Les principals cadenes muntanyoses amb illes del cel madrense als Estats Units es troben a la sierra de Baboquivari, sierra de Chiricahua, sierra de Huachuca, sierra dels Pinaleños, sierra de Santa Caterina i la sierra de la Santa Rita.
El jaguar nord-americà es va extingir localmentperò ha tornat a la zona des del nord de Mèxic en petit nombre. Un d'aquests jaguars es diu El Jefe.

## Referències

* ↑ Hogan, C Michael. «Arizona Mountains forests». The Encyclopedia of Earth, May 9, 2014. [Consulta: 1r setembre 2024].
* ↑ Favé, Marie-Julie; Johnson, Robert A.; Cover, Stefan; Handschuh, Stephan; Metscher, Brian D. «Past climate change on Sky Islands drives novelty in a core developmental gene network and its phenotype». BMC Evolutionary Biology, 15, 1, 04-09-2015, pàg. 183. DOI: 10.1186/s12862-015-0448-4. ISSN: 1471-2148. PMC: PMC4560157. PMID: 26338531.
* ↑ Brown, David E.; González, Carlos A. López «Notes on the Occurrences of Jaguars in Arizona and New Mexico». The Southwestern Naturalist, 45, 4, 2000, pàg. 537–542. DOI: 10.2307/3672607. ISSN: 0038-4909.
* ↑ Grant, Richard. «The Return of the Great American Jaguar» (en anglès). Smithsonian Magazine, 2016. [Consulta: 1r setembre 2024].
# Carny

Carny és una pel·lícula dirigida per Robert Kaylor, estrenada el 1980 sobre una cambrera que s'uneix a un carnaval. És protagonitzada per Gary Busey, Jodie Foster, i Robbie Robertson.

## Argument

Cansada del seu treball, una jove de divuit anys decideix unir-se a una tropa de carnaval on treballen Frankie i Patch, dos còmics que es burlen despietadament dels espectadors.

## Repartiment

* Gary Busey: Frankie
* Jodie Foster: Donna
* Robbie Robertson: Patch
* Meg Foster: Gerta
* Kenneth McMillan: Heavy St. John
* Elisha Cook, Jr.: On-Your-Mark
* Tim Thomerson: Doubles
* Teddy Wilson: Nails
* John Lehne: Skeet
* Bill McKinney: Marvin Dill
* Bert Remsen: Delno Baptiste
* Woodrow Parfrey: W. C. Hannon
* Alan Braunstein: Willie Mae
* Tina Andrews: Sugaree
* Craig Wasson: Mickey

## Referències

* ↑ «Carny». ImdB.
# Hienodòntids

Els hienodòntids (Hyaenodontidae) són una família de mamífers depredadors extints de l'ordre dels creodonts. Les espècies d'aquesta família eren uns dels depredadors més importants del Paleogen. El reeixit gènere Hyaenodon dona nom al gènere.
L'hienodòntid més antic conegut és Prolimnocyon, del Paleocè de Mongòlia. Durant l'Eocè, els hienodòntids esdevingueren cada vegada més grans i es convertiren en els depredadors dominants, juntament amb els seus parents, els oxiènids i els mesonics. Durant l'Oligocè, els hienodòntids foren desplaçats gradualment pels carnívors, més desenvolupats. Els hienodòntids de Nord-amèrica s'extingiren durant l'Oligocè. Els hienodòntids sobrevisqueren en parts més o menys aïllades d'Àfrica, Europa i el sud d'Àsia fins a finals del Miocè. Dissopsalis carnifex es troba entre les espècies més recents conegudes.
Aquest grup inclou Simbakubwa kutokaafrika (que, segons la fórmula que es faci servir per calcular la seva massa a partir de les restes fòssils, podria ser el mamífer carnívor més gros de tots els temps), així com animals més àgils, com ara Sinopa.

## Referències

* ↑ Rose, K. D.; Archibald, J. D. The Rise of Placental Mammals: Origins and Relationships of the Major Extant Clades (en anglès). JHU Press, 2005, p. 193. ISBN 9780801880223.
* ↑ Agustí, 1997, p. 64-65, 26. Hyaenodon.
* ↑ Barry, J. C. «Dissopsalis, a middle and late Miocene proviverrine creodont (Mammalia) from Pakistan and Kenya» (en anglès). Journal of Vertebrate Paleontology, 8, 1, 1988, pàg. 25–45.

## Bibliografia

* Agustí, Jordi. Memoria de la Tierra: Vertebrados fósiles de la Península Ibérica. Barcelona: El Serbal, 1997. ISBN 84-7628-195-1.