OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Heliodor (regent)

Heliodor (en llatí Heliodoros, en grec antic Ἡλιόδωρος) fou el tresorer de Seleuc IV Filopàtor (187 aC-175 aC) que va assassinar al rei intentant governar com a regent de Demetri el jove (Demetri I Soter) que es trobava com a ostatge a Roma.
Un germà de Demetri, Antíoc IV Epifanes va obtenir l'ajut dels reis Èumenes i Àtal que li va donar un exèrcit amb el qual el 174 aC va expulsar Heliodor i va assolir el poder, segons explica Appià. La història d'un càstig miraculós explicada al Primer llibre dels Macabeus és probablement una llegenda.

## Referències

* ↑ Heliodorus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 373
# Les Beores

Les Beores és un paratge del terme municipal d'Isona i Conca Dellà, al Pallars Jussà, en terres de la vila d'Isona.
El lloc és al sud-est d'Isona, a migdia de la carretera C-1412b, a ponent de Lordà i a llevant del Pui de Juli. És a l'esquerra de la llau del Terrer Negre,

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Pass Christian

Pass Christian és una població dels Estats Units a l'estat de Mississipi. Segons el cens del 2000 tenia 6.579 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Pass Christian tenia 6.579 habitants, 2.687 habitatges, i 1.797 famílies. La densitat de població era de 301,7 habitants per km².
Dels 2.687 habitatges en un 27,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 46,6% hi vivien parelles casades, en un 16% dones solteres, i en un 33,1% no eren unitats familiars. En el 27,4% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,38 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,88.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,4% tenia menys de 18 anys, un 6,9% entre 18 i 24, un 25,3% entre 25 i 44, un 25,2% de 45 a 60 i un 19,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 84,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 40.743 $ i la renda mediana per família de 46.232 $. Els homes tenien una renda mediana de 35.352 $ mentre que les dones 22.195 $. La renda per capita de la població era de 26.008 $. Entorn del 8,2% de les famílies i el 10,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Pass Christian». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Pass Christian». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Pseudosorghum

Pseudosorghum és un gènere de plantes de la família de les poàcies, ordre de les poals, subclasse de les commelínides, classe de les liliòpsides, divisió dels magnoliofitins.

## Taxonomia

* Pseudosorghum fasciculare
* Pseudosorghum hildebrandtii
* Pseudosorghum zollingeri
# La Valise de Barnum

La Valise de Barnum és una pel·lícula muda francesa dirigida per Gaston Velle, produïda per Pathé Frères i estrenada el 1904.

## Trama

| « | Barnum treu cartells de la seva maleta i els disposa en un marc en l'ordre següent: Gran atracció, Miss Harrison, Champion Robinson, D'jel Roko, Little Rick, Jojo Phénomène i Rosita la dona barbuda. Després d'això, fa desaparèixer els seus ajudants passant-los per un cèrcol. | » |

## Fitxa tècnica

* Director : Gaston Velle.
* Colorat amb plantilla: taller Segundo de Chomón a Barcelona. En algunes còpies, l'única jaqueta de Barnum és de color vermell perquè el personatge destaqui.
* El cartell de la pel·lícula ha estat produït per Candido de Faria, segons Vincent Lorant-Heilbronn.
* La pel·lícula probablement es va rodar als estudis Pathé de Montreuil. Les despeses de rodatge apareixen als comptes de Pathé per 25 de novembre de 1903 i 3 de març de 1904.

## Referències

* 1 2 3 Tharrats, Juan-Gabriel. Segundo de Chomón, un pionnier méconnu du cinéma européen. París: L'Harmattan, 2009, p. 322. ISBN 978-2-296-09970-8.
* ↑ «La valise de Barnum». Ciné ressources. [Consulta: 21 gener 2013].
* ↑ «Les studios Pathé de Montreuil». Saint Denis tourisme. [Consulta: 21 gener 2013].
* ↑ Bousquet, Henri. Catalogue Pathé des années 1896 à 1914. Bures-sur-Yvette: Éditions Henri Bousquet, 1994-2004.
# Pere III de Grevalosa

Pere III de Grevalosa fou un noble català, Senyor de Castellar, fill de Pere II de Grevalosa i la seva dona Francesca. El 21 de juliol de 1347 el seu pare li traspassar l'herència del Castell però poc després davant del Veguer de Manresa es penedia de la donació que havia fet al seu fill. Fins i tot el pare ven el feu de Castellar a un ciutadà de Manresa anomenat Francesc Ferreres per 100.000 sous i aquest en pren possessió el dia 28 de novembre del mateix any. Al cap de tres anys, el 1350, Francesc Ferreres declara que la venda fou simulada i finalment el feu de Castellar torna a quedar a mans dels Grevalosa. El 9 de novembre de 1356 el seu pare ja és mort, perquè en Pere dona 100 lliures a Guillem Cellers, canonge de la Seu de Manresa en nom seu.
Pere es va casar en primeres núpcies amb Margarida del Camp, En data 8 de març de 1359 signar rebut del dot de la seva dona, a on curiosament apareix una permuta d'una esclava sarraïna que es diu Fàtima. Aquest mateix any, el senyor de Castellar paga una contribució al rei, per sufragar la guerra amb Castella. El 1365 Pere tenia confiscat el castell per ordres del duc de Girona que és el títol que es donava al fill del rei i hereu seu.
El 1360 el rei Pere III té problemes de finançament i ven la jurisdicció civil i criminal dels castells de Súria, Castelladral, Castellar i el Seguer a la ciutat de Manresa. A partir d'aquesta data els Senyors de Castellar tindran un llarg litigi amb la ciutat de Manresa que durarà més de quatre segles.
El 1373 troben morta la seva dona Margarida i els seus germans acusen a Pere davant del Veguer de Manresa d'assassinar-la. Donat que era tonsurat, temporalment el bisbe de Vic el reté per protegir-lo. El mes d'agost d'aquell mateix any el veguer de Manresa rep una carta reial que li ordena de fer justícia contra Pere de Grevalosa que és condemnat, però el castic no durar gaire, perquè el 1374 els germans de Margarita van rebre una compensació i van absoldre el cunyat. I poc després va ser perdonat pel rei Pere amb la condició de participar en la guerra contra el seu enemic Pere I el Cruel de Castella que havia entrat amb les seves tropes al Principat.
El 1377 Pere de Grevalosa es torna a casar amb Blanca Vilella, vídua de Jaume de Copons i filla de Pere Vilella, ciutadà de Manresa. Se'ls coneixen tres fills Pere, Francesc i Ramon. Pel març de 1383 Pere de Grevalosa ja era mort i trobem hereu del feu de Castellar el seu fill Pere Grevalosa i Vilella el quart Pere.

## Bibliografia

* Llibre del Veguer de Manresa, Arxiu Comarcal del Bages
* Llibre dels Grevalosa, Arxiu Comarcal del Bages

## Referències

* ↑ B. Mestre, ms, Fr. X. de Garma
* 1 2 Mil Anys d'història, Castell de Castellar- Roser Parcerises i Colomer ISBN 978-84-9375217-0
# Treta de ballesta

Aplicat a les ballestes medievals (i posteriors) una treta o un tret es el terme genèric per a un projectil de ballesta. En la parla popular és freqüent esmentar com a sagetes els projectils de la ballesta. De fet una sageta no és, ni ha estat mai, un projectil adequat per a una ballesta. El terme sageta és ambivalent.
* Una sageta té una llargària de 60 cm o més.
* Una treta de ballesta (cairell, virató,... etc) fa uns 30 cm de llarg.
Comparada amb una sageta, una treta és molt més curta, gruixuda i pesant. La tija d'una treta podia ser de secció circular o quadrada. Quan tenia punta, aquesta podia ser cònica o piramidal (sovint amb quatres cares).
Hi havia tretes amb empenatge i sense. L'empenatge podia formar part de la tija de fusta, amb un tallat adequat, o estar fet de cuiro o de metall. També podia ser semblant al d'una sageta, fet a partir de plomes d'ocell.

## Tipus de tretes

* De fusta amb punta metàl·lica : vira, virató, cairell, estralla, passador
* De fusta i metall, sense punta: matràs, capferro
* Projectils esfèrics : bales (d'argila cuita, ferro, plom…)

## Projectils de màquines de guerra antigues

Algunes màquines de guerra antigues (gastrafetes, oxybolos, balista i altres) disparaven projectils semblants als que després emprarien les ballestes medievals. Les dimensions i el pes d'aquests projectils antics eren molt més grans que les tretes medievals. Malgrat això, alguns tractats especialitzats en anglès (per posar un exemple) tradueixen els termes originals que designen els projectils indicats (en grec o en traduccions al llatí d'obres gregues) per la paraula anglesa “bolt” (projectil de ballesta, equivalent a treta).
* Gastrafetes
* Oxybolos
* Balista
* Balista
* Espringal

## Referències

* ↑ DCVB: Treta.
* ↑ Roser Gort Riera. L'Estudi General de Lleida al segle XIV. Universitat de Lleida, 22 abril 2016, p. 127–. ISBN 978-84-8409-861-4.
* ↑ Antiguos tratados de paces y alianzas entre algunos reyes de Aragón y diferentes principes infieles de Asia y Africa desde el siglo XIII hasta el XV: copiados con órden de S.M. de los originales registros del ... Archivo de la Corona de Aragón. Imprenta Real, 1786, p. 1–.
* ↑ Stefano Maria Cingolani. Historiografia, propaganda i comunicació al segle xiii: Bernat Desclot i les dues redaccions de la seva crònica. Institut d'Estudis Catalans, 2006, p. 216–. ISBN 978-84-7283-841-3.
* ↑ José A. Pascual. La Traducción De la divina comedia atribuida a D. Enrique de Aragón. Estudio y edición del infierno. Universidad de Salamanca, 1974, p. 131–. ISBN 978-84-600-6402-2.
* ↑ Boletin de la Real Academia de la Historia. TOMO CLXXVIII. NUMERO III. AÑO 1981. Real Academia de la Historia, p. 562–. GGKEY:JWDD31Y9CG7.
* ↑ Matràs http://www.diccionari.cat/lexicx.jsp?GECART=0086914
* ↑ Gil, Pere; Josep Iglésies Pere Gil, S.I. (1551-1622) i la seva Geografia de Catalunya. Institut d'Estudis Catalans, 1 gener 2002, p. 262–. ISBN 978-84-7283-648-8.

## Vegeu també

* Bellifortis
* Ballesta
* Almanjanec
* Manganell
* Balista (arma)
* Espingarda de torsió
# Hendschiken

Hendschiken és un municipi del cantó d'Argòvia (Suïssa), situat al districte de Lenzburg.

## Enllaços externs

* Hendschiken en Alemany, Francès o Italià al Diccionari històric de Suïssa.
* Web oficial del municipi
# Pelahustán

Pelahustán és un municipi de la província de Toledo a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa. Limita amb Higuera de las Dueñas a la província d'Àvila i Nombela, Nuño Gómez, Garciotum i El Real de San Vicente a la de Toledo i Cenicientos a la província de Madrid.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 |
| 378 | 374 | 374 | 342 | 345 | 338 | 360 | 362 | 371 | 372 |

## Administració

Llista d'alcaldes des de les eleccions democràtiques de 1979 :
| Període | Nom de l'alcalde/-essa | Partit polític | Data de possessió |
| 1979 - 1983 | Francisco de Jaén Jaro | PSOE | 19/04/1979 |
| 1983 - 1987 | Claudio Amigo González | AP/PDP/UL | 28/05/1983 |
| 1987 - 1991 | Ismael López González | PP | 30/06/1987 |
| 1991 - 1995 | Ismael López González | PP | 15/06/1991 |
| 1995 - 1999 | Ana María González Fernández | PSOE | 17/06/1995 |
| 1999 - 2003 | Pablo Muñoz Martín | PSOE | 03/07/1999 |
| 2003 - 2007 | Francisco Javier Sánchez Moreno | PP | 14/06/2003 |
| 2007 - 2011 | Francisco Javier Sánchez Moreno | PP | 16/06/2007 |
| 2011 - 2015 | n/d | n/d | 11/06/2011 |
| 2015 - 2019 | n/d | n/d | 13/06/2015 |
| 2019 - 2023 | n/d | n/d | 15/06/2019 |
| Des del 2023 | n/d | n/d | 17/06/2023 |
# Brevigobio kawabatae

Brevigobio kawabatae és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Referències

* ↑ Tanaka, S. (en japonès i anglès) Figures and descriptions of the fishes of Japan including Riukiu Islands, Bonin Islands, Formosa, Kurile Islands, Korea and southern Sakhalin, v. 24, 4/12/ 1916 (4 Dec., pàg. 419-440, Pls. 116-120.
# Hermes Ludovisi

Hermes Ludovisi és una escultura hel·lenística del déu Hermes en la seva forma d'Hermes Psicopomp («guia de l'ànima»). Està realitzada en marbre itàlic i és una còpia romana del segle I segons un bronze original del segle V aC. i que tradicionalment s'ha atribuït al jove Fídies.
Trobat a Anzio, va ser adquirit per a la col·lecció Ludovisi i actualment es mostra en el Museu Nacional Romà (Roma).

## Referències

* ↑ Velasco, F. Díez de. Los caminos de la muerte.Religión, rito e imagenes del paso al más allá en la Grecia antigua. Editorial Trotta, 1995.
* ↑ Boardman, John. "Three Greek Gem Masters". In: The Burlington Magazine, 1969; 111 (799) (anglès) .

## Enllaços externs

             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Hermes Ludovisi
# El Bon Pastor del Vernet

El Bon Pastor del Vernet era en un origen la Capella de la Congregació de Nostra Senyora de Caritat del Bon Pastor de la ciutat de Perpinyà, a la comarca del Rosselló, de la Catalunya del Nord.
És al límit de l'Alt Vernet i el Vernet Mitjà, en el número 166 de l'avinguda del Mariscal Joffre. Es troba a prop, al nord-est seu i a la vorera oposada, de les capelles de Santa Clara i de Crist Rei.
Construïda a ran de la implantació a Perpinyà de la congregació catòlica esmentada, fundada el 1835 per Marie-Euphrasie Pelletier (canonitzada el 1888) i arribada a Perpinyà durant l'episcopat de Jean-François de Saunhac Belcastel, Jean X (1822-1853). Va ser atesa per les monges de la congregació mentre van tenir presència a la ciutat rossellonesa.
La seva missió inicial era atendre les necessitats de noies de la vida penedides de la seva professió, de noies procedents de situacions personals i familiars difícils i problemàtiques, especialment del món de la delinqüència menor, així com de noies orfes o fugides de casa seva. El règim de vida que s'hi donava era auster i sever, dur, quasi de règim penitenciari, i hi abundaven els càstigs físics. Amb el pas del temps la institució s'ha convertit en una residència d'estudiants atesa directament pel bisbat d'Elna i Perpinyà i ha canviat substancialment de dedicació i d'imatge.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «113 - Perpinyà». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Perpinyà». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Diversos autors. Perpignan. L'histoire des catholiques dans la ville du Moyen Age à nos jours. Actes du colloque. Perpinyà: Archives communales de Perpignan, 2008 (Perpignan Archives Histoire). ISBN 978-2-909444-14-7.
* Gavín, Josep M. «Ros 176. El Bon Pastor». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.

## Referències

* ↑ Originalment, Congrégation de Notre-Dame de Charité du Bon-Pasteur, popularment Germanes del Bon Pastor d'Angers.
* ↑ La capella del Bon Pastor en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Blog personal de Philippe Poisson, formador de personal penitenciari i especialista en història penitenciària.

## Enllaços externs

* Pàgina web de les esglésies de Perpinyà
# Khongor-Bie

Khongor-Bie (en rus: Хонгор-Бие) és un poble de la república de Sakhà, a Rússia, que el 2018 tenia 329 habitants, pertany al districte de Namtsi.

## Referències

* ↑ «Село Воин - карта, подробное описание - СахаГИС». Arxivat de l'original el 2019-11-07. [Consulta: 7 ноября 2019].
# Pedra Badejo

Pedra Badejo és una vila a l'est de l'illa de Santiago, a l'arxipèlag de Cap Verd. Està situada a 25 quilòmetres al nord de Praia. És la seu del municipi de Santa Cruz i tenia 9.859 habitants el 2010. La ciutat va rebre el nom de Santiago Maior fins 1975. Aquest nom encara és comú avi dia.
Hi ha un munt de botigues al carrer principal i al mercat, on hi ha un monument a un músic local. Molts excursionistes de Praia visiten la platja prop del centre de la ciutat. L'antic centre de salut a prop de la platja es va transformar en un hotel.
A l'àrea hi ha llacunes, les llacunes de Pedra Badejo, que formen part de l'IBA llacunes Pedra Badejo.

## Demografia

| Any | Població |
| 1990 | 5.302 |
| 2000 | 8.492 |
| 2010 | 9.859 |

## Agermanaments

* Leibnitz, Àustria, des de 1983.
* Aveiro, Portugal.

## Bibliografia

* Nicolas Quint, Pedra Badejo, in Les îles du Cap-Vert aujourd'hui : perdues dans l'immensité, L'Harmattan, Paris, Montréal, 1997, p. 32-33 ISBN 2-7384-5773-8.

## Vegeu també

* Llista de nuclis de població de Cap Verd.

## Referències

* ↑ Osang, Rolf: KapverdischeInseln, p.127. Cologne 2001.
* ↑ Reitmaier, Pitt: Cabo Verde, p.364-5. Bielefeld 2009.
* ↑ «Pedra Badejo Lagoons». BoirdLife indernational.
* ↑ «Resultat del cens de 2010» (en portuguès). Instituto Nacional de Estatística Cabo Verde. Arxivat de l'original el 2012-10-14. [Consulta: 17 març 2014].

## Enllaços externs

* Presentant el perfil urbà de Pedra Badejo", RTC video, 2 de novembre de 2011 (portuguès).
# Heterocheirodon jacuiensis

Heterocheirodon jacuiensis és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Laguna dos Patos.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Malabarba, L.R. 2003. Subfamily Cheirodontinae (Characins, tetras). p. 215-221. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Lironcourt

Lironcourt és un municipi francès, situat al departament dels Vosges i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 71 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Lironcourt era de 71 persones. Hi havia 32 famílies, de les quals 8 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 16 parelles sense fills i 8 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 48 habitatges, 33 eren l'habitatge principal de la família, 12 eren segones residències i 3 estaven desocupats. 45 eren cases i 3 eren apartaments. Dels 33 habitatges principals, 28 estaven ocupats pels seus propietaris i 5 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 1 tenia dues cambres, 8 en tenien tres, 9 en tenien quatre i 15 en tenien cinc o més. 15 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 15 habitatges hi havia un automòbil i a 11 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Lironcourt el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 4 |
| 0 | 75 a 79 | 4 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 4 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 4 |
| 8 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 8 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 4 |
| 0 | 30 a 34 | 4 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 4 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 42 persones, 24 eren actives i 18 eren inactives. De les 24 persones actives 19 estaven ocupades (11 homes i 8 dones) i 5 estaven aturades (1 home i 4 dones). De les 18 persones inactives 10 estaven jubilades, 1 estava estudiant i 7 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'any 2000 a Lironcourt hi havia 4 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Lironcourt a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Lironcourt a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Busi Cortés

Busi Cortés (Ciutat de Mèxic, 28 de juny de 1950 - 21 de juny de 2024) va ser una cineasta, guionista, documentalista i professora mexicana. Va ser la primera dona que va realitzar una opera prima al Centre de Capacitació Cinematogràfica (CCC). Ha realitzat llargmetratges com El secreto de Romelia. Després d'estudiar comunicació a la Universitat Iberoamericana, va ingressar al CCC en 1977. Aquí va dirigir els curtmetratges Las Buenromero (1978), Un frágil retorno (1979) i el migmetratge Hotel Vila Goerne (1981).

## Filmografia
### Llargmetratges

* 1988 - El secreto de Romelia. Premi Ariel (millor opera prima), Diosa de Plata (millor opera prima), Premi de Cronistes d'Espectacles de New York 1990 (millor pel·lícula) i Premi Pitirre de Puerto Rico (millor opera prima).
* 1991 - Serpientes y escaleras
* 2005 - Hijas de su madre: Las Buenrostro

### Migmetratges

* 1981 - Hotel Villa Goerne
* 1993 - Déjalo ser

### Curtmetratges

* 1978 - Las Buenromero
* 1979 - Un frágil retorno

### Documentals

* 1992 - Déjalo ser
* 2000 - Paco Chávez Premi José Rovirosa.
* 2010 - La escuela viva
* 2011 - En trazos de vida, Son de Rina y Bustos

### Sèries de televisió

* 1984-85 De la vida de las mujeres
* 1994-97 El aula sin muros, medio siglo de tarea
* 1994-97 Retos y respuestas
* 1998-2000 A,B,C, Discapacidad
* 2014 Kipatla (argumentista)

## Referències

* ↑ «CORTÉS, Busi». [Consulta: 10 juny 2020].
* ↑ «Busi Cortés | "El secreto de Romelia" | 25 aniversario.».
* ↑ «Celebran 25 años del filme ‘El secreto de Romelia’».
* ↑ «Busi Cortés».
* ↑ Ciuk, Perla (2009). Diccionario de directores del cine mexicano. México: CONACULTA-IMCINE
* ↑ Rodríguez, Ana Mónica. «Murió la cineasta mexicana Busi Cortés» (en castellà). La Jornada, 22-06-2024. [Consulta: 24 juny 2024].
* ↑ «Expediente 0242». Archivo del Centro de Documentación e Investigación de la Cineteca Nacional, 31-10-2000.
* ↑ Solís, Juan «"La ciudadanización de la cultura, una utopía"». , 03-12-2001, p. F4 [Consulta: 15 octubre 2016].
* ↑ Rashkin, Elissa. Mujeres cineastas en México. Universidad Veracruzana, 2015.