OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jenynsia alternimaculata

Jenynsia alternimaculata és una espècie de peix pertanyent a la família dels anablèpids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 5,5 cm de llargària màxima.
* 7-9 radis tous a l'aleta dorsal.
* 9-10 radis tous a l'aleta anal.

## Reproducció

És vivípar.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: l'oest de l'Argentina i el sud de Bolívia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Günther, A., 1866. Catalogue of fishes in the British Museum. Catalogue of the Physostomi, containing the families Salmonidae, Percopsidae, Galaxidae, Mormyridae, Gymnarchidae, Esocidae, Umbridae, Scombresocidae, Cyprinodontidae, in the collection of the British Museum. Cat. Fishes v. 6: i-xv + 1-368.
* ↑ Fowler, H. W., 1940. Zoological results of the second Bolivian expedition for the Academy of Natural Sciences of Philadelphia, 1936-1937. Part I.--The fishes. Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia v. 92: 43-103.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 «Jenynsia alternimaculata» (en anglès). Fishbase.
* ↑ Ghedotti, M.J., 2003. Family Anablepidae (four-eyed fishes, onesided livebearers and the white eye). P. 582-585. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.). Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* ↑ Ghedotti, M.J., A.D. Meisner i P.H.F. Lucinda, 2001. New species of Jenynsia (Teleostei: Cyprinodontiformes) from southern Brazil and its phylogenetic relationships. Copeia (3):726-736.

## Bibliografia

* Ghedotti, M.J., 1998. Phylogeny and classification of the Anablepidae (Teleostei: Cyprinodontiformes). P. 560-582. A: L.R. Malabarba, R.E. Reis, R.P. Vari, Z.M.S. Lucena i C.A.S. Lucena (eds.). Phylogeny and classification of neotropical fishes. Porto Alegre, Edipurcs, 603 p.
* Ghedotti, M.J. i S.H. Weitzman, 1996. A new species of (Cyprinodontiformes: Anablepidae) from Brazil with comments on the composition and taxonomy of the genus. Univ. Kansas Nat. Hist. Mus. Occ. Pap. 79:1-25.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Jandos Bijiguitov

Jandos Bijiguitov (en kazakh: Жандос Бижігітов) (Petropavl, 14 de juny de 1991) és un ciclista kazakh. Professional des del 2013, actualment a l'equip Astana Pro Team. Del seu palmarès destaca el Campionat nacional en contrarellotge de 2017.

## Palmarès

* 2006
** Vencedor d'una etapa al Tour de Corea
* 2017
** Campió del Kazakhstan en contrarellotge

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2017. 160è de la classificació general

## Enllaços externs

* Palmarès a sitiodeciclismo.net
* Palmarès a cyclebase.nl
* Palmarès a museociclismo.it
* Palmarès a procyclingstats.com
# Joan Vilà

* No s'ha de confondre amb Joan Vilar.
Joan Vilà és el nom dels següents personatges:
* Joan Vilà i Ayats (1886-1981), músic i compositor granollerí
* Joan Vilà i Bosch (1954), futbolista i entrenador del FC Barcelona
* Joan Vilà Moll
* Joan Vilà i Moncau (1924-2013), pintor català
* Joan Vilà i Reyes (1925-2007), industrial i president del RCD Espanyol
* Joan Vilà i Valentí (1925), geògraf català
# Joan Colominas i Llavorés

Joan Colominas i Llavorés (El Prat de Llobregat, 9 de setembre de 1916 - Perpinyà, 10 de setembre de 1983) fou un futbolista català de la dècada de 1940.

## Trajectòria

Jugava a la posició de porter. Va començar a destacar al CF Badalona després de la Guerra Civil. El 1940 va fitxar pel FC Barcelona, on jugà durant tres temporades, sense molts minuts. La temporada 1942-43 fou cedit al CF Badalona i el 1943 fou fitxat pel Reus Deportiu, on jugà durant cinc temporades.

## Palmarès

* Copa espanyola:
** 1941-42

## Referències

* ↑ Padró Municipal del Prat de Llobregat, 1/1/1921. Arxiu històric municipal del Prat de Llobregat.
* 1 2 3 4 Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* ↑ «Ojeando el coto». Mundo Deportivo, 12-07-1943. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «En Granollers». Mundo Deportivo, 16-02-1948. [Consulta: 1r abril 2015].

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Johann George Tromlitz

Johann George Tromlitz (Reinsdorf, 8 de novembre de 1725 - Leipzig, 4 de febrer de 1805) va ser un flautista alemany, fabricant de flautes i compositor.

## Biografia

Johann George Tromlitz, que va néixer a Reinsdorf, Turíngia, com el fill d'un Grenadier, primer va assistir a l'escola a Gera, es va casar el 1747 i va estudiar a la Facultat de dret de la Universitat de Leipzig des de 1750. Va acabar els seus estudis amb el títol de "Notarius publicus Caesareus" (notari Imperial). No se sap res sobre la seva educació musical, que probablement va començar tard, però en 1754 va ingressar als grans concerts de Leipzig (un precursor de l'orquestra de la Gewandhaus) com a flautista solista; Les gires de concerts el van portar en els anys següents com a solista a Sant Petersburg. El 1776 es va retirar de la vida pública. Johann George Tromlitz va ser un besavi de la pianista i compositora Clara Schumann.

## Carrera

Assolí especial anomenada com a concertista de flauta, instrument que també hagué de fabricar-se. Va compondre i publicà tres Concerts per a flauta i quartet d'arc, peces de concert per aquest instrument, lieder i diverses obres teòriques, figurant entre les més conegudes un Metode (1791) i un extensa monografia sobre la flauta travessera (1800).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, vol. 64, pàg. 954. (ISBN-84-239-4564-2)
# Joan II de Wittelsbach

Joan II de Wittelsbach o de Baviera-Múnic (1341 - 1397) (en alemany: Johann II, Herzog von Bayern-München), des 1375 duc de Baviera-Múnic. Va ser el tercer fill d'Esteve II i Elisabet de Sicília.

## Duc de Baviera

De 1375 a 1392 Joan II va governar a Baviera-Landshut amb els seus germans Esteve III i Frederic. El 1392 Joan va iniciar una nova partició de Baviera des que es va negar a finançar les aventures italianes dels seus germans, que estaven tots dos casats amb filles de Bernabé Visconti, però també a causa de les despeses excessives de la cort per part d'Esteve. El ducat de Baviera-Landshut es va dividir i va sorgir un nou ducat de Baviera-Landshut més reduït al costats dels de Baviera-Ingolstadt i Baviera-Múnic (a més encara existia el ducat de Baviera-Straubing). Frederic va conservar Baviera-Landshut, mentre que Esteve III va rebre Baviera-Ingolstadt que aviat va considerar desavantatjós. Joan va governar Baviera-Múnic durant tres anys, ja que el 1395 va reunir altre cop els dominis amb els d'Esteve i van tornar a governar junts després d'haver sostingut un conflicte armat.
Joan II va ser succeït pels seus fills Ernest i Guillem III qui finalment va aconseguir imposar el seu domini exclusiu a Baviera-Múnic en contra d'Esteve III. Joan està enterrat a l'Església de la Mare de Déu de Múnic.

## Matrimoni i fills

Es va casar el 1372 amb Catalina de Gorízia, una filla del comte Meinard VI de Gorizia i de Catharina de Pfannberg. Els seus fills van ser:
* Ernest I de Baviera-Múnic (1373-2 juliol 1438, Múnic).
* Guillem III de Baviera-Múnic (1375, Múnic-1435, Múnic).
* Sofia de Baviera (1376-1326 de setembre de 1425 a Pressburg), es va casar a Praga el 2 de maig de 1389 amb el rei Venceslau.
També va tenir un fill il·legítim, Joan Grünwalder (1393-1452), que va ser el cardenal i bisbe de Freising.

## Referències

* Gerhard Schwertl: Johann II. a: Lexikon des Mittelalters (LexMA), Artemis & Winkler, München/Zürich 1991, ISBN 3-7608-8905-0
# Josep Briansó Salvador

Josep Briansó Salvador (Reus, Baix Camp, 24 de maig de 1888 - 27 de novembre de 1949) va ser un metge i polític català fill d'Emili Briansó. Diputat a les Corts Espanyoles durant la Segona República.

## Biografia

Es llicencià en medicina per la Universitat de Barcelona el 1912, i s'especialitzà en psiquiatria. Pel seu prestigi va ser director de l'Institut Pere Mata de Reus, càrrec que ja havia ocupat el seu pare, entre abril de 1922 i novembre de 1936 i col·laborador de les publicacions del Butlletí del Sindicat de Metges de Catalunya, sindicat del qual era membre. Formava part del cos de redactors del diari Las Circunstancias i va publicar articles sobre psiquiatria a Fulls Clínics, una revista de temes mèdics que va sortir a Reus des del 1931 al 1936.
El 1930 dirigí el Partit Republicà de Reus, però poc després ingressà a Acció Catalana Republicana (ACR), partit del que va ser membre del consell general. El 1931 presidí el Centre Republicà d'Acció Catalana de Reus i era membre del Consell Consultiu del Partit Catalanista Republicà (1931). A les eleccions generals espanyoles de 1936 va ser elegit diputat per la província de Tarragona dins les llistes del Front d'Esquerres.
Durant la guerra civil espanyola es va mantenir fidel a la República, raó per la qual en acabar la guerra fou detingut a Barcelona per les autoritats franquistes i empresonat a la Presó Model. El 1943 va ser alliberat, però no va poder seguir treballant a l'Institut Pere Mata i treballà en una clínica particular a Reus fins a la seva mort. Va publicar diversos llibres sobre psiquiatria.

## Obres

* "Estadistica del Instituto Pedro Mata de Reus". A: Archivos de Terapeutica de las Enfermedades Nerviosas y Mentales, febrer 1911.
* Instituto Pedro Mata: manicomio de Reus: tema práctico de la asignatura de higiene. Universidad de Barcelona. Barcelona: Tipográfica "La Académica" de Serra Hnos y Russell, 1913
* "El Pedro Mata y Rodriguez Mendez". A: Libro en honor del Dr. D. Rafael Rodríguez Méndez: escrito por sus admiradores y amigos y publicado con ocasión del quincuagenario de la licenciatura en medicina del eximio maestro. Barcelona: [La Neotipia], 1918
* Clínica, fisiologia de les paranoies, (AM: 1914, 486-488)
* Psicopatologia de la impulsió. (AM: 1914, 51-57).
* Clínica, fisiopatología y nosología de las paranoias. Reus: Imprenta de Las Circunstancias, 1930

## Referències

* ↑ Metges a l'exili. L'exili interior
* 1 2 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 144-145.
* ↑ Personatges Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. p.11, al web del Departament de Psiquiatria de l'UAB

## Enllaços externs

* Biografies de Parlamentaris Catalans
* Josep Briansó i Salvadó | Galeria de Metges Catalans
# John van de Ruit

John Howard van de Ruit (Durban, 20 d'abril de 1975) és un escriptor i actor sud-africà conegut per la seva col·laboració al show satíric Green Mamba amb Ben Voss. Va estudiar art dramàtic a la Universitat de Natal.

## Obres

* Spud, 2005, Penguin Books, ISBN 978-0-14-302484-2. Film de 2010 de Ross Garland.
* Spud - The Madness Continues..., 2007, Penguin Books, ISBN 9780143538363
* Spud - Learning to Fly, 2009, Penguin Books, ISBN 9780143539520
* Spud: Exit, Pursued by a Bear, 2012, Penguin Books, ISBN 9780143530244

## Referències

* ↑ http://spudbooks.co.za/about-john-van-de-ruit Arxivat 2015-05-10 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* The author reading from 'Spud - Learning to Fly' (anglès)
* Publisher's Biography Page Arxivat 2007-09-16 a Wayback Machine. (anglès)
* http://www.moneyweb.co.za/mw/content/en/moneyweb-boardroom-talk-alec-hogg?oid=581944&sn=2009+Detail&pid=295683 Arxivat 2012-08-08 a Wayback Machine.
* http://www.capetowntoday.co.za/Interviews/Actors/Green_Mamba.htm Interview] with John van de Ruit and Ben Voss about the comedy 'Green Mamba'
# False Point

False Point és un port natural al districte de Kendrapada, a Orissa, Índia, en una península que penetra a la mar del golf de Bengala prop de la desembocadura del Mahanadi (una mica la nord). El port es va obrir per vaixells el 1860. Fou considerat el millor port de la costa oriental el 1867 per rebre els abastiments per combatre la fam de 1866-1867 a Orissa.
El seu nom era degut al fet que era confós pels vaixells amb la punta de Palmyras una mica més al nord. Els canals navegables porten del port cap a l'interior a través del delta del Mahanadi i connecten el port amb Cuttack. Al nord hi ha el canal de Jambu. Al sud del port hi ha un antic far, modernitzat el 1955 i 1997.

## Vegeu també

* Palmyras Point.

## Referències

* ↑ Diversos autors. Encyclopædia Britannica. A Dictionary of Arts, Sciences, Literature, and General information (en anglès). 11a ed.. Encyclopædia Britannica, Inc., 1910-1911 (actualment de domini públic) [Consulta: 2 març 2009].
# Old Washington

Old Washington és una població dels Estats Units a l'estat d'Ohio. Segons el cens del 2000 tenia 265 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Old Washington tenia 265 habitants, 112 habitatges, i 82 famílies. La densitat de població era de 155 habitants/km².
Dels 112 habitatges en un 28,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 63,4% hi vivien parelles casades, en un 7,1% dones solteres, i en un 25,9% no eren unitats familiars. En el 24,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,37 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,78.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,4% tenia menys de 18 anys, un 4,5% entre 18 i 24, un 25,7% entre 25 i 44, un 27,9% de 45 a 60 i un 18,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 43 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 82,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 26.250 $ i la renda mediana per família de 31.667 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.406 $ mentre que les dones 23.125 $. La renda per capita de la població era de 24.399 $. Aproximadament el 7,8% de les famílies i el 13,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Old Washington». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Old Washington». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Enneapterygius vexillarius

Enneapterygius vexillarius és una espècie de peix de la família dels tripterígids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,3 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí de clima temperat que viu fins als 11 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Illes Ryukyu (Japó), Taiwan i Hong Kong (Xina).

## Referències

* ↑ «Enneapterygius vexillarius». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Fricke, R., 1997. Tripterygiid fishes of the western and central Pacific, with descriptions of 15 new species, including an annotated checklist of world Tripterygiidae (Teleostei). Theses Zool. 29:1-607.
* ↑ Randall, J.E. i K.K.P. Lim (editors), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.

## Bibliografia

* Chen, C.-H., 2004. Checklist of the fishes of Penghu. FRI Special Publication Núm. 4. 175 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fricke, R., 1994. Tripterygiid fishes of Australia, New Zealand and the southwest Pacific Ocean (Teleostei). Theses Zool. 24:1-585.
* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Kalabsha

Kalabsha fou una ciutat de Núbia amb un important temple, que era el més gran de Núbia (el segon, si es compta Files, en territori egipci), amb un perímetre de 70 × 30 m. Estava situada uns 50 km al sud de la primera cascada del Nil i a la riba del riu. El nom egipci era Taser, Taset o Termis, i el nom grec fou Talmis. El poble va desaparèixer colgat per l'aigua embassada a Assuan. El temple fou construït per Cèsar August en honor del déu de la fertilitat Mandulis, que era la deïtat local. Conté inscripcions del rei Silko de Nobàtia explicant una victòria sobre els blèmies.
A la dècada del 1960, el temple fou desmuntat del seu emplaçament per evitar la seva desaparició i fou reconstruït a l'esquerra del llac Nasser. Fou el primer trasllat d'un temple i va ser realitzat per un equip alemany amb finançament de la República Federal Alemanya, quedant finalitzat el 1970.

## Referències

* ↑ Hawass, 2004, p. 38.
* ↑ «The Kalabsha temple in Nubia» (en anglès). Inside Egypt. [Consulta: 9 maig 2021].

## Bibliografia

* Hawass, Z. The Island of Kalabsha (en anglès). American University in Cairo Press, 2004. ISBN 9789773056988.
# En Planiol

En Planiol (Esporles, Mallorca, segle xvii ?) va ser un glosador mallorquí.
Antoni Maria Alcover a les Rondalles Mallorquines diu que era d'Esporles "trempat ferm per glosar i conegut de tota Mallorca". De fet, a la rondalla "En Planiol, es glosador" diu que la hi va contar un rebesnet del glosador. d'Esporles, Mestre Antoni Planiol. "manxador de l'orgue, trempat ferm". Josep Togores i Sanglada, comte d'Aiamans i baró de Lloseta, l'esmenta a una de les seves poesies: "En Tià "Misser" digué, com me sentí glosar aviat: ell tenim un Planiol (antic glosador bo mallorquí)"
| « | Si jo fos en Planiol, segons diu nòstron "Misser", faria glosar aquest mè, set ruques i un mussol. | » |
| — Josep de Togores |||
Joan Mas i Vives a l'edició de les "Poesies" de Josep Togores diu que en Planiol és un dels glosadors més mítics de Mallorca. Per un altre costat, Joaquim Maria Bover es refereix a un Bartomeu Sastre "Planiol", de Llucmajor, que fou frare llec cartoixà a partir de 1763, professant el 1797, però diu que la seva obra era de caràcter ascètic. Si Josep Togores (1767-1831) el qualifica com "antic glosador bo mallorquí" cal pensar que en Planiol probablement va viure en el segle xvii o començaments del xviii i descartar la seva identificació amb el llec cartoixà Bartomeu Sastre.

## En Planiol i l'inquisidor

Els inquisidors enviaren a demanar en Planiol. En ser davant ells, acompanyat de la seva dona, els digué:
| « | -Part a la nit, vénc de dia, que la serena mal és. Què volen vosses mercès? Que vol vossa senyoria? | » |
Els inquisidors li demanaren:
-Vos que sou en Planiol?
| « | -Ja m'ho diuen de vegades. Som vengut, feines deixades, a veure de mi que vol. | » |
- I això que és sa vostra dona?
| « | -Això és es meu diamant ambe qui em colg cada vespre, dona ben trempada i llesta: no en veuran de més honesta a la Seu dia de festa. per bé que estiguen mirant. | » |
| — en Planiol |||

## Referències

* 1 2 ALCOVER, Antoni Maria "En Jordi des Racó". Rondaies mallorquines Tom. 24. Palma: Editorial Moll, 1980 (tercera edició), p. 113-115. ISBN 84-273-0209-6.
* ↑ Togores i Sanglada, Josep. Poesies. Edició a cura de Joan Mas i Vives. Barcelona: Abadia de Montserrat, 1995.
* ↑ BOVER, Joaquim Maria. Biblioteca de escritores baleares Tom. 2.. Palma: Imprenta de P.J. Gelabert, 1868.
# Enteropatia amb pèrdua de proteïnes

Una enteropatia amb pèrdua de proteïnes o una enteropatia perdedora de proteïnes es refereix a qualsevol trastorn del tracte gastrointestinal que es tradueixi en una pèrdua neta de la proteïnes del cos.

## Presentació

La malaltia pot manifestar-se amb complicacions relacionades amb la pèrdua de proteïnes, incloent edemes (retenció de líquids) i ascites (retenció de líquid a l'abdomen). Les proteïnes s'absorbeixen en l'intestí prim, i qualsevol trastorn que afecti la digestió o absorció de la proteïna pot provocar l'enteropatia perdedora de proteïnes.

## Causes

Les causes més comunes de l'enteropatia perdedora de proteïnes inclouen malaltia celíaca, malaltia de Crohn, síndrome de l'intestí curt (ja que l'àrea d'absorció de les proteïnes es redueix), limfangièctasi intestinal, amiloïdosi intestinal, enteropatia per AINE, malaltia de Ménétrier, i giardiosi.

## Diagnòstic

El diagnòstic de l'enteropatia perdedora de proteïnes normalment es realitza per exclusió d'altres causes de pèrdua de proteïnes, com ara la síndrome nefròtica. L'endoscòpia i la imatge de bari pot ser utilitzat per localitzar la causa de la pèrdua de proteïnes en l'intestí. L'excreció fecal d'alfa-1-antitripsina és un marcador d'enteropatia perdedora de proteïnes.

## Tractament

El tractament depèn de la causa.
# Epífisi (desambiguació)

«Epífisi» té aquests significats:
* Epífisi, és cadascuna de les extremitats dels ossos llargs.
* Glàndula pineal o epífisi, petit òrgan situat a l'encèfal.
# Embenat de peus

L'embenat de peus (en xinès tradicional: 纏足, en xinès simplificat: 缠足 i en pinyin: chánzú, literalment “peus embenats” o xinès tradicional: 縛腳, “peus de lotus”) és el costum d'aplicar un embenatge als peus de nenes joves per evitar-ne el creixement natural, tot plegat amb una finalitat estètica. L'embenat provoca a la llarga l'atròfia dels peus fent que siguin més petits i bonics als ulls d'algunes persones.
La pràctica possiblement va originar-se entre les ballarines de la classe alta de la cort de la Dinastia Song, però va propagar-se convertint-se en una pràctica habitual en la classe alta i la burgesia. Les classes baixes no practiquen aquest costum vist que impedeix les dones de poder treballar. L'embenat de peus va fer-se molt popular en ser considerat pels homes com a molt atractiu.
A Canton, a finals del segle xix, era pràctica comuna embenar els peus d'una filla de família baixa amb el fi de convertir-la en una dama. La intenció és que la filla aconseguís un matrimoni més avantatjós econòmicament parlant, cosa que havia de fer prosperar la família. Les filles menors es deslliuraven, tanmateix, d'aquesta pràctica. Aquestes, en créixer, eren destinades a una vida de serventes i esclaves domèstiques. En arribar l'edat de casar-se, podien optar a unir-se amb homes rics. Com que no tenien els peus embenats, podien treballar en el camp, ajudar els marits en els seus negocis o afrontar les tasques de dona de casa i educació dels fills. Era assumit entre la població que les germanes majors, convertides en dames gràcies a l'embenat de peu, mai necessitessin treballar. Encara que alguns reformadors critiquin la pràctica, no ha estat fins arribat els principis del segle xx quan va notar-se el declivi de la dita pràctica, en part a causa del canvi de condicions socials i en part també com a resultat de campanyes contra l'embenat de peus. Aquesta pràctica provoca discapacitats motores de per vida en la majoria de les dones a qui se'ls ha practicat. Avui, les poques dones amb peus de lotus que queden a la Xina són padrines amb importants problemes de mobilitat, el que implica atenció i assistència continuada.

## Bibliografia

* Dorothy Ko, Cinderella’s Sisters: A Revisionist History of Footbinding. Los Angeles: University of California Press, 2005.
* Dorothy Ko, Every Step a Lotus: Shoes for Bound Feet (Berkeley: University of California Press, 2001). Catalogue of a museum exhibit, with extensive comments.
* Eugene E.Berg, MD, Chinese Footbinding. Radiology Review – Orthopaedic Nursing 24, no. 5 (September/October) 66–67
* Fan Hong (1997) Footbinding, Feminism and Freedom. London: Frank Cass
* The Virtual Museum of The City of San Francisco, Chinese Foot Binding - Lotus Shoes’’
* Ping, Wang. Aching for Beauty: Footbinding in China. New York: Anchor Books, 2002.
* Collection of bound foot shoes Article on Yang Shaorong, collector of bound foot shoes. Includes images of peasant/winter models and western-style models.