OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Font de Mestre Pere

La Font de Mestre Pere és una font, en forma d'ullal natural, que està situada on conflueixen els termes municipals de Palma, Bunyola i Valldemossa, Mallorca, concretament dins la possessió de la Cabana dels Frares, a l'oest de la carretera de Palma a Sóller. S'empra per abastir la població de Palma des de l'època musulmana.
La font es troba històricament lligada al domini musulmà de l'illa (902-1229), quan s'anomenava Font de Xilbar, jugant un paper fonamental en l'agricultura de la zona. Posteriorment estigué lligada a la possessió de Son Bibiloni, que pertanyia als frares Cartoixans de Valldemossa des de la segona meitat del segle xvi fins a la desamortització de Mendizábal de 1835. Del segle xiv al xvii es van succeir una sèrie de plets i sentències entre Son Térmens i Son Bibiloni, majoritàriament favorables a Son Bibiloni. Fou l'any 1998 quan l'Empresa Municipal d'Aigües i Clavegueram de Palma, EMAYA, començà a explotar-la, instal·lant un sistema de captació i impulsió de l'aigua que permet la seva circulació des de Son Térmens, on neix, fins als dipòsits de la planta de tractament de Son Tugores, des d'on es tractada i incorporada a la xarxa urbana. Des d'aleshores EMAYA té reservada únicament la propietat de la font de Mestre Pere els divendres, la resta de la setmana l'empresa només pot aprofitar l'excedent de l'aigua dels regants de la zona.
De tipus vauclasià i de descàrrega brusca, aquesta font té la particularitat de brollar amb cabals abundants en les èpoques més humides, mentre que a l'estiu presenta una sequera absoluta, cosa que fa que l'aprofitament de la seva aigua es produeixi bàsicament durant la primavera. La font té una síquia de grans proporcions, que sorgeix a un vessant de terreny conformant una bassa o prat, amb un sistema hidràulic on l'aigua és impulsada per la mateixa força de la gravetat gràcies al pendent de les síquies. La font de Mestre Pere fou declarada Bé d'Interès Cultural el 13 de març de 2009 pel Consell de Mallorca a instàncies d'EMAYA i la Comunitat de Regants de la síquia de Mestre Pere.

## Referències

* 1 2 Morell Pol, A. «de Mestre Pere». Fonts de Tramuntana. [Consulta: 6 novembre 2016].
* 1 2 «La captació d'aigua: fonts, aqüífers i embassaments». EMAYA. Arxivat de l'original el 20 d’abril 2017. [Consulta: 7 novembre 2016].
Actualització: Morell Pol, Andreu - Font de Mestre Pere - Fonts de Tramuntana
# Fibroma

Els fibromes són tumors benignes que es componen de teixit fibrós o conjuntiu. Poden créixer en tots els òrgans, sorgits del teixit mesenquimàtic. El terme "fibroblàstic" o "fibromatós" s'utilitza per descriure els tumors del teixit conjuntiu fibrós. Quan el terme fibroma s'utilitza sense modificador, se sol considerar benigne, amb el terme fibrosarcoma reservat als tumors malignes.

## Referències

* ↑ Van Peenen, H.J.. Essentials of Pathology. Year Book Medical Publishers, 1966, p. 201. «The fibroma is a benign tumor, frequently found in fascia and subcutaneous tissue. As is true of most benign tumors, it is composed of cells of fairly normal appearance — in this case, fibroblasts.»
# Ficobiliproteïna

Les ficobiliproteïnes (PBP) o bilicromoproteids són holoproteïnes amb grups prostètics tetrapirròlics linears (ficobilines) que es troben units covalentment a residus de cisteïna específics de l'apoproteïna. Estan presents en cianobacteris i en els cloroplasts de certes algues (rhodophyta, cryptomonada, Glaucocystophyta). Capturen l'energia lumínica que després serà transferida a la clorofil·la durant el procés de la fotosíntesi.

## Estructura

Les ficobiliproteïnes són proteïnes hidrosolubles que estan compostes per dos tipus de monòmers globulines, α i β, generalment en la mateixa proporció. El monòmer α té un pes molecular que oscil·la entre els (12-20)KDa i el monòmer β entre els (15-22)KDa.

## Classificació

Depenent del grup prostètic unit a l'apoproteïna, poden classificar-se com ficoeritrobilines (g. prostètic: ficoeritrobilines) o ficocianobilines (g. prostètic: ficocianobilina); els quals se subclassifiquen pel seu espectres d'absorció en R, B i C.
| Ficobiliproteïnes | Ficoeritrobilines R-ficoeritrina B-ficoeritrina C-ficoeritrina Ficocianobilines R-ficocianina C-ficocianina Al·loficocianina |

## Descripció funcional

A diferència dels carotenoids i clorofil·la i, pel seu caràcter hidrosoluble, les ficobiliproteïnes no formen part de les antenes dels fotosistemes (els quals es troben en la bicapa lipídica), sinó que formen una estructura adherida a la superfície citoplasmàtica de les membranes dels til·lacoides associada preferentment al fotosistema II de les algues, anomenada ficobilisoma. En aquest sistema, les ficobiliproteïnes es troben organitzades en tres capes disposades de tal forma que es facilita la transferència d'energia lumínica captada cap al centre de reacció, localitzat a la membrana del til·lacoide.
La ficoeritrina i la ficocianina es localitzen a la perifèria de l'antena, a diferència de l'al·loficocianina, que es troba propera al centre de reacció i s'excita a majors longituds d'ona.

## Referències

* ↑ Mathews, Van Holde, Ahern. «Fotosíntesis». A: Bioquímica. tercera. Addison Wesley, 2003. ISBN 84-7829-053-2.
* 1 2 3 4 Revista Latinoamericana de microbiología. Asociación Mexicana de Microbiología, 40, 1 y 2, 1998, pàg. 1-119. ISSN: 0034-9771 [Consulta: 6 agost 2011].
* ↑ H. Des Abbayes. «Bioquímica.». A: Botánica: vegetales inferiores. segunda. Reverté, 1989. ISBN 84-291-1813-6.
* 1 2 3 Roger Y. Stanier. «Eubacterias fotosintéticas». A: Microbiología. segunda. Reverté, 1992. ISBN 84-291-1868-3.
# Francesc de Mas i Otzet

Francesc de Mas i Otzet (Manresa, 1837 - Barcelona, 1894) va ser un poeta líric i satíric català. Va publicar poemes en llengua catalana a la revista La Antorcha Manresana, Una salve en Montserrat (1864) i el recull Flors boscanes (1866), on va recollir la major part de les seves composicions. El 1867 es va llicenciar en dret a la Universitat de Barcelona. Va ocupar diversos càrrecs oficials a les Illes Filipines en temps de la dominació espanyola i, el 1883, essent governador de la província de Batanga, va promoure entre els emigrants catalans i aragonesos la publicació de la seva traducció del poema A Barcelona de Jacint Verdaguer. Era un opuscle de dinou pàgines, amb data del 21 de setembre de 1883 i les versions catalana original i la castellana anaven acarades; en una pàgina hi deia: «Ed. costeada por varios catalanes y aragoneses residentes en Manila». L'any 2009, el Servei de Publicacions i Edicions de la Universitat de Barcelona en va publicar una edició facsímil. El 1885 va tornar a Catalunya i va publicar el poema heroic El volcán de Táal (1885) i, en el setmanari La Veu del Montserrat, la sèrie d’articles «En Montserrat. Meditacions i records» (1885).

## Referències

* 1 2 Verdaguer i Pajerols, M. Àngels. «Mas i Otzet, Francesc de». Visat.. PEN català. [Consulta: 15 agost 2022].
* ↑ Pinyol, Ramon «Buenos Aires i Manila». Avui - Suplement Verdaguer 100 anys d'idil·lis i calvaris, 23-04-2002, pàg. 13.
* ↑ «L'Oda a Barcelona». Bloc del CRAI - Biblioteca de lletres de la UB, 22-04-2009. [Consulta: 18 agost 2022].
* ↑ «Francesc de Mas i Otzet | enciclopedia.cat». [Consulta: 15 agost 2022].

## Enllaços externs

* Memoria del Sr. Socio Secretario de la Real Sociedad Económica Filipina de Amigos del país D. Francisco de Mas y Otzet, leída en la sesión ordinaria celebrada el día 9 de enero de 1877 Arxivat 2022-08-17 a Wayback Machine..Bases d'informació DLC (1)
# Frankenweenie

«Frankenweenie» té aquests significats:
* Frankenweenie (curtmetratge), dirigit per Tim Burton el 1984
* Frankenweenie (pel·lícula), dirigida per Tim Burton el 2012
# Frankfort (Indiana)

Frankfort és una població dels Estats Units a l'estat d'Indiana. Segons el cens del 2000 tenia 16.662 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Frankfort tenia 16.662 habitants, 6.279 habitatges, i 4.175 famílies. La densitat de població era de 1.251,6 habitants/km².
Dels 6.279 habitatges en un 33% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 49,5% hi vivien parelles casades, en un 11,8% dones solteres, i en un 33,5% no eren unitats familiars. En el 28,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 13,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,56 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,12.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27% tenia menys de 18 anys, un 10,9% entre 18 i 24, un 27,3% entre 25 i 44, un 19,1% de 45 a 60 i un 15,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 90 homes.
La renda mediana per habitatge era de 33.275$ i la renda mediana per família de 42.686$. Els homes tenien una renda mediana de 32.092$ mentre que les dones 23.722$. La renda per capita de la població era de 15.393$. Entorn del 8,8% de les famílies i l'11,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Frankfort». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 5 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Frankfort». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Franz Benedict Dussek

Franz Benedict Dussek (Czaslau, Bohèmia, 13 de març del 1766 - principis del segle xix, ?) fou un músic i compositor txec, fill de Johann Joseph Dussek.
Enviat a Praga, després de rebre del seu pare les primeres lliçons musicals, fou nomenat organista del convent d'Emaüs, on sota la direcció d'un bon compositor el pare Agustí Ssenkyrz, aprengué harmonia, contrapunt, violí i violó i hi va adquirir gran habilitat amb aquests instruments. Després entrà com a organista a la casa de la comtessa de Lützow. La va seguir quan aquesta es va establir a Itàlia, on fou organista a Mortaria i formà part de les orquestres dels teatres de San Benedetto de Venècia i de La Scala de Milà. El 1750 s'establí a Laibach (l'actual Ljubljana) com a organista de la catedral, i hi fou mestre de capella el 1808. S'ignoren les dades de la seva vida a partir del 1816. Compongué un oratori Gerusaleme distruta, un trio, una sonata, cançons, salms, etc., i vuit òperes, que assoliren una bona acollida: La Caffetura di Spirito, Il fortunato succeso, La Feudataria, L'Impostore, Voglia dodote è non di moglie, Matrimonio e divorzio in un sol giorno, L'Incantesimo i La feria mortale.

## Referències

* 1 2 Enciclopedia Vniversal Ilvstrada Evropeo-Americana. volum 18. Madrid: Espasa-Calpe, 1915, p. 2636. ISBN 84-239-4519-7.
* ↑ von Wurzbach, Constantin. Eintrag Biographisches Lexikon des Kaiserthums Oesterreich] (en alemany). volum 3, 1858, p. 398ss.

## Bibliografia

* Barbo, Matjaž. František Josef Benedikt Dusík: the biography of an eighteenth-century composer (en anglès), 2011. ISBN 3-99012-002-6.
# Foia

Una foia és una depressió o concavitat del terreny causada per l'erosió de les aigües o per una fossa tectònica.
Com a exemples de foies, podem posar:
* La foia de Bunyol
* La foia de Xixona (Alacantí)
* La foia de Castalla o foia de Castella (Alcoià)
* La foia de Cocentaina (Comtat)
* La foia de Cerdà (Costera)
* La foia d'Ulldecona (Montsià)
* La foia de Santa Magdalena de Polpís/Alcalà de Xivert (Baix Maestrat)
* La foia d'Osca
També rep el nom de foia la canal d'Alcoi.
Com a topònim, abunda al País Valencià i a la conca catalana de l'Ebre. N'és un exemple la pedania d'Elx Foia d'Elx.

## Referències

* ↑ «Foia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Foia de Xixona

La Foia de Xixona és una subcomarca del País Valencià que actualment es troba integrada administrativament en la comarca de l'Alacantí. Es situa a la conca del riu Coscó, afluent del Montnegre. Aquest curs fluvial la separa de la comarca d'Alacant. Hi formen part els municipis actuals d'Aigües, Busot, la Torre de les Maçanes i Xixona.
Apareix al mapa de comarques d'Emili Beüt Comarques naturals del Regne de València, publicat l'any 1934. Històricament, ha rebut i rep també els noms de Vall de Xixona o Canal de Xixona i hom sol incloure-hi únicament els municipis de la Torre de les Maçanes i Xixona, els quals formaven en el passat el terme municipal antic de Xixona. Els pobles de Busot i Aigües s'hi inclouen per motius geogràfics i culturals, ja que són més pròxims als pobles de la Foia o de la Marina que als de l'Horta d'Alacant.

## Referències

* ↑ Fuster, Joan. Obres completes: Viatge del Pais Valencia. Ediciones 62, 1966, p. 218.
* ↑ «"Foia de Xixona" - Cerca de Google». 604. [Consulta: 10 setembre 2023].
* ↑ Santonja, Jordi Tormo. Mariola: sistema productivo y estrategia territorial (en castellà). Universidad de Alicante, 2011, p. 24. ISBN 978-84-9717-148-9.
# Carrer Doctor Robert (Rubí)

Carrer Doctor Robert és un carrer del municipi de Rubí (Vallès Occidental) amb un conjunt d'habitatges protegits com a bé cultural d'interès local.

## Conjunt protegit

A la plaça de la Vila, a més de l'edifici de l'Ajuntament de Rubí s'aboca un conjunt de set habitatges de planta baixa i un pis de planta rectangular disposats a la banda assolellada del carrer Doctor Robert. Els altres laterals de la plaça no són especialment interessants però permeten limitar un espai gairebé quadrat que guarda molt bé les proporcions amb l'escala de l'entorn. La uniformitat donada per l'arquitectura artesana i de mestres d'obra i el contrapunt que es genera amb l'Ajuntament li atorguen un especial valor escenogràfic.
La composició de la façana de les cases del conjunt té dos eixos i disposa d'un accés lateral protegit per la llosa del balcó del pis superior, i és molt semblant a altres edificis típics del carrer. A l'altre extrem de la façana es disposen les obertures que han estat distorsionades en l'actualitat i al primer pis una motllura que fingeix ser una obertura tapiada. Les plantes baixes estan distorsionades per obertures noves i un cert desordre en els rètols, aparells i instal·lacions vistes.
La relació dels números dels edificis protegits és 29-31-33-35-37-39-41-43.

## Referències

* 1 2 «Carrer Doctor Robert». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 abril 2015].
* ↑ «Gencat». Gencat. [Consulta: 23 abril 2015].

## Enllaços externs

* Carrer Doctor Robert, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Bombardeig de Terrassa i Matadepera (gener de 1939)

El bombardeig de Terrassa i Matadepera del gener de 1939 va ser perpetrat per l'aviació del bàndol Nacional durant la Guerra Civil espanyola.

## Context

Catalunya patí intensament bombardejos aeris i navals del bàndol Nacional i dels seus aliats, alemanys i italians, durant la Guerra Civil. Aquests bombardejos es dirigiren contra objectius militars, però especialment sobre els civils, com un mitjà més de la guerra total. El balanç material dels bombardejos sobre les ciutats catalanes fou de més de 1.500 edificis afectats a Barcelona, el 24% de les edificacions de Figueres afectades, el 21% de les edificacions de Reus afectades, 2.138 edificis destruïts a Catalunya, 3.789 edificis parcialment afectats a Catalunya i més 5.000 morts només a Barcelona.

## Descripció

Terrassa va ser bombardejada el dia 24 de gener, a primera hora del matí, per cinc FIAT-BR de la 230a esquadrilla i cinc més de la 231a, que van llançar 80 bombes de 100 kg., caigudes als rodals. Els avions van arribar del Nord. El nucli urbanitzat es va salvar dels atacs. La zona afectada és la situada entre la carretera de Montcada i l'actual avinguda d'Àngel Sallent, a la zona sud-oest de Ca n'Aurell, llavors allunyada del nucli urbà.
Sabadell tenia un aeròdrom estratègic amb esquadrilles de combat regularment estacionades i era una de les seus de l'aviació de caça nocturna que protegia Barcelona. Sabadell, i Terrassa, tenien molts números per patir bombardejos de les tropes franquistes, però no va ser així perquè en qualsevol cas, Terrassa i Sabadell interessaven en un estat més o menys intacte.
El pont de la carretera de Matadepera va ser el tercer objectiu dels Savoia 5-79 de l'aviació italiana peninsular el 25 de gener de 1939. A diferència de Mollet i Sabadell, va ser assignada al XXX Grup de Bombardeig Ràpid, que hi va emprar tres avions de la 280a esquadrilla i dos de la 289. L'objectiu era el pont de la carretera de Sabadell però no el van ensorrar. Les bombes van caure cap a la zona dels carrers de Can Pous i Ricard Marlet, molt a prop de la riera de les Arenes.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Arxiu de Complement de l'Arxiu Comarcal del Vallès Occidental». Gencat. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 setembre 2015].
# Escamó

Escamó (Scamon, Σκάμων) fou un escriptor grec nadiu de Mitilene. Va escriure un llibre sobre invents anomenat Περὶ Εὑρημάτων del qual el primer llibre és esmentat per Ateneu de Naucratis (xiv. pp. 630, b, 637, b) també per Climent d'Alexandria (Strom. 1. p. 132; Euseb. Praep. Ev. 10.7; Vossius, de Hist. Graec. p. 495).

## Referències

* Smith, William (ed.). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès). Boston: Little, Brown and Co., 1867 (Vol. I, Vol. II i Vol. III) [Consulta: 27 desembre 2009]. Vol. 3 Pàg. 734
# Alt alamànic

L'alt alamànic és un dialecte de l'alemany alamànic que es parla al nord de Suïssa, al sud de l'estat alemany de Baden-Württemberg, a Liechtenstein, part de l'Alt Rin francés i la regió de Vorarlberg austríaca. Forma part del continu dialectal de l'altgermànic superior, en què s'inclouen l'alamànic, el bavarès i el franconi.

## Àrea lingüística

Els dialectes de l'alt alamànic es parlen a Liechtenstein i a la majoria de la Sprachraum alemanya: part de Baden-Württemberg (Alemanya), Liechtenstein, Alt Rin (França) i Vorarlberg (Àustria).
És important no confondre l'alt alamànic amb el terme «alemany suís», que es refereix a tots els dialectes alamànics de Suïssa, en oposició a la variant suïssa de l'alemany estàndard, la llengua literària de la part germanòfona diglòssica de Suïssa.
A Alemanya, els dialectes d'alt alamànic es parlen al sud de Baden-Württemberg, com per exemple a Markgräflerland i l'àrea adjacent al sud de Friburg de Brisgòvia, dins la Selva Negra. També es parla al sud de la regió de Sundgau, dins l'Alt Rin d'Alsàcia, a França. A la regió de Vorarlberg, a l'Àustria occidental, s'hi parla una forma d'alt alamànic al voltant de la conca del Rin.

## Subdivisions

L'alt alamànic acostuma a dividir-se entre les seves varietats orientals i occidentals, marcades per la línia Brünig-Napf-Reuss, a través dels cantons d'Argau i de Lucerna.
L'alt alamànic oriental inclou el zuriquès, l'alemany de Lucerna i els dialectes de Suïssa oriental.
L'alt alamànic occidental inclou el bernès, els dialectes de Solothurn i Friburg, i la majoria de dialectes d'Aargau i les parts septentrionals del cantó de Lucerna.

## Característiques

La característica distintiva dels dialectes de l'alt alamànic és la conclusió de la segona mutació consonàntica germànica, per exemple, chalt [xalt] «fred» vs. l'estàndard kalt [kʰalt].
# Beiler

Beiler (en luxemburguès: Beeler; en alemany: Beiler) és una vila de la comuna de Weiswampach, situada al districte de Diekirch del cantó de Clervaux. Està a uns 62 km de distància de la ciutat de Luxemburg.

## Referències

* ↑ «Beiler». [Consulta: 23 setembre 2015].
# Cal Galan

Cal Galan és una casa del municipi de l'Escala inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada dins del nucli antic de la població de l'Escala, a l'extrem nord del sector i formant cantonada entre el carrer de la Torre i el corriol de l'Usach.
Edifici de planta rectangular, distribuït en planta baixa i tres pisos, amb la coberta de teula a dues vessants. La façana al carrer de la Torre presenta un gran finestral rectangular, emmarcat amb carreus de pedra i amb la llinda plana, a la planta baixa. Al pis, destaca un balcó central exempt i, a banda i banda, dues finestres amb l'ampit motllurat, també bastides amb pedra. Aquesta part de la façana està rematada amb una cornisa de pedra motllurada que separa les dues plantes inferiors de la resta del parament. La façana al corriol de l'Usach presenta una única porta d'accés a la planta baixa, d'obertura rectangular i bastida amb carreus de pedra ben desbastats. De l'interior de l'edifici destaquen, a la planta baixa, dues estances separades per dues grans arcades de mig punt bastides amb maons, sostingudes per un pilar central quadrat de pedra. Una de les sales presenta la coberta embigada mentre que l'altra presenta un sostre de biguetes i revoltons restituït.
Exteriorment, ambdues façanes presenten el mateix tipus de parament. Els dos pisos inferiors estan bastits amb carreus de pedra ben desbastats lligats amb morter, mentre que la resta de plantes, més modernes, presenten un revestiment arrebossat i pintat.

## Història

Antic habitatge, des de l'any 1966 funciona com a restaurant mantenint el mateix nom.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cal Galan». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Célestine Galli-Marié

Célestine Galli-Marié (París, 15 de març de 1837 – Vença, 21 de setembre de 1905) va ser una mezzosoprano francesa, cèlebre per haver estrenat l'òpera Carmen.
Va nàixer Célestine Marié de L'Isle a París. Va estudiar cant amb son pare, que era un excel·lent músic. Va debutar l'any 1859 a Estrasburg, i aviat es va casar amb un escultor anomenat Galli (m.1861). Des d'aleshores va emprar el nom teatral de Galli-Marié. Émile Perrin, director de l'Opéra Comique, la va escoltar a Rouen i se la va endur a París. Va cantar a l'Opéra-Comique fins a l'any 1885, debutant amb La serva padrona de Pergolesi. Els seus papers més famosos van ser els de Mignon (1866) i Carmen (1875). Va actuar al Her Majesty's Theatre de Londres en una gira l'any 1886, i tornà a l'Opéra-Comique l'any 1890 per a cantar en una gala benèfica per a erigir un monument a Georges Bizet. La seua veu va ser descrita com posseïdora d'un bell timbre, amb una clara dicció i un bon fraseig. Va morir a Vença, prop de Niça.
Era una mezzosoprano amb registre agut, de manera que els papers que va cantar se solen interpretar avui dia per sopranos. Com a excepció hi ha el paper de Carmen, cantat indistintament per sopranos i mezzosopranos.

## Bibliografia

* Harold Rosenthal. "Célestine Galli-Marié", The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie (London: Macmillan, 1980), vii, 127
# Can Puig (Figaró-Montmany)

Can Puig és un edifici del municipi de Figaró-Montmany (Vallès Oriental) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici aïllat, de planta baixa i dos pisos, sense golfes. Té corrals per al bestiar a la part del darrere, i una pallissa perpendicular a la façana. La teulada té l'aiguavés a façana. Hi ha un rellotge de sol datat el 1819 mig despintat. Llindes de fusta a les finestres de les parets laterals. A la façana hi ha la porta d'accés, d'arc de mig punt dovellat, quatre finestres d'arc conopial i una amb arc conopial molt accentuat, amb dues rosetes en relleu a fora i una a l'interior de l'arc, motllures al voltant i a l'ampit i a sota d'aquest, tres rosetes més en relleu.
A l'interior es troba la cuina amb llar de foc i el forn de pa al costat, avui en desús i amb la data de la casa inscrita. Embigat de fusta i paviment de pedra.

## Història

Edifici datat en tres llocs de la casa: 1727 a la llinda d'una finestra, que originalment corresponia a una porta del darrere, en el forn i a un altre lloc de fora la casa.
Recentment, s'hi ha afegit tota la part dreta de la casa, imitant perfectament la tipologia original i aprofitant la llinda ja esmentada.

## Referències

* 1 2 3 «Can Puig». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2013].

## Enllaços externs

* «Can Puig». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.