OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Districte de Changara

El districte de Changara és un districte de Moçambic, situat a la província de Tete. Té una superfície de 6.730 kilòmetres quadrats. En 2007 comptava amb una població de 158.779 habitants. Limita al nord amb el districte de Chiuta, a l'oest amb el districte de Cahora-Bassa, al sud i sud-oest amb Zimbabwe, al sud amb el districte de Barué (província de Manica), al sud i sud-est al districte de Guro (també de la província de Manica) i a l'est amb el districte de Moatize i la ciutat de Tete.

## Divisió administrativa

El districte està dividit en tres postos administrativos (Chioco, Luenha i Marara), compostos per les següents localitats:
* Posto Administrativo de Chioco:
** Chipembere
** Mazue
** N'Chenga
* Posto Administrativo de Luenha:
** Dzunga
** Luenha
** Nhautenga
* Posto Administrativo de Marara:
** Baroma
** Cachembe
** Mufa-Conde

## Referències

* ↑ «Instituto Nacional de Estatística». Arxivat de l'original el 2008-03-08. [Consulta: 8 març 2008].
# Mirmanda

Mirmanda és el nom d'una ciutat imaginària que la tradició situa al terme del municipi rossellonès de Terrats. Se li atribueix una antiguitat superior a Barcelona, i moltes llegendes, especialment d'encantaments i de fades, en parlen.
| « | (parla la goja de Mirmanda:) Quant Barcelona era un prat ja Mirmanda era ciutat, forts gegants l'han aixecada, que de pedra ab glavi tosch quant los veyan dintre'l bosch, fins los roures tremolavan. La aixecaren, fent ensalms, ab reblums de quatre palms, ab palets de quatre canes, entre'l secá y l'ayguamoll, com la vila de Ripoll entremitj de dues aygues. Allí tinch lo meu casal, tancadeta ab un penyal sota'l casal hi há una balma; de joyells d'argent y d'or allí guardo mon tresor, com sos bonichs una garça. | » |
| — Jacint Verdaguer, Canigó |||
Segons la tradició, la ciutat hauria estat domini de fades (les Encantades) i hauria estat destruïda per una brutal remuntada de l'aigua del mar. Invisible a ulls humans, la ciutat només podria ser vista per uns pocs pagesos, alguns dels quals haurien guanyat el favor de les fades, que els haurien fets molt rics. El lloc físic de Mirmanda se situaria a la riba dreta, torrent de la Cantarana amunt, després de les gorges; per la zona hi ha restes de monuments megalítics (com a la resta de la Catalunya del Nord ) cosa que, juntament amb els penya-segats d'argila roja ("xemeneies de les fades"), haurien inspirat la idea de la ciutat desapareguda.
Mossèn Cinto evocà Mirmanda al cèlebre poema èpic Canigó, i Pere Vidal en (re)conta la llegenda de la ciutat a "Le Guide historique et pittoresque du département des Pyrénées Orientales" (1899).
Mirmanda és també el títol d'una revista bilingüe de cultura de la Catalunya del Nord, que es publica des del 2006 i el nom d'un grup de pensament actiu amb gent del Nord i altres indrets del país (Grup Mirmanda).

## Les restes prehistòriques

Primer Jean-Baptiste Renard de Saint-Malo i poc després Joseph Jaubert de Réart van descriure el 1833 un Camp de tombes a la dreta de la Cantarana, en terme de Terrats, amb moltes tombes grans de pissarra encarades a l'est. S'hi veuen alineaments de roques granítiques damunt d'una base esquistosa. A més, s'hi van trobar una destral de bronze, tesel·les de ceràmica, monedes ibèriques i una medalla d'or de l'emperador Justinià. En aquest cementiri, conjectura Jaubert de Réart, hi hauria enterrats els gals que es van retre a Hanníbal en el seu pas pel Rosselló. Davant per davant, a l'altre costat de la Cantarana, és on situen l'antiga població de Mirmanda.

## Bibliografia

* Carreras Vigorós, Enric; Tarrús Galter, Josep. 181 anys de recerca megalítica a la Catalunya Nord (1832-2012). Girona: Annals de l'Institut d'Estudis Gironins, n. 54, 2013.
* Lluís, Joan-Lluís. Diccionari dels llocs imaginaris dels Països Catalans. Barcelona: La Magrana, 2006. ISBN 978-84-7871-430-8.

## Enllaços externs

* Plana de la revista Mirmanda
* Bloc de la revista Mirmanda
# Marguerite Acarie

Marguerite Acarie (París, 6 de març de 1590-24 de maig de 1660) o Marguerite du Saint-Sacrement, el seu nom religiós, fou una monja francesa de l'orde dels carmelites descalços.
Fou una de les filles de la carmelita Barbe Avrillot i de Pierre Acarie. Membre de l'orde dels carmelites descalços, en fou membre de diversos convents al llarg de la seva vida a diverses localitats com París, Tours, Bordeus o Saintes i el darrer fins a la seva mort el de la rue Chapon, novament a la capital francesa. Forta seguidora de l'escola francesa del cardenal Pierre de Bérulle, com ho havia estat segurament la seva mare, una de les fundadores de la branca femenina del Carmel a França. Segons Vicente Díez, contribuí a la reforma de la seva orde afegint nous elements a l'antiga austeritat. Escrigué, així mateix, una sèrie de cartes sobre la direcció i consells espirituals per a la seva orde, publicades de forma pòstuma pel sacerdot J.M. de Vernon, que qualifica d'una de les millores obres sobre direcció espiritual. Posteriorment, la seva vida fou escrita i publicada per Tronson de Chenevière a París el 1689.

## Referències

* 1 2 Bérulle, Pierre de. «Introduction». A: William M. Thompson (Ed.). Bérulle and the French School. Selected Writings (en anglès). Nova York i Mahwah: Paulist Press, 1989, p. 80.
* 1 2 3 «Marguerite du Saint-Sacrement» (en francès). Biblioteca Nacional de França. [Consulta: 13 febrer 2018].
* 1 2 Díez Canseco, Vicente. Diccionario biográfico universal de mujeres célebres (en castellà). Tom I, 1844, p. 19.
* ↑ Mikesell, Margaret Lael; Seeff, Adele F. Culture and Change: Attending to Early Modern Women (en anglès). Delaware: University of Delaware Press, 2003, p. 263.
* ↑ Paige, Nicholas D. Being Interior: Autobiography and the Contradiction of Modernity in Seventeenth-Century France (en anglès). Filadèlfia: University of Pennsylvania Press, 2001, p. 259.
# Casabianca

Casabianca (en cors A Casabianca) és un municipi francès, situat a la regió de Còrsega, al departament d'Alta Còrsega. L'any 1999 tenia 68 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 59 | 72 | 57 | 57 | 36 | 68 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit | Qualitat |
| 2001-2008 | Fernand Vincentelli | | |
# Iron Mountain Lake

Iron Mountain Lake és una població dels Estats Units a l'estat de Missouri. Segons el cens del 2000 tenia 693 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Iron Mountain Lake tenia 693 habitants, 265 habitatges, i 187 famílies. La densitat de població era de 135,8 habitants per km².
Dels 265 habitatges en un 34% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 53,6% hi vivien parelles casades, en un 10,6% dones solteres, i en un 29,1% no eren unitats familiars. En el 24,2% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,62 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,03.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28% tenia menys de 18 anys, un 7,2% entre 18 i 24, un 26,3% entre 25 i 44, un 24,7% de 45 a 60 i un 13,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 94,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 19.583 $ i la renda mediana per família de 23.750 $. Els homes tenien una renda mediana de 23.854 $ mentre que les dones 17.344 $. La renda per capita de la població era de 9.399 $. Entorn del 29,2% de les famílies i el 34,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Iron Mountain Lake». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Iron Mountain Lake». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 8 agost 2010].
# Resolució 1128 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1128 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 12 de setembre de 1997. Després de recordar les resolucions sobre la situació al Tadjikistan i al llarg de la frontera entre l'Afganistan i el Tadjikistan, el Consell va prorrogar el mandat de la Missió d'Observadors de les Nacions Unides a Tadjikistan (UNMOT) durant un període de dos mesos fins al 15 de novembre de 1997.
El Consell va observar que les converses entre el Govern del Tadjikistan i l'Oposició Unida Tadjik es van completar amb èxit i es va arribar a un acord el 27 de juny de 1997. Es va observar que la implementació de l'Acord General requeriria l'esforç de totes les parts i el suport de les Nacions Unides i la comunitat internacional, particularment quan la situació al Tadjikistan continuava sent volàtil.
A mesura que es van aprovar les recomanacions del Secretari General de les Nacions Unides sobre l'ampliació del mandat de la UNMOT, es va demanar a les parts que implementessin plenament l'Acord General i que reprenguessin els treballs a la Comissió de Reconciliació Nacional en la capital Duixanbe. També van haver de garantir la seguretat i la llibertat de circulació de les Nacions Unides, la Comunitat d'Estats Independents (CIS) i altres personal internacional de manteniment de la pau.
La resolució va concloure dirigint al Secretari General Kofi Annan que proporcionés maneres addicionals de garantir la seguretat del personal de les Nacions Unides i de mantenir informats al Consell sobre l'evolució del Tadjikistan.

## Referències

* ↑ «Security Council extends mandate on UNMOT until 15 November». United Nations, 12-09-1997.
* ↑ United Nations Dept. of Public Information. UN peacekeeping, 50 years, 1948–1998. United Nations Dept. of Public Information, 1998, p. 56.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1101 a la 1200 (1997 - 1998)
* Guerra Civil de Tadjikistan

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Pankaj Mishra

Pankaj Mishra (Paṅkaja Miśrā; Jhansi, Uttar Pradesh, India- 1969) és un escriptor, assagista i novel·lista indi que el 2014 va rebre el Premi Windham–Campbell en la categoria de no-ficció.
El novel·lista i assagista Pankaj Mishra (Jhansi, nord de l'Índia, 1969) és capaç d'aplicar a l'Orient i a l'Occident la seva mirada atenta i erudita i el seu afinat sentit de l'humor. Acaba de rebre el Premi Internacional d'Assaig Palau i Fabre pel seu darrer llibre De las ruinas de los imperios. La rebelión contra Occidente y la metamorfosis de Asia (Galaxia Gutenberg, 2014), que li ha valgut també el prestigiós Windham-Campbell Prize. El llibre narra l'esforç de set pensadors independents de diferents indrets d'Àsia per crear una tradició intel·lectual pròpia que pogués contrarestar l'impacte del colonialisme i servir d'inspiració per l'ascens i la preeminència del continent asiàtic. Aquesta mirada sobre la influència política i cultural d'Occident i els processos postcolonials travessa tots els seus llibres, des de Els romàntics (Empúries i Anagrama, 2000), fins a Pollo a la mantequilla en Ludhiana: viaje por la India provinciana (Barataria, 2002), An End to Suffering. The Buddha in the World (Picador, 2005) o Temptations of the West: How to be Modern in India, Pakistan, Tibet and Beyond (Farrar, Straus and Giroux, 2006). Mishra col·labora també amb The New York Review of Books, New Yorker, Foreign Affairs, Granta, The Nation, Time i un llarg etcètera.

## Publicacions (en anglès)

* Butter Chicken in Ludhiana: Travels in Small Town India (1995)
* The Romantics (1999)
* An End to Suffering: the Buddha in the World (2004)
* India in Mind, edited by Pankaj Mishra (2005)
* Temptations of the West: How to Be Modern in India, Pakistan, Tibet, and Beyond (2006)
* From the Ruins of Empire: The Intellectuals Who Remade Asia (2012)
* A Great Clamour: Encounters with China and Its Neighbours (2013)
* Age of Anger: A History of the Present (2017) ISBN 9780374274788

## Referències

* ↑ «Indian Writer Pankaj Mishra wins Yale literary Prize for 2014». IANS. news.biharprabha.com. [Consulta: 10 març 2014].
* ↑ «Pankaj Mishra». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 10 març 2016].

## Enllaços externs

* Web oficial
# Mirmecins

* No s'ha de confondre amb Myrmicinae.
Els mirmecins (Myrmeciinae) són una subfamília de formigues que havia existit arreu del món però que actualment només sobreviu a Austràlia i la Nova Caledònia.
Aquesta subfamília és una de les diverses subfamílies de formigues que posseeixen "gamergates", formigues obreres que poden aparellar-se i reproduir-se, mantenint així la colònia després de la pèrdua de la reina.
La subfamília Myrmeciinae estava composta anteriorment d'un sol gènere, Myrmecia, però Ward i Brady van redescriure la subfamília el 2003 per incloure dues tribus i quatre gèneres. Al 2006 es van descriure tres gèneres addicionals i 9 espècies de l'Eocè primerenc de Dinamarca, Canadà i Washington. Posteriorment, un gènere fòssil addicional es va traslladar de la família Rhopalosomatidae el 2018 i es va descriure un gènere nou el 2021.

## Taxonomia

Pel que fa a les espècies actuals, la subfamília Myrmeciinae està subdividida en dues tribus, cadascuna amb un gènere:
* Tribu Myrmeciini Emery, 1877
** Myrmecia Fabricius, 1804
* Tribu Prionomyrmecini Wheeler, 1915
** Nothomyrmecia Clark, 1934

## Referències

* ↑ Dietemann, Vincent; Peeters, Christian; Hölldobler, Bert «Gamergates in the Australian ant subfamily Myrmeciinae». Naturwissenschaften, vol. 91, 9, 2004, pàg. 432–435. Bibcode: 2004NW.....91..432D. DOI: 10.1007/s00114-004-0549-1. PMID: 15278223.
* ↑ Ward, Philip S.; Brady, Seán G. «Phylogeny and biogeography of the ant subfamily Myrmeciinae (Hymenoptera : Formicidae)». Invertebrate Systematics, vol. 17, 3, 2003, pàg. 361–386. DOI: 10.1071/IS02046.
* ↑ Archibald, S.B.; Cover, S. P.; Moreau, C. S. «Bulldog Ants of the Eocene Okanagan Highlands and History of the Subfamily (Hymenoptera: Formicidae: Myrmeciinae)». Annals of the Entomological Society of America, vol. 99, 3, 2006, pàg. 487–523. DOI: 10.1603/0013-8746(2006)99[487:BAOTEO]2.0.CO;2.
# Isaev (cràter)

Isaev és un cràter d'impacte situat a la cara oculta de la Lluna. Està enterament contingut a la part nord-oest del cràter molt més gran Gagarin. La vora exterior nord-occidental d'Isaev està unida a la vora interior de Gagarin.
* Localització d'Isaev (centre dreta de la imatge)
* Cràters satèl·lit
* Fotografia de la missió LRO
Tot i que és més recent que Gagarin, continua sent un cràter erosionat. La vora sud és interrompuda per la intrusió del cràter satèl·lit de menor mida Isaev N. Cràters minúsculs es troben a la vora i les parets interiors d'Isaev. Una cadena curta de cràters forma una trajectòria corba sobre la paret interna occidental. Dins del sòl interior apareix una gran zona amb tres lòbuls de material d'albedo inferior. Aquestes superfícies més fosques a la Lluna són típicament formades per fluxos de lava basàltica.

## Cràters satèl·lit

Per convenció aquests elements són identificats en els mapes lunars posant la lletra en el costat del punt central del cràter que està més proper a Isaev.
| Isaev | Coordenades | Diàmetre |
| N | 18° 42′ S, 147° 18′ E﻿ / ﻿18.7°S,147.3°E﻿ / -18.7; 147.3﻿ (Isaev N) | 24 km |

## Referències

* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.

## Vegeu també

* Llista de cràters lunars
* Selenografia
# Resolució 1126 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1126 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, adoptada per unanimitat el 27 d'agost de 1997 després de rebre una carta del Secretari General Kofi Annan, el Consell va fer seva recomanació que els jutges Karibi-Whyte, Odio Benito i Jan, un cop van ser substituïts, acabessin el cas Čelebići que van començar abans que acabessin el seu mandat. També va assenyalar la intenció del Tribunal Penal Internacional per a l'antiga Iugoslàvia d'acabar el cas el novembre de 1998.
La carta de Kofi Annan va declarar que si els tres jutges no podien completar el cas, hauria calgut reiniciar els judicis dels sospitosos, el que prolongaria el procés i violaria el dret de l'acusat al degut procés de llei.
El cas Čelebići es referia a un camp de presoners de guerra a Bòsnia i Hercegovina on els detinguts eren torturats i assassinats.

## Referències

* 1 2 «Security Council Acts On Recommendation From Secretary-General On Proceedings Of International Tribunal For Former Yugoslavia». NATO, 27-08-1997.
* ↑ «Celebici case: the Judgement of the Trial Chamber. Zejnil Delalic acquitted, Zdravko Mucic sentenced to 7 years in prison, Hazim Delic sentenced to 20 years in prison, Esad Landzo sentenced to 15 years in prison.». International Criminal Tribunal for the former Yugoslavia, 16-11-1998.

## Vegeu també

* Guerra de Iugoslàvia
* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1101 a la 1200 (1997 - 1998)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Pankratovski

Pankratovski (en rus: Панкратовский) és un poble (un possiólok) de l'óblast de Vorónej, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 20 habitants.

## Referències

* ↑ Село Бобяково на карте
* ↑ Всероссийская перепись населения 2010 года. Численность населения городских округов, муниципальных районов, городских и сельских поселений, городских и сельских населённых пунктов Воронежской области
* ↑ Расстояние от Анны до Бобякова
# Telemedicina

Es defineix com telemedicina la prestació de serveis mèdics a distància. Per a la seva implementació s'utilitzen usualment tecnologies de la informació i les comunicacions. La paraula procedeix del Grec τελε (tele) que significa 'distància' i medicina . La telemedicina pot ser tan simple com dos professionals de la salut discutint un cas per telèfon fins a la utilització d'avançada tecnologia en comunicacions i informàtica per fer consultes, diagnòstics i fins i tot cirurgia a distància i en temps real.

## Referències

* ↑ http://www.who.int/goe/publications/goe_telemedicine_2010.pdf
* ↑ Berman, Matthew; Fenaughty, Andrea «Health Economics». Health Economics. Wiley, 14, 6, 01-06-2005, pàg. 559–573. DOI: 10.1002/hec.952. PMID: 15497196. «Technology and managed care: patient benefits of telemedicine in a rural health care network»
# Mohamed Chouikh

Mohamed Chouikh (àrab: محمد الشويخ, Muḥammad ax-Xuwīẖ) (Mostaganem, 3 de setembre de 1943) és un cineasta i actor algerià.
Va començar a actuar al a seva ciutat natal, on es convertiria en actor teatral amb una companyia que més tard es va convertir en el Teatre Nacional d'Algèria. El 1965, va actuar en una de les produccions cinematogràfiques més importants d'Algèria, L'Aube des damnés de René Vautier i Ahmed Rachedi. El 1966 va fer el paper de Lakhdar (el fill) a l'exitosa obra de Mohamed Lakhdar-Hamina Le vent des Aurès. El 1972 va dirigir L'Embouchure per a la televisió algeriana, seguida el 1974 per Les Paumés (1974). El 1982 va fer el seu primer llargmetratge, Ruptura, i des d'aleshores ha seguit la carrera d'escriptor i director.

## Filmografia

* Rupture (al-Inquita) 1982
* La Citadelle (al-Qala) 1988
* Youcef: La légende du septième dormant (Youcef kesat dekra sabera) 1993
* L'Arche du désert (1997)
* Douar de femmes (Douar al-nisaa) 2005
* L'Andalou (Al Andalousee) 2014

## Referències

* ↑ Armes, Roy. Dictionary of African filmmakers. Indiana University Press, juny 2008, p. 139–. ISBN 978-0-253-35116-6 [Consulta: 14 juliol 2011].
* ↑ Armes, Roy. Postcolonial images: studies in North African film. Indiana University Press, 2005, p. 218–. ISBN 978-0-253-34444-1 [Consulta: 14 juliol 2011].

## Bibliografia

* Guy Austin, "Mohamed Chouikh: From Anticolonial Commemoration to a Cinema of Contestation" in: Josef Gugler (ed.), Ten Arab Filmmakers: Political Dissent and Social Critique, Indiana University Press, 2015, ISBN 978-0-253-01644-7, pp. 166–187
# Marruvium

Marruvium o Marrubium (grec antic: Μαρούϊον) va ser la capital dels marsis, a la riba del Lacus Fucinus i a uns 20 km d'Alba Fucensis. El nom deriva sens dubte d'altres formes del nom dels marsis, que es coneixien com a marruvis o marrubis. Virgili els anomena «de gente Marruvia». Sili Itàlic diu que el nom provenia d'un cert Marrus que segons ell era un heroi epònim dels marsis. Era a la vora d'un rierol anomenat Pitonius, probablement el modern Giovenco.
No hi han notícies de Marruvium d'abans de la conquesta romana, però sota l'Imperi era un municipi romà molt pròsper segons afirmen Estrabó i Plini el Vell, que l'anomenen «splendidissima civitas Marsorum Marruvium». Sovint apareix amb el nom de Civitas Marsorum que a l'edat mitjana es va convertir en Civitas Marsicana. Al Liber Coloniarum se l'anomena Marsus municipium. A l'època cristiana va ser la seu d'un bisbe que el 1580 es va traslladar a Pescina. Modernament es diu San Benedetto, per un convent que hi ha a la zona. Queden ruïnes de l'antiga ciutat, especialment les muralles i restes de l'amfiteatre, i també inscripcions, estàtues i altres objectes menors.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Marruvium». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 14 maig 2023].