# Batalla de Saint-Cyr-en-Talmondais

La batalla de Saint-Cyr-en-Talmondais va tenir lloc el 25 de setembre de 1795 durant la revolta de La Vendée. Acabà amb la victòria dels republicans que repel·liren un atac dels Vendeans contra la ciutat de Saint-Cyr-en-Talmondais.

## Preludi

El setembre de 1795, Charette es va assabentar que una flota britànica havia arribat a la costa de la Vendée, amb regiments i emigrants britànics a bord comandats pel comte d'Artois (després Carles X de França). Reuneix el seu exèrcit, que aviat és reforçat per tropes de l'Exèrcit del Centre comandat per Béjarry, i decideix fer-se amo de la costa per promoure el desembarcament del príncep.
L'exèrcit parteix i s'atura el 24 de setembre als erms de La Boissière, a prop de Champ-Saint-Père. No es coneixen amb certesa les raons que empenyen els Vendeans a decidir l'atac al districte de Saint-Cyr-en-Talmondais. Per a Le Bouvier-Desmortiers, la iniciativa es va deure a la "tossuderia de Guérin" i el moviment va tenir lloc "en contra dels consells del general". Per a l'oficial de la Vendée, Pierre-Suzanne Lucas de La Championnière, "per no desanimar les tropes que havíem bressolat" de l'esperança de veure desembarcar el comte d'Artois, Charette. "Va fer veure que tenia altres dissenys que el d'arribar a la vora del mar i, segons els consells del seu consell, va atacar Saint-Cyr"
Els Vendeans van acampar durant la nit a Champ-Saint-Père, però els soldats van provocar accidentalment un incendi que llença l'alerta a tot el país.

## Forces en presència

Saint-Cyr-en-Talmondais és defensada per 400 soldats republicans d'acord a Lluc de la Championnière i Le Bouvier-Desmortiers maig, juliol, però els informes republicans els ha fixat en 200 homes de la 157ª mitjana brigada març. Aquest últim es va refugiar a l'església del poble, els millors tiradors posats al campanar. Les forces dels reforç de Luçon comandats pel general Henri-Pierre Delaage són 900 homes segons l'informe [nota A 1] del general Emmanuel de Grouchy.
Els Vendeans formen de 8.000 a 9.000 infants i 900 de cavalleria segons Grouchy. Es divideixen en tres cossos. El primer, dirigit per Charette, es troba davant del Château du Givre. El segon, comandat per Couëtus, La Robrie i Lecouvreur, va prendre posició amb 1.500 homes a prop de La Bretonnière-la-Claye, a la carretera de Luçon, per tal de fer retrocedir els reforços. El tercer cos, dirigit pe rLouis Guérin, va atacar directament la ciutat de Saint-Cyr.

## Procediment

Els Paydrets dirigits per Louis Guérin entren al poble que troben desert, tots els habitants han fugit o s'han refugiat a l'església. Els reben els trets de soldats republicans posicionats a l'església, on les espitlleres van ser foradades. Els Vendeans van intentar en va apropar-se a l'església, però alguns van morir i els homes vestits amb uniformes vermells britànics van patir pèrdues particularment importants. Finalment, els Vendeans es van refugiar a les cases, des d'on van disparar inútilment durant mitja hora. Llavors van intentar calar foc a algunes cases perquè fossin amagades pel fum, però l'intent va fracassar a causa del desordre que regnava entre les tropes.
Al seu torn, Charette va guanyar el poble de Saint-Cyr, però els seus homes van obrir foc per error contra els de Guérin abans de comprendre el seu error. Com que l'exèrcit de la Vendée no tenia armes, Charette no va veure cap manera d'agafar l'església i els seus soldats van començar a fugir. En aquest moment, Louis Guérin cau mort davant l'església. Segons Lucas de La Championnière, va ser copejat dues vegades al pit. Segons els republicans, va ser afusellat pel caporal Marca, ja que havia avançat per sumar els republicans. Segons Grouchi, un altre parlamentari fa matar el cavall sota seu i quatre homes són abatuts mentre intentaven alliberar-lo.
Durant dues hores, els Vendeans s'enfronten a les defenses republicanes sense aconseguir dur a terme la mínima progressió. Per la seva banda, el general Henri-Pierre Delaage va reunir 900 soldats a Luçon i va anar a trobar els vendeans que va trobar a La Bretonnière-la-Claye. Els infants republicans s'amaguen darrere del matollar, al poble de Baraudières, mentre l'artilleria lleugera i la cavalleria es desplacen a la ruta. Els Vendeans intenten passar els republicans pels seus drets lliures passant per la vall de Béraudières, però són repel·lits per les reserves republicanes. Manipulats per l'artilleria contrària, els Vendeans van acabar retirant-se a Saint-Cyr després d'una càrrega de baioneta dels republicans.
Al seu torn, els defensors de l'església van aprofitar el desordre per fer una sortida i provocar la retirada general dels Vendéens.

## Pèrdues

Les pèrdues de la Vendée són segons els republicans de 140 morts. Emmanuel de Grouchy els porta a 200 morts, inclosos 52 davant l'església. Per a Amédée de Béjarry, net del comandant de la Vendée Amédée-François-Paul de Béjarry, els Vendeans van deixar diversos centenars de morts. Atribueix aquestes fortes pèrdues a la massa obstinació de Charette. Segons els informes republicans, les pèrdues de les seves tropes són d'un granader mort i 14 ferits, inclosos tres mortalment.
A les seves memòries [nota A 2], l'oficial de Vendée, Pierre-Suzanne Lucas de La Championnière, escriu: "Aquesta batalla pot passar per una de les més desastroses, no pel nombre de morts, sinó per la qualitat dels que hi vam perdre". Entre els abatuts hi ha Louis Guérin, el cos del qual està enterrat a Bourg-sous-la-Roche, el jove Guinebault de La Grossetière, de 17 anys, Carlemany Gabriel Charette dit Boisfoucaud i La Voute, recentment desembarcat a la Vendée.

## Notes

* A 1.
| « | <"“D'acord amb les vostres intencions, vaig rebre els càrrecs de Rosnay, Le Champ-Saint-Père, Saint-Vincent-sur-Graon i Moutiersles-Maufaits el 24 per l'adjutant general Delaage. Es van utilitzar cinc columnes en aquesta expedició. El dia 25, Charette que, durant els atacs del dia anterior, era a les Landes de la Boissière amb vuit a nou mil infants i uns nou-cents cavalls, es va desplaçar a Saint-Cyr defensat per un batalló de dos-cents homes del cent cinquanta-setena demi-brigada. Els rebels es van dividir en tres cossos. El primer emmascarà el castell de Gîvre on tenim un batalló; el segon va atacar Saint-Cyr i el tercer va arribar a prendre posició davant de La Claye per oposar-se a les tropes que, des de Luçon, podrien ajudar a Saint-Cyr. El batalló de la cent cinquanta-setena demi-brigada, arrelat a l'església de Saint-Cyr i que tenia els seus millors tiradors al campanar, va rebre amb força l'enemic; el tir més sostingut i la resistència més ferma van fer inútils tots els seus esforços. En aquest únic punt va perdre cinquanta-dos homes i va tenir un gran nombre de ferits. Diversos líders han estat assassinats. Guérin, comandant del país de Retz, després d'haver-se presentat per convocar els republicans a rendir-se, estava estirat mort d'un tret; un altre portador de convocatòries no va ser més feliç, el seu cavall va morir sota ell i quatre dels que van venir a treure'l de la vida van ser assassinats al seu costat. En conèixer l'atac a Saint-Cyr, Delaage va caminar des de Luçon fins a La Claye; va anar a la carretera de Saint-Cyr. La infanteria es va col·locar a la brotxa que, des de la carretera principal, s'estén fins al llogaret de Baraudières. El seu objectiu era amagar de l'enemic les nostres forces, que no equivalien a més de nou-cents homes. L'artilleria lleugera, recolzada per la cavalleria, es portava a l'esquerra del camí. El tir va començar a agafar força. Els rebels van conduir un gran cos a través de la vall de Baraudières, al nostre flanc dret per girar-la. El vint-i-novè regiment va marxar a trobar-lo i el va fer plegar. L'artilleria lleugera, enfonsant les línies enemigues, va començar a causar desordre. Totes les tropes republicanes van sacsejar les baionetes cap endavant. Al mateix temps, el valent batalló de la cinquanta-setena demi-brigada va deixar Saint-Cyr i va atacar l'enemic amb crits de "vive la República". En un instant, els rebels van ser derrotats completament i van fugir a tots els costats. Es van perseguir sempre que el terreny ho permetés, que aviat es va tornar cobert i difícil. Segons els desertors de l'informe, Charette buscava els seus vuitanta cotxes i s'havia presumit de venir a dormir a Luzon, on va afirmar que retiraria tot el que li hagués convingut.>" | » |
- Informe del general Grouchy, 26 de setembre a Port-La-Claye, al general Hoche.
* A 2.
| « | <"«Aleshores hi havia molt poques tropes a la Vendée i res no es va obstaculitzar al desembarcament. Per tant, era fàcil endevinar que mai ho faria; no obstant això, per no desanimar les tropes que havien estat bressolades per aquesta feliç esperança, M. Charette va fingir haver tingut altres dissenys que el d'arribar a la vora del mar i, segons els consells del seu consell, havia atacat Saint-Cyr. Vam fer bivac a un paratge situat damunt del Champ Saint-Père; persones maldestres van calar foc als totxos amb els quals estava vorejat; el foc va ser tan violent que estàvem a punt de desaccelerar-nos, vam aconseguir aturar el progrés del foc. El soroll que va provocar aquest esdeveniment i la resplendor de les flames van donar un cert coneixement de la nostra arribada a la guarnició de Saint-Cyr. L'endemà vam creuar la plana en el millor ordre; algunes divisions van ser enviades al pont de La Claye per evitar la unió de l'ajut de Luçon; d'altres van mantenir la ruta dels Sables i l'avantguarda va atacar la ciutat. Només la van defensar 400 homes, però atrinxerats al campanar al qual havien fet espitlleres, eren inexpugnables tret que tinguessin canons. No ho fem no n'havia portat cap perquè haurien estat massa vergonyosos al pantà que pensàvem que caminàvem. Guerin es va presentar en solitari per convocar els republicans a rendir-se; van respondre que preferien morir; ens vam precipitar al poble i ens vam sorprendre de no trobar-hi ningú; una pedregada de bales ens va atreure els ulls cap a aquest famós campanar sobre el qual els nostres soldats van dirigir un foc continu durant mitja hora, abans de fer-los entendre que les parets eren impassibles. Els republicans, al contrari, estaven segurs de disparar i ja havíem enderrocat molta gent, sobretot voluntaris que havien estat vestits de vermell. Guérin havia estat tombat del seu cavall ja ferit per segona vegada; ens va convidar a desmuntar i, cadascun prenent una bala de fenc al cap, vam intentar caminar cap a l'església; però les espitlleres estaven tan ben arranjades que ens hauria estat impossible arribar a la porta sense que ens matessin tots. Guérin, que va marxar al nostre cap, només va ser garantit del cop fatal per un arbre que va canviar la direcció de la bala. Després vam fer ús de les mateixes bales de fenc, que havíem trobat al mig del poble, per calar foc a les cases properes a l'església, comptant amb apropar-nos més fàcilment amb l'ajut del fum; però res no ens podria succeir perquè el desordre era extrem. Els soldats s'amuntegaven darrere de les cases i era gairebé impossible treure'ls, ja que qualsevol persona que creués un carrer o aparegués a la intempèrie era abatuda immediatament. En aquest moment el Sr. Charette va arribar a l'altre costat amb el cos de l'exèrcit; els seus soldats, prenent-nos pels enemics, ens van disparar fins que Guerin els va mostrar el seu error; llavors l'exèrcit va entrar al poble, però, desconeixent la disposició de l'enemic i la direcció de les espitlleres, van morir un gran nombre mentre creuaven els carrers i ja no vam espantar l'enemic. M. Charette no va endevinar cap manera d'eliminar l'església fortificada i, al meu parer, era molt senzilla: era deixar el poble, tornar a posar l'ordre a l'exèrcit i afanyar-se alhora. la porta de l'església; hauríem perdut molt poques persones en aquest viatge, en lloc de, durant el temps que vam romandre mirant les parets sense prendre partit, ens mataven cada moment, ja sigui dels que van córrer de casa en casa per beure o espoliar, o dels que, arribats dels darrers, no sabien la direcció de les espitlleres. Guérin, que ja havia perdut dos cavalls, en va muntar un tercer per anar a transmetre aquest consell al general; llavors l'exèrcit va començar a derrotar; Va ser en aquest moment quan el desgraciat Guérin va rebre el darrer tret del campanar. Dues bales li van disparar pel pit i el van matar rígid. el desgraciat Guérin va rebre l'últim tret del campanar. Un reforç de Luzon va arribar al mateix temps; aviat l'exèrcit volant va dispersar les nostres divisions que custodiaven el pont i la nostra cavalleria va perdre molt en intentar fer una retirada honorable. Aquesta batalla pot passar per una de les més desastroses no pel nombre de morts, sinó per la qualitat de les que hi vam perdre. Diversos dels nostres antics companys van morir al camp de batalla o van morir de les seves ferides. La jove La Grostière es lamentava generalment; havia començat la guerra de petit, la seva ferida era mortal, tot just tenia 17 anys. Entre els emigrats que van escapar de Quiberon o que havien aterrat a les nostres costes, els més valents van morir aquell dia, el primer en què ens vam reunir. Un home de talent va ser citat com a M. de la Voute, procedent de l'exèrcit de Condé i molt estimat pel general. Havia vist més particularment dos ex-oficials de cavalleria que marxaven a peu a l'avantguarda; va ser els primers abatuts i aquest és el motiu: desconeixent la manera de lluitar contra els vendeans, van pensar que infringien les lleis de l'honor baixant el cap o buscant refugi de les muralles; es van convertir necessàriament en els primers punts de mira dels republicans, que difícilment van disparar sense fallar. Però de totes les pèrdues, la més sensible i sens dubte la més irreparable va ser la del valent Louis Guérin. Per coratge, i puc dir per talent, va ser llavors el primer a l'exèrcit; unint la confiança del general i la de tots els soldats, només la seva presència va redoblar el nostre coratge; era entre els valents que es trobarien a l'avantguarda quan en manés, i de tots els oficials, ell sol sabia posar ordre en un exèrcit que manava: si les seves disposicions naturals haguessin estat secundat per l'educació, hauria estat el general en cap; tothom l'estimava. M. Charette l'havia convertit en el seu confident i, de tots els amics que va triar successivament, aquest era l'únic digne de ser-ho. Encara que sincerament lligat al seu general, sempre va tenir el coratge de fer-li representacions; M. Charette hauria anat millor si hagués tingut diversos amics tan francs com Guérin. Els crits i el caos de l'exèrcit en creuar la plana representaven una família de nens que acaben de perdre el pare en lloc d'una reunió d'homes acostumats a menysprear la mort. El vam enterrar a Bourg-sous-la-Roche-sur-Yon; és allà on les seves cendres descansen a uns tres metres de la creu plantada al mig del cementiri, però la seva memòria viurà tant com l'últim dels seus soldats si està amb elles tan ben gravat com al meu cor. Sense el dolor sincer amb què ens varen desbordar, vam tenir una bona ocasió per divertir-nos davant una ridícula discussió que va sorgir entre dos sacerdots sobre el tema de la cerimònia; un, anomenat Goguet, havia estat comissari en una parròquia del país de Retz i, per tant, es va trobar a la divisió; va reclamar l'honor de ser el celebrant; l'altre, sacerdot de Luçon (mai el vaig conèixer excepte amb el nom de Pare Givry, que li havíem donat en les nostres alegres reunions), servia a la parròquia de Bourg-sous-la-Roche; per la seva banda, creia que tenia el dret de la prelatura com a pastor. Quan es va retirar el cos, els dos sacerdots van entonar cadascun el seu vers, cosa que va fer una riota de cacofonia, perquè un seguia el ritu romà i l'altre el parisenc...Finalment, després d'uns quants passos es van aturar per retreure's: "Estic a casa, va dir un, els morts em pertanyen; - És de la meva divisió, va dir l'altre, el soterraré"; per les dues bandes van seguir paraules. Goguet va guanyar i va realitzar la cerimònia, però el triomf del seu adversari va ser complet durant l'enterrament. Goguet al final de la missa havia pronunciat un discurs fred i buit d'idees, l'efecte del qual no s'havia notat. El pare Givry va aprofitar el moment en què el dolor estava a la seva altura, quan vam confiar a la terra les restes del nostre amic; amb un cos ple i un to penetrant, va començar l'oració funerària del mort; en sanglots van esclatar per tots costats, els més insensibles no podien deixar de plorar. M. Charette va estar confinat sol en una habitació durant tota la processó funerària. Al vespre, quan era hora de marxar, va sortir, amb els ulls extremadament vermells i amb un aspecte molt angoixat; és l'únic oficial que l'he vist plorar durant els darrers dies de la guerra de Vendée. Ens vam retreure aquest dia, com de costum, seguint totes les derrotes. Generalment s'acusava a M. de Bruc d'haver-se retirat primer i sense ordres i, per tant, d'haver provocat un vol precipitat. Les divisions col·locades a les carreteres de Luçon i Sables es queixaven de no haver estat avisades de la retirada i d'haver quedat soles exposades al foc de l'enemic que pensava tallar-los el camí. Però la culpa més gran era haver atacat sense fer els descobriments necessaris; s'hauria sabut, si s'hagués pres bona informació, que els republicans tenien una retirada inaccessible i, per expulsar-lo, s'haurien pogut prendre altres mitjans. Els oficials superiors diuen a qualsevol que escoltés que Guérin només havia obligat el consistori a seguir aquest curs i que cap consideració no l'hauria pogut fer abandonar el seu projecte. Guerin era mort: per tant, era impossible saber la veritat. Les divisions es van separar i vam tornar a Belleville on Faugaret va ser nomenat comandant de la divisió del país de Retz." | » |
- Memòries de Pierre-Suzanne Lucas de La Championnière .

## Referències

* 1 2 3 Gabory 2009, pàg. 497-498
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 Dumarcet 1998, p. 469-470.
* 1 2 3 4 5 6 Dumarcet 1998, pàg. 482.
* ↑ Bold 1994, pàg. 154
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 Lucas de La Championnière 1994, p. 124-130.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 Savary, t. V, 1827, pàg. 398-400.
* 1 2 3 4 5 Chassin, t. II, 1899, pàg. 77-80.
* 1 2 Béjarry 1884, pàg. 210-211
* ↑ Inventari resum dels arxius departamentals després de 1790: període revolucionari: sèries L i Q., p.111.

## Bibliografia

* Amédée de Béjarry, Souvenirs from the Vendée, 1884, 248 pàg. (llegir en línia [arxiu]).
* Charles-Louis Chassin, Les pacificacions a Occident, t. II, edicions Paul Dupont,1899.
* Lionel Dumarcet, François Athanase Charette de La Contrie: Una història real, Les 3 Orangers, 1998, 536 pàg. (ISBN 978-2912883001).
* Émile Gabory, Les guerres de Vendée, Edicions Robert Laffont, coll. "Llibres",2009, 1504 pàg. (ISBN 978-2221113097).
* Yves Gras, La guerra de Vendée: 1793-1796, París, Economica, coll. "Campanyes i estratègies", 1994, 184 pàg. (ISBN 978-2-717-82600-5).
* Pierre-Suzanne Lucas de La Championnière, Lucas de La Championnière, Memòries d'un oficial de la Vendée 1793-1796, Les Éditions du Bocage,1994, pàg. 121.
* Jean-Julien Savary, Guerres dels Vendeans i Chouans contra la República, t. V, París, Baudoin Frères, Llibreters-editors,1827, 508 pàg. (llegir en línia [arxiu]).
* Jean Tabeur (pref. Jean Tulard), París contra la província: les guerres a l'oest, 1792-1796, París, Economica, coll. "Campanyes i estratègies/Les grans batalles" (nº 70), 2008, 286 pàg. (ISBN 978-2-717-85641-5).