OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Catherine Garceau

Catherine Garceau (Montreal, 1 de juliol de 1978) és una nedadora canadenca de natació sincronitzada medallista de bronze olímpica el 2000 en el concurs per equips.

## Carrera esportiva

Als Jocs Olímpics de 2000 celebrats a Sydney (Austràlia) va guanyar la medalla de bronze en el concurs per equips, amb una puntuació de 97 punts, després de Rússia (or amb 99 punts) i Japó (plata amb 98 punts), sent les seves companyes d'equip: Lyne Beaumont, Claire Carver-Dias, Erin Chan, Fanny Létourneau, Kristin Normand, Jacinthe Taillon, Reidun Tatham i Jessica Chase.

## Referències

* ↑ Fitxa. Arxivat 2020-04-18 a Wayback Machine. Sports Reference. Consultat el 16 de març de 2018.
# Ana Catarina Ferreira

Ana Catarina Ferreira (Arazede, Montemor-o-Velho, 25 d'abril de 1996) és una jugadora d'hoquei sobre patins portuguesa.
Començà a practica l'hoquei sobre patins al seu municipi natal. Ha competit en diversos equips del Campionat de Portugal d'hoquei sobre patins jugat amb l'Académica de Coimbra, Stuart Hoquei Club Massama, aconseguint un subcampionat (2018-19), i l'Sporting Club de Portugal, assolint dos subcampionats (2020-21, 2021-22) i un subcampionat de Copa (2022). L'estiu de 2022 fitxà pel Telecable Hockey Club amb el qual guanyà totes les competicions disputades durant la temporades 2022-23, Lliga europea, OK Lliga, Copa de la Reina i Supercopa d'Espanya. Internacional amb la selecció portuguesa des de 2013, ha competit en quatre Campionats del Món, assolint dos subcampionats (2016, 2024) i una medalla de bronze (2022), i cinc d'Europeus, guanyant tres medalles d'argent (2015, 2018, 2021).

## Palmarès
### Clubs

* 1 Lliga de Campions de la WSE femenina: 2022-23
* 1 Lligues espanyoles d'hoquei sobre patins: 2022-23
* 1 Copa espanyola d'hoquei sobre patins: 2023
* 1 Supercopa espanyola d'hoquei sobre patins: 2022, 2023

### Selecció portuguesa

* 2 medalles d'argent al Campionat del Món d'hoquei patins femení: 2016, 2024
* 1 medalla de bronze al Campionat del Món d'hoquei patins femení: 2022
* 3 medalles d'argent al Campionat d'Europa d'hoquei patins femení: 2015, 2018, 2021

## Referències

* ↑ Borja Sopeña, J. J. «Ana Catarina renueva y cierra la plantilla del Telecable» (en castellà). La Nueva España, 16-07-2023. [Consulta: 8 desembre 2023].
* ↑ «Ana Catarina Ferreira no Gijón» (en portuguès). HóqueiPT, 27-07-2022. [Consulta: 8 desembre 2023].
* ↑ «Ana Catarina Ferreira» (en portuguès). Shire Sports. [Consulta: 8 desembre 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa d'Ana Catarina Ferreira - RinkHockey.net (anglès)
# Ilinka (Krasnoperekopsk)

* Per a altres significats, vegeu «Ilinka».
Ilinka (en (ucraïnès): Іллінка) és un poble de la República Autònoma de Crimea a Ucraïna, que el 2014 tenia 1.140 habitants. Pertany al districte rural de Krasnoperekopsk.

## Referències

* ↑ «Приказ Минкомсвязи России «О внесении изменений в Российскую систему и план нумерации, утвержденные приказом Министерства информационных технологий и связи Российской Федерации от 17.11.2006 № 142»». Минкомсвязь России. Arxivat de l'original el 2017-07-05. [Consulta: 24 juliol 2016].
* ↑ «Новые телефонные коды городов Крыма». Крымтелеком. Arxivat de l'original el 2016-05-06. [Consulta: 24 juliol 2016].
# Dífil (filòsof estoic)

Dífil (en llatí Diphilus, en grec Δίφιλος) va ser un filòsof estoic que va rebre el renom de Labyrinthus. Va ser el mestre de Zenó. Era fill d'Aristenet. L'esmenta Llucià

## Referències

* ↑ Llucià. Convivium VI
* ↑ «A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology, Di'philus or Di'philus Labyrinthus». [Consulta: 2 octubre 2023].
# Santa Maria de Muntanyans

La Santa Maria de Muntanyans és una església al terme municipal de Castellet i la Gornal (Alt Penedès) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'una ermita d'una sola nau amb contraforts rectes que recorren tot el mur que s'alternen amb contraforts atalussats. Teulada de teula àrab a doble vessant i coronada per un campanar d'espadanya de dos ulls. S'accedeix a l'ermita gràcies a una porta d'arc de mig punt, al damunt d'aquesta hi ha un ull de bou. En un costat té un cos adossat que podria ser l'habitatge de l'ermita.

## Referències

* ↑ «Santa Maria de Muntanyans». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 octubre 2017].
# Port de les Cabeçades

El Port de les Cabeçades és un coll a 2.576,8 m d'altitud situat al límit dels termes municipals de Sarroca de Bellera (a l'antic terme de Benés) i la Torre de Cabdella, en el seu terme primigeni, tots dos del Pallars Jussà. Està situat a la Serra de les Cabeçades, a l'extrem nord-est del terme de Sarroca de Bellera i al nord-oest del de la Torre de Cabdella. Queda al nord del Pic de Filià.
# Isidre Elias

Isidre Elias (Cervera, Segarra) fou un compositor, organista, pianista i director del segle xix.
Deixeble de G. Balart, va dirigir l’orfeó de la seva ciutat natal, Cervera, el 1863. D’ell es conserva un motet dedicat al Santíssim Sacrament, Bone Pastor, per a tenor, orgue o harmònium, al fons musical de la Catedral-Basílica del Sant Esperit de Terrassa (TerC).

## Referències

* ↑ A.A.F. «Elías, Isidro», Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999-2002, vol. 4, p. 652-653.
* ↑ «Obres d’Isidre Elias als fons musicals de Catalunya».
# Isoperla montana

Isoperla montana és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels perlòdids.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: el Canadà (Nova Escòcia, Ontario i el Quebec) i els Estats Units (Connecticut, Delaware, Maine, Minnesota, Nou Hampshire, Maryland, Nova York i Pennsilvània).

## Referències

* 1 2 3 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Banks, 1906. Ent. News 17:175. «Enllaç».
* ↑ Banks, 1898. Trans.Amer.Ent.Soc. 25(3):199. «Core Historical Literature of Agriculture (CHLA)».
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Stoneflies of Delaware (anglès)
* ↑ Stoneflies of Maine (anglès)
* ↑ Stoneflies of Minnesota (anglès)
* ↑ Stoneflies of Maryland (anglès)
* ↑ Pennsylvania Aquatic Insects Arxivat 2016-03-05 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Stoneflies of Pennsylvania (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ NatureServe (anglès)
* ↑ DeWalt, R.E. i S.A. Grubbs, 2011. Updates to the Stonefly Fauna of Illinois and Indiana. Illiesia, 7(3):31-50. «PDF».
* ↑ Flyfishing Entomology - North American Stoneflies (anglès)
* ↑ Perlodidae Species Listing (anglès)
* ↑ Stoneflies of the United States (anglès)

## Bibliografia

* Banks, 1906. Ent. News 17:174-175. «Enllaç».
* Illies, 1966. Das Tierreich 82:410.
* Zwick, P., 1973. Das Tierreich 94:247, 293.

## Enllaços externs

* BugGuide (anglès)
* BioLib (anglès)
# Isoperla miwok

Isoperla miwok és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels perlòdids.

## Descripció

* La larva mascle fa entre 9 i 11 mm de llargària corporal.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador (des de finals del març fins a principis del maig, o finals si l'any ha estat més humit del normal).

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: els contraforts de Sierra Nevada (Califòrnia, els Estats Units).

## Referències

* ↑ Banks, 1906. Ent. News 17:175. «Enllaç».
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Bottorff, R.L. & Szczytko, 1990. A: Bottorff, R.L., Szczytko & Knight. Descriptions of a new species and three incompletely known species of western Nearctic Isoperla (Plecoptera: Perlodidae). Proc. Entomol. Soc. Wash. 92(2):287.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 Sandberg, John B., 2011. The Isoperla of California (Plecoptera: Perlodidae); larval descriptions and a key to 17 western Nearctic species. Illiesia, 7(22):202-258. «PDF».
* 1 2 Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Stark, Bill P. / Robert W. Poole i Patricia Gentili, eds., 1997. Plecoptera. Nomina Insecta Nearctica: A Check List of the Insects of North America, vol. 4: Non-Holometabolous Orders. 643 - 664.
* ↑ NatureServe (anglès)
* ↑ Flyfishing Entomology - North American Stoneflies (anglès)
* ↑ Perlodidae Species Listing (anglès)
* ↑ Stoneflies of California (anglès)
* ↑ Sandberg, John B., 2011. Vibrational communication of Isoperla Banks from California and Oregon (Plecoptera: Perlodidae). Illiesia, 7(1):1-23. «PDF».
* ↑ Stoneflies of the United States (anglès)

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
# Club Marítim Castelldefels

El Club Marítim Castelldefels és club d'esports nàutics fundat el 1974. Practica la vela lleugera, especialment amb patí de vela, catamarà i surf de vela, la pesca esportiva i la motonàutica. Ha organitzat el Campionat d'Europa sub-21 d'esquí nàutic (1993) i el Campionat de Catalunya de catamarà (2009) i de patí de vela (2011). Disposa de l'escola de vela “13 nudos”.

## Referències

* ↑ «Club Marítim Castelldefels». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Expedició Donner

L'expedició Donner (en anglès Donner Party) va ser un famós episodi protagonitzat per colonitzadors nord-americans (pioneers) que anaven cap a Califòrnia i va posar fi a la vida de gran part d'ells (de 87 expedicionaris en van sobreviure 48) encara que, per a sobreviure, van recórrer al canibalisme.
Aquests fets van impressionar als estatunidencs d'aquella època i fins a l'actualitat.
Els fets van passar l'hivern de 1846-1847 quan els expedicionaris es van veure atrapats per una forta nevada primerenca (del mes de novembre) a la Sierra Nevada dels Estats Units prop del llac anomenat aleshores Truckee i actualment llac Donner, que els va deixar aïllats i sense reserves d'aliments.
El colonitzador Lansford W. Hastings que arribà a Califòrnia el 1842 va publicar una guia per a colonitzadors on va descriure la ruta directa entre la Gran Conca, que podria portar emigrants a través de les Muntanyes Wasatch travessant el Desert del Gran Llac Salat (Great Salt Lake Desert). Aquesta és la ruta que va seguir l'expedició Donner que resultava més llarga que la tradicional. La part més difícil del viatge estava a la Sierra Nevada dels Estats Units que rep molta neu de la humitat de l'Oceà Pacífic.
A l'autobiografia de Charles Chaplin afirma que aquesta història és la que va inspirar l'argument de la pel·lícula La quimera de l'or (1925).

## Referències

* ↑ McGlashan, p. 16; Stewart, p. 271.
* ↑ The Gold Rush a Turner Classic Movies (anglès)

## Bibliografia

* Bagley, Will (2010), So Rugged and So Mountainous: Blazing the Trails to Oregon and California, 1812–1848, University of Oklahoma Press, ISBN 978-0806141039
* Hardesty, Donald (1997). The Archaeology of the Donner Party, University of Nevada Press. ISBN 087417290X
* Johnson, Kristin (ed.)(1996). Unfortunate Emigrants: Narratives of the Donner Party, Utah State University Press. ISBN 0874212049
* King, Joseph (1992). Winter of Entrapment: A New Look at the Donner Party, P. D. Meany Company. ISBN 0888350325

## Enllaços externs

* List of Donner Party Resources compiled by Kristin Johnson Arxivat 2013-01-13 at Archive.is
# Theodor Kleine

Theodor Kleine (Lünen, 4 de setembre de 1924 - Lünen, 12 de febrer de 2014) fou un piragüista en aigües tranquil·les alemany que va competir sota bandera la República Federal Alemanya durant les dècades de 1940 i 1950.
El 1956 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Melbourne, on guanyà la medalla de plata en la prova del K-2, 10.000 metres del programa de piragüisme. Formà parella amb Fritz Briel.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles d'or al Campionat del Món de piragüisme en aigües tranquil·les de 1958. Al Campionat d'Europa guanyà tres medalles, dues d'or i una de plata, entre les edicions de 1957 i 1959. També va guanyar 23 títols nacionals de l'Alemanya Occidental entre 1947 i 1959.

## Referències

* 1 2 3 4 «Olympedia – Theodor Kleine». [Consulta: 8 juny 2023].
# Cal Senyor (el Masnou)

Cal Senyor és una obra del municipi del Masnou protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici civil. Format per una planta baixa, dos pisos i un terrat. Si bé aquests dos pisos estan formats per una finestra i un balcó, originalment, al lloc del balcó de la primera planta hi hagué una vitrina típica modernista. Malgrat la importància de l'edifici se li dona a la façana, com el mur lateral esquerra és visible exteriorment està decorat amb motius vegetals i geomètrics, estucats i pintats. Una de les característiques més interessants de l'edifici és el seu pati lateral, tancat amb un mur baix de pedra i molt poc freqüent dins de les construccions del Masnou. Pel que fa a la decoració es poden destacar les franges horitzontals de rajola de color vidriada, que recobreix tota la façana.

### Reixat

Realitzat en ferro forjat. Serveix de tanca del jardí de Cal Senyor. La porta està formada per dues fulles mòbils i un coronament immòbil que ocupa la totalitat del conjunt.
A la seva composició domina fonamentalment la línia corba i els reganyols o acabaments en espiral.

## Història

L'edifici fou encarregat pel capità de vaixell Fèlix Maristany Colomer, que en fou el primer propietari. Sobre un edifici anterior es reedificà la façana l'any 1900, obra l'arquitecte Manuel Sabater Iglesias. L'any 1911 se'n construí el reixat, el jardí contigu i la façana actual, tot obra de Juli Maria Fossas i Martínez.

## Referències

* ↑ Montlló Bolart, Jordi. «Fitxa "08118/144 Cal Senyor - El Masnou"». Mapes de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona, 13-01-2010. [Consulta: 30 setembre 2016].
* 1 2 3 4 «Cal Senyor». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 agost 2014].
* ↑ «Cal Senyor (Casa Frederic Maristany)». Barcelona Modernista. [Consulta: 16 juliol 2020].
* ↑ Arxiu Municipal del Masnou. «Catàleg de la sèrie d'obres particulars i altres instàncies de l'Ajuntament del Masnou». El Masnou: Ajuntament del Masnou. [Consulta: 16 juliol 2020].
# Consell Nacional Croat

El Consell nacional Croat fou la representació dels croats el 1918 al dissoldre's l'Imperi Austrohongarès.
Consells nacionals de les nacionalitats s'havien format a Àustria-Hongria i Rússia el 1917 i 1918. El 29 d'octubre de 1918 el parlament (Sabor) croata, actuant com a Consell Nacional, va proclamar l'Estat dels Eslovens, Croats i Serbis com un estat independent. Els Habsburg van reconèixer l'estat i li van transferir la flota el 31 d'octubre. El 2 de novembre de 1918 es va formar el govern de Croàcia. La bandera nacional croata vermella, blanca i blava fou la bandera del nou estat.
Un altre Consell Nacional, el Consell Nacional Iugoslau, s'havia format a l'estranger agrupant sobretot serbis, i algun croata i eslovè, per oposar-se a la cessió a Itàlia de la Dalmàcia (que els aliats li havien promès si entrava en guerra) i es va establir a Zagreb el 15 d'octubre de 1918, presidit per un eslovè però dominat pel serbi Svetozar Pribićević, i el 24 de novembre de 1918 va demanar formar un estat comú a serbis, croats i eslovens. Aquest Consell s'havia acostat als serbis com a únic poder que podia ajudar els croats i eslovens contra les ambicions territorials italianes.
El partit agrari, el principal de Croàcia, defensava la independència, i els delegats electes van demanar una república de camperols independent i neutral. Però tropes sèrbies ja estaven al país i l'1 de desembre de 1918 el príncep serbi Alexandre va demanar el reconeixement d'un estat unificat de serbis, croats i eslovens, que es va formar el dia 5. El Consell Nacional Croata, superat per les circumstàncies i mancat de suport militar, no va poder fer res. Per decret Alexandre va dissoldre el Consell Nacional Croata, i va formar un parlament de majoria de serbis que va declarar vigent la constitució sèrbia de 1903. Tot i els intents de conservar la independència a la Conferència de París del maig de 1919, el Regne dels Serbis, Croats i Eslovens fou reconegut i el Consell Nacional Iugoslau en va sortir guanyador.
# Primer Apocalipsi de Jaume

El Primer Apocalipsi de Jaume és el tercer escrit del còdex V dels Manuscrits de Nag Hammadi. És un apòcrif del Nou Testament atribuït a Jaume el Just, i, encara que titulat Apocalipsi, és clarament un evangeli gnòstic, un "diàleg de salvació" entre Jesús i un deixeble, en aquest cas Jaume, un dels germans de Jesús.
El text porta per nom Primer Apocalipsi, per distingir-lo del text que ve a continuació del còdex V que porta un títol idèntic: Apocalipsi de Jaume i que s'anomena Segon Apocalipsi de Jaume.

## Contingut

La primera part de l'obra (20,10-30,11) és el diàleg entre Jaume i Jesús on aquest li parla, abans de la Passió, de l'essència de la salvació com a descobriment de la veritat que s'amaga en les paraules del Salvador. A la segona part (32,23-42,24), Jesús, després de la seva resurrecció, transmet a Jaume una sèrie de fórmules que li permetran superar els patiments i el martiri i el guiaran en el descens i l'ascens cap al Pare desconegut. Una part final, amb moltes llacunes, explica en una llarga narració, el martiri de Jaume.

## Característiques del text

Es va escriure en llengua grega a mitjans del segle iii i es conserva en una versió en llengua copta que sembla escrita a la primera meitat del segle iv. Sembla que es va escriure a Egipte entre les comunitats gnòstiques, per interpretar el judeocristianisme sota aquesta ideologia. Les seves tesis són paral·leles al valentinisme. Una referència a Addai, suggereix un ambient sirià entre els destinataris del text.
Des de l'any 1978 es coneix un altre manuscrit d'aquest Apocalipsi, inclòs en el denominat Còdex Tchacos, on també hi trobem l'Evangeli de Judes. Aquest manuscrit està molt malmès, i fins al 2006 no en va aparèixer una reconstrucció en copte, que aporta dades d'interès per conèixer l'esoterisme judeocristià. Aquest segon original és més extens que el del manuscrit de Nag Hammadi i en permet completar llacunes.

## Referències

* ↑ Piñero, Antonio. Todos los Evangelios. Madrid: EDAF, 2010, p. 534-542. ISBN 9788441421165.
# Iúrievets

Iúrievets (en rus Юрьевец) és una ciutat de l'óblast d'Ivànovo (Rússia. El 2009 tenia 11.316 habitants.

## Geografia

Iúrievets est roba al punt de confluència del riu Unja i del Volga, a l'alçada de l'embassament de Gorki, a 133 km al sud-est d'Ivànovo.

## Història

Iúrievets fou fundada el 1225 pel príncep Iuri II de Vladímir. El 1237 la ciutat fou destruïda per l'exèrcit mongol de Batu Khan, net de Genguis Kan.
Des del 1405 la ciutat forma part del principat de Gorodets, del Gran Ducat de Moscou el 1448, de Súzdal el 1451 i finalment del territori de Moscou. El 1565 forma part de l'oprítxnina d'Ivan el Terrible. Potser és en aquesta època quan adopta la ciutat el nom actual. Durant el període tumultuós de començaments de segle xvii, la localitat fou atacada diverses vegades per tropes poloneses. Entre el 1661 i el 1663 va construir-s'hi una fortificació de pedra que va conservar-se fins a finals del segle xviii.
El 1778 va rebre l'estatus de ciutat.
# Cheilinus roseus

Cheilinus roseus és una espècie de peix de la família dels làbrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 40 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des del Mar Roig i l'Àfrica oriental fins a les Illes Marshall i Samoa.

## Referències

* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Anabela Caiovo Gunga

Anabela Caiovo Gunga (22 de maig de 1959) és una professora i política angolesa. Afiliada al Moviment Popular per l'Alliberament d'Angola (MPLA), és diputada d'Angola per la província de Bié des del 28 de setembre de 2017.
Gunga es va llicenciar en psicologia. Va treballar com a professora i va ocupar diversos càrrecs a la funció pública de la seva província, incloent-hi: secretària municipal, professora i inspectora d'educació, directora provincial d'energia i aigua, i directora provincial de família i promoció de la dona.

## Referències

* 1 2 3 4 «Anabela Caiovo Gunga» (en portuguès). Assembleia Nacional de Angola, 2018.
* ↑ «Deputados tomam posse na Assembleia Nacional de Angola» (en portuguès). DW, 28-09-2017.
* ↑ «MPLA - Lista de Candidatos a Deputados – Eleições 2017» (en portuguès). Info Angola, 2017. Arxivat de l'original el 2018-03-11. [Consulta: 12 octubre 2020].
# Eudòxia Angelina

Eudòxia Angelina, en grec medieval Ευδοκία Αγγελίνα, en serbi Evdokija Anđel, que va morir cap al 1211, o una mica després, va ser la reina consort d'Esteve el Primercoronat de Sèrbia, fill d'Esteve Nemanja, des de l'any 1196 fins al 1198. Després va ser l'amant d'Aleix V Ducas, futur emperador de l'Imperi Romà d'Orient. Era filla de l'emperador Aleix III Àngel i d'Eufrosina Ducena.
Eudòxia es va casar en primer lloc amb Esteve Nemanjic, el segon fill d'Esteve Nemanja, governant del principat serbi de Raška. El matrimoni va ser organitzat pel seu oncle, l'emperador Isaac II Àngel, cap al 1186.
El 1195, quan Esteve Nemanja es va retirar a un monestir, el marit d'Eudòxia es va convertir en el sobirà de Raška (i després rei de Sèrbia). Segons els escrits de l'historiador Nicetes Coniata, poc després del juny de 1198, Eudòxia i el seu marit es van barallar, acusant-se l'un a l'altre d'adulteri. A causa d'aquesta disputa, Eudòxia va tornar a la casa del seu pare a Constantinoble.
A Constantinoble, Eudòxia es va convertir en l'amant del futur emperador Aleix V Ducas. Quan els croats de la Quarta Croada van assaltar Constantinoble el 12 d'abril de 1204, ella es va refugiar amb la seva mare i Aleix V a Tràcia, i després, amb el seu pare Aleix III, a Mosinòpolis, ja que la província es s'havia mantingut fidel a l'emperador. Al principi, les relacions entre els dos homes eren cordials, tant que Aleix III va acceptar que Aleix V Ducas es casés amb Eudòxia, però el matrimoni no va durar. Aleix III va considerar a Aleix V com un rival al tron, i després de fer-lo presoner, li va fer treure els ulls. Aleix V va ser capturat i condemnat a mort pels croats.
Va seguir el seu pare en una fugida cap al sud, i Eudòxia es va casar per tercera vegada amb Lleó Esgur, sobirà de Corint, que havia proclamat la seva independència arran dels trastorns de la Quarta Croada. Esgur va concedir la seva protecció al monarca caigut a canvi de rebre la mà de la seva filla. Quan els croats de Bonifaci I de Montferrat van atacar el Peloponès, Lleó Esgur es va haver de retirar i es va trobar assetjat a la ciutadella fortificada d'Acrocorint. Es va suïcidar durant el setge el 1208 saltant pel cingle amb el seu cavall. Eudòxia el va sobreviure i va morir cap al 1211.
Del seu matrimoni amb Esteve Nemanjic, Eudòxia va tenir diversos fills:
* Esteve Radoslav, rei de Sèrbia del 1228 al 1234.
* Comnena Nemanjic.
* Sava II de Sèrbia.

## Referències

* ↑ Kajdan, Aleksandr P. (ed.). The Oxford Dictionary of Byzantium. Nova York; Oxford: Oxford University Press, 1991, p. 66. ISBN 9780195046526.
* ↑ Gregory, Timothy E. A History of Byzantium. Hoboken: ohn Wiley & Sons, 2011, p. 339. ISBN 9781444359978.