OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pere de Cardona i de Luna

* Aquest article tracta sobre Pere de Cardona, bisbe de Lleida. Vegeu-ne altres significats a «Pere de Cardona (desambiguació)».
Monsenyor Pere de Cardona (? - Lleida, 9 de desembre de 1411) va ser bisbe de Lleida (1407-1411).
Fill d'una família destacada de la noblesa catalana, els seus pares eren Hug Folc de Cardona i Beatriu de Luna.
Enmig del compromís de Casp, la família Cardona era partidària del comte d'Urgell, més conegut com a Jaume el Dissortat o el Desditxat.
El bisbe Cardona participà de manera activa en aquella contesa civil, però no en va veure el final, ja que morí l'any 1411. En aquella guerra civil, els d'Urgell van perdre; qui en van sortir victoriosos van ser els partidaris de Ferran d'Antequera.
El 15 de juliol de 1411 poc abans de morir, Pere de Cardona va promulgar unes constitucions que actualitzaven les que hi havia a l'església lleidatana.
Fou un dels prelats turbulents –no sols ell- en aquelles baralles ciutadanes i del regne d'Aragó. Lleida vivia la lluita ben dividida entre dues bandes: els navesos, capitanejats per Simó de Navés; i els comesos, sota la direcció de Pere de Sescomes. Aquests partidaris de l'oligarquia lleidatana, que manava a la Paeria, estaven allunyats dels interessos del comte d'Urgell. Mentre que el bisbe, Pere Cardona, era partidari de Jaume, comte d'Urgell.
La Paeria controlava els moviments, viatges i tractes del bisbe, amb qui fos i on fos. Sobretot controlaven els seus desplaçaments a la localitat d'Agramunt, on hi solia residir el comte d'Urgell.
A la vegada va néixer una nova font de discòrdia a la Floresta. Una part de les terres eren del rei, i l'altra del comte de Cardona. La discussió versava sobre qui era l'amo de les terres reial de Castellots i de les Borges Blanques d'Urgell. Les discòrdies territorials no van acabar amb la mort del bisbe, sinó quan Jaume d'Urgell fou empresonat per Ferran d'Antequera.
D'una lletra dels seus temps: Segons nos stat dit, lo senyor Bisbe d'aquesta Seu es partit vuyt d'ací e es anat al senyor comte d'Urgell a Agramunt, fieyentse anar a Bellpuig.

## Bibliografia

Web del bisbat de Lleida Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine.

## Referències

* ↑ Vinyoles i Vidal, Teresa Maria. «Cartes de dones del segle XIV». A: Miscel·lania de Textos Medievals. volum 8. Barcelona: Consell Superior d'Investigacions Científiques - Institució Milà i Fontanals, 1996, p. 189.
# Crossville (Alabama)

Crossville és una població dels Estats Units a l'estat d'Alabama. Segons el cens del 2000 tenia 1.431 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Crossville tenia 1.431 habitants, 539 habitatges, i 365 famílies. La densitat de població era de 91,8 habitants/km².
Dels 539 habitatges en un 33,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 53,2% hi vivien parelles casades, en un 10% dones solteres, i en un 32,1% no eren unitats familiars. En el 30,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,42 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,04.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,5% tenia menys de 18 anys, un 7,3% entre 18 i 24, un 27,8% entre 25 i 44, un 20% de 45 a 60 i un 21,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones hi havia 81,6 homes. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 76,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 31.394 $ i la renda mediana per família de 44.667 $. Els homes tenien una renda mediana de 27.708 $ mentre que les dones 20.461 $. La renda per capita de la població era de 14.326 $. Aproximadament l'11% de les famílies i el 15,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Annual Estimates of the Population for Incorporated Places in Alabama». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
# Tarragona Federal

Tarragona Federal: Portaveu del Partit Republicà Democràtic Federal de Tarragona. Va sorgir al 1910 i es va dissoldre al 1931 quan es va transformar de diari a setmanari. Segons Josep P. Virgili, era continuació del setmanari també tarragoní La Senyera Federal, que es va començar a publicar l'octubre de 1907. Figurava com a director Julià Nougués, i l'imprimia Esteve Pàmies. En aquest setmanari es van iniciar en el periodisme Antoni Rovira i Virgili, Rafael Homedes, Claudi Ametlla i altres.

## Història

Tarragona Federal era un diari on el contingut principal era polític encara que també donava importància a actes, conferències, discursos i trobades organitzades a través del Partit Republicà Democràtic Federal o seguidors i simpatitzants. Polemitzaven amb La Cruz i amb La Veu de Catalunya perquè eren contraris a la ideologia que propugnava Tarragona Federal.
Es conserva a la Biblioteca Hemeroteca Municipal de Tarragona (BHMT) i a la Biblioteca Pública de Tarragona.

## Aspectes tècnics

Quan era diari, Tarragona Federal constava de 12 pàgines amb 2 columnes cadascuna i un format de 34,5x24,5 cm. Com a curiositat, els titulars que es podien veure eren encapçalaments de les notícies, en la seva segona època es podran veure notícies de caràcter més informatiu.
Majoritàriament publicava en català, però son nombrosos els articles escrits en castellà.

## Seccions i col·laboradors

Les seccions que es podien llegir al Tarragona Federal eren "Informació Local", "Informacions diverses", "Informació comarcal", "Secció marítima" i "Esports" en la seva primera època. Més tard van ser "Cinematografia", "Del municipi", "Garbellades", "Noves", "Pàgina de la joventut", "D'aquí estant", "Tot bromejant" i "Notes comarcals".
Entre els col·laboradors habituals hi destaquen: Francisco Cañagueral, Josep Maria Valbuena, Pitus, Josep Jové i Cantijoch, Estanislau Salvador, Marcel·lí Domingo, Enrique Viana, Domingo de Fuenmayor, Ramón Nogués, Ailuj, Autònom i Modest Anfrons.

## Referències

* ↑ Duch i Barriach. Hemeroteca Municipal Catàleg, 1985.
* ↑ Virgili, Josep-Pau. Tarragona i la seva premsa: 1900-1980. Tarragona: Hemeroteca de la Caixa d'Estalvis de la Província, 1980, p. 86.
* ↑ La Premsa a la Província de Tarragona durant la Segona República, 1931-1936. [Tarragona]: Diputació de Tarragona, 1996. ISBN 84-88618-28-X.
* ↑ La premsa a la Província de Tarragona durant la Segona República, 1931-1936. [Tarragona]: Diputació de Tarragona, 1996, p.562.
* ↑ La premsa a la Província de Tarragona durant la Segona República, 1931-1936. [Tarragona]: Diputació de Tarragona, 1996, p.564.

## Enllaços externs

* Diari Tarragona Federal digitalitzat a la Biblioteca Hemeroteca Municipal de Tarragona.
* Biblioteca Pública de Tarragona.
# José Ignacio Soler Bayona

José Ignacio Soler (Saragossa, 30 de juliol de 1967) és un exfutbolista i entrenador aragonès. Ocupava la posició de migcampista.

## Trajectòria esportiva

Format a les categories inferiors del Reial Madrid, va jugar en primera divisió amb l'Atlètic de Madrid 14 partits a la 93/94 i 1 a la 94/95. També va disputar 39 partits a la màxima categoria amb el CF Extremadura (96/97).
A més a més, ha militat en el CD Badajoz, CA Osasuna, Atlético Marbella i Elx CF, entre d'altres.
Com a entrenador, ha dirigit diversos equips de Tercera i Segona B, com el Casetas, el Mirandés, el Villanueva o l'Andorra.

## Referències

* ↑ Plantilla del Castilla 1989/90 Arxivat 2014-06-04 a Wayback Machine. (castellà)
* ↑ «"L'afició s'ha divertit amb el joc del Casetas"» (en castellà). Periódico de Aragón, 24-06-2003. [Consulta: 8 juny 2009].
* ↑ Plantilla de l'Andorra CF 2008/09 (castellà)
# Ana Maria Pascual-Leone

Ana Maria Pascual-Leone (València, 24 d'agost de 1930) és una farmacèutica valenciana, acadèmica de número de la Reial Acadèmia Nacional de Farmàcia.
Va realitzar els seus estudis de farmàcia a la Universitat de Barcelona, i es va llicenciar en 1953 amb premi extraordinari. Va fer un Doctorat a la Universitat de Madrid en 1956. Des de 1970 va ser membre del Consell Superior de Recerques Científiques. En 1994 va rebre, al costat del seu grup de treball, el Premi Nacional Reina Sofia per les seves recerques sobre la prevenció de les deficiències.
Una de les seves línies de treball ha estat l'estudi dels trastorns hormonals i la malnutrició durant la gestació. També la regulació del metabolisme dels hidrats de carboni, en la regulació d'eix tiroidal i en la secreció d'insulina. Unes altres de les seves àrees de recerca són els nutrients i la seva relació amb els factors endocrins.

## Obra

* Control neuroendocrí del balanç energètic: l'adipòcit secretor
* 2005: Mecanismes moleculars i neuroendocrins del balanç energètic: Patologies
* 2012: Reculada en el temps: la recerca biomèdica a Espanya

## Referències

* ↑ «Pascual-Leone Pascual, Ana María» (en castellà). Real Academia Nacional de Farmacia. [Consulta: 6 juliol 2020].
* ↑ «Dra. Ángela Moreno: “Las vidas de las científicas del siglo XX suponen una superación de barreras sociales"». Arxivat de l'original el 2015-04-18. [Consulta: 28 novembre 2015].
* ↑ Ana María Pascual-Leone (Valencia, 1930)
* ↑ «Monografías de la Real Academia Nacional de Farmacia». Arxivat de l'original el 2015-04-18. [Consulta: 28 novembre 2015].
* ↑ «Colegio Nacional de Químicos Farmacéuticos Biólogos México, A. C.». Arxivat de l'original el 2015-04-18. [Consulta: 28 novembre 2015].
* ↑ «Hemos leído.». Arxivat de l'original el 2015-04-18. [Consulta: 28 novembre 2015].
# Sayf al-Din Muhàmmad

Sayf al-Din Muhàmmad fou sultà gúrida de la família xansabànida del Ghur. Era fill d'Ala al-Din Husayn, al que va succeir a la seva mort el 1161.
Sayf al-Din Muhammad va reprimir als ismaïlites als que el pare havia afavorit. Sota el seu regnat va esclatar la guerra contra els seus vassalls els shithanis, feudataris al Ghur; el comandant militar (sipahsalar) shithani Warmesh ibn Shith fou assassinat per orde de Sayf al-Din, i el germà del difunt va assassinar en revenja a Sayf al-Din en una batalla (1163).
El va succeir el seu nebot Shams al-Din Muhammad, fill de Baha al-Din Sam, que va prendre el làqab de Ghiyath al-Din, sent més conegut com a Ghiyath al-Din Muhammad.

## Bibliografia

* Gulam Mustafa Khan, A history of Sultan Bahram Shah of Ghaznin, IC 23, 1949,
* C. E. Bosworth, The later Ghaznavids: Splendor and Decay, New York, 1977
# Oxiclorur de californi

L'oxiclorur de californi (CfOCl) és un compost radioactiu descobert per primera vegada en quantitats mesurables l'any 1960. Fou el primer compost del californi aïllat.

## Referències

* ↑ Seaborg, Glenn T.. Man-Made Transuranium Elements (en anglès). Prentice-Hall, 1963.

## Enllaços externs

* Web Elements page: Californi
# Paradise Hill

Paradise Hill és un poble dels Estats Units a l'estat d'Oklahoma. Segons el cens del 2000 tenia 100 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Paradise Hill tenia 100 habitants, 45 habitatges, i 31 famílies. La densitat de població era de 74,3 habitants per km².
Dels 45 habitatges en un 22,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 64,4% hi vivien parelles casades, en un 4,4% dones solteres, i en un 31,1% no eren unitats familiars. En el 28,9% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,22 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,74.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 17% tenia menys de 18 anys, un 5% entre 18 i 24, un 22% entre 25 i 44, un 27% de 45 a 60 i un 29% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 48 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 80,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 30.500 $ i la renda mediana per família de 38.125 $. Els homes tenien una renda mediana de 43.333 $ mentre que les dones 48.750 $. La renda per capita de la població era de 22.835 $. Entorn del 8% de les famílies i el 12,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Paradise Hill». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Paradise Hill». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 10 agost 2010].
# Crosta de soca resupinada

Les crostes de soca resupinades són bolets del grup de les crostes de soca.
Grup molt extens i divers, amb aspecte només orientatiu pel que fa a la identificació i que sempre necessita una anàlisi microscòpica.
La superfície pot adoptar morfologies molt diferents, des de llisa fins a venosa, rugosa, berrugosa o espinosa. La textura va de cotonosa a vellutada, cerosa (com la cera), de cuir o gelatinosa.

## Espècies

Les espècies de crostes de soca resupinades més corrents, ordenades per gèneres, són:
* Phlebia radiata, crosta de soca arrugada
* Athelia epiphylla, crosta de soca blanca
* Terana caerulea, crosta de soca blava
* Odontia fibrosa, crosta de soca bruna teranyinosa
* Vuilleminia comedens, crosta de soca cèria
* Skeletocutis nivea, crosta de soca d’avellaner
* Peniophora limitata, crosta de soca d’olivera
* Peniophora pini, crosta de soca de pi
* Amyloporia sinuosa, crosta de soca de porus sinuosos
* Rigidoporus sanguinolentus, crosta de soca de sang
* Xylodon sambuci, crosta de soca de saüc
* Peniophora lycii, crosta de soca grisa
* Conrovelladaiophora puteana, crosta de soca olivàcia
* Ceriporia purpurea, crosta de soca purpúria
* Skeletocutis amorpha, crosta de soca
* Peniophora incarnata, crosta de soca salmonada
* Aleurodiscus amorphus, crosta de soca taronja
* Amphynema byssoides, crosta de soca teranyinosa
* Meruliopsis taxicola, crosta de soca vinàcia

## Referències

* 1 2 3 Gràcia, Enric. La Clau dels Bolets: Identifica'ls de la mà d'Enric Gràcia, Vol. I, p:137. El Papiol: efadós, 2021. ISBN 978-84-18243-12-7.
* 1 2 Vidal, Josep Maria; Ballesteros, Enric. Bolets dels Països Catalans i els seus noms populars. Figueres: Brau Edicions, 2013. ISBN 9788496905986.
* ↑ Laessøe, Thomas; Petersen, Jens H. Fungi of temperate Europe. Princeton Oxford: Princeton University Press, 2019. ISBN 978-0-691-18037-3.
* ↑ Llistosella, Jaume. «Mòdul Fongs. Banc de Dades de Biodiversitat de Catalunya. Generalitat de Catalunya i Universitat de Barcelona.», 2013.
# Tarragona Futbol Club

El Tarragona Futbol Club fou un club de futbol de la ciutat de Tarragona que es fundà l'any 1909. Va tindre diverses desaparicions i refundacions al llarg del segle XX i actualment no competeix des de la temporada 2010-11.

## Història

La història del Tarragona F.C. s'inicià l'any 1909, jugant al velòdrom del camp del Progrés – avui, plaça de Corsini. Però no va ser fins al 1914 que començaria una activitat continuada. L'any 1920 ja es parla assíduament a la ciutat del Tarragona. Els noms de molts jugadors són memoritzats pels aficionats. Noms com ara Tiago, Vallvé, Lliteres, Forcadell, García, Òdena, Porqueres, Pomerol o Pellicer.
El club no disposava de camp propi i jugava a un terreny prop de la platja de l'Arrabassada, a l'esplanada davant l'asil de Sant Josep. En aquells moments, la directiva roig-i-negre no podia pensar a adquirir un camp en propietat. Gràcies a la tasca d'Eduard Ferré i Martí, president del club, s'inaugura l'any 1922 el camp de la Glorieta, a la baixada del Miracle. Els campionats provincials d'aleshores es van jugar allà durant les tres temporades vinents. L'any 1925, s'aconsegueixen uns terrenys de la Pedrera, a la carretera de Barcelona, de 100x54 metres.
L'any següent, el 1926, l'entitat va ser admesa al local que l'Ateneu tenia a la Rambla Nova. Tots els socis del Tarragona F.C ho eren també de l'Ateneu. El club va crear llavors la secció de boxa i d'atletisme, les quals tingueren una curta durada. Va néixer fins i tot una secció de teatre, que va posar en escena obres importants com Don Juan Tenorio, La creu de la masia o El ferrer del Tall.
El club va seguir gaudint de bons jugadors, va arribar a tindre una pedrera millor fins i tot que la del Club Gimnàstic. La Guerra va truncar la marxa ascendent del Tarragona, el franquisme va avortar la renaixença del club que portava el nom de la ciutat. El 1941 el club desapareix, fins al 1976, en què Francesc Vives Andreu refà el club jugant a la tercera regional al camp del Roqueral. Malauradament va tornar a desaparèixer i tornà a sorgir l'any 1985.
El Tarragona FC va conquerir importants títols de l'època: campió provincial la temporada 1927-28 i 1928-29; campió interprovincial la temporada 1929-30 i campió amateur la 1932-33.
Després de l'any 1976 en haver ressorgit, el club jugà a diversos camps de la ciutat. El Roqueral, Sant Pere i Sant Pau, Camp Clar i, la seva darrera temporada, a Torreforta, on actuà com a filial de l'equip del barri de Ponent.

## Bibliografia

* "Cent anys de futbol a Tarragona" Enric Pujol Cayuelas. Edicions El Mèdol.

## Enllaços externs

* http://lafutbolteca.com/la-federacion-espanola-de-futbol-i/
* http://www.cihefe.es/cuadernosdefutbol/2012/03/111-anos-de-futbol-en-tarragona/
# Josep Torres i Argullol

Josep Torres i Argullol (Sallent (Bages), 1850? - Montevideo (Uruguai), 1909) fou un arquitecte català, autor de diferents edificis i esglésies d'estil neogòtic o historicista, previ al modernisme.

## Biografia

Josep Torres i Argullol, fill de Manuel Torres i Torrents, va néixer a Sallent el 1848 i després de les beceroles a Sallent i Manresa, passà a Barcelona i més tard a Madrid, on el 1875 obtingué el títol d'arquitecte per la Real Academia de Bellas Artes de San Fernando. Havent tornat a Catalunya exercí d'arquitecte de Bombers el 1878, i fou al mateix temps arquitecte municipal de Sallent i de Manresa. Intervingué en l'Exposició Universal de Barcelona de 1888 com a cap de negociat d'obres.
Fou elegit president de l'Associació d'Arquitectes de Catalunya (1895) i vicepresident de l'Ateneu Barcelonès. Pels volts del 1890 emigrà a Amèrica i s'establí a l'Uruguai, a Montevideo, on exercí la professió fins a la seva mort.
És autor d'una estudi sobre la Seu de Manresa titulat Monografia de la iglesia de Ntra. Sra. de la Aurora —Seo de Manresa, on defensa que la podia haver construït el mateix arquitecte que Santa Maria del Mar.

## Obra

* Església parroquial de Sallent (1886)
* Església de Valldaura, a Manresa (dissenyada el 1885)
* Església de la Colònia Pons (1884), per a l'industrial Josep Pons i Enrich i probablement alguna de les torres residencials de la Colònia per a la família Pons.
* Edificis del carrer Roger de Llúria de Barcelona (números 55 i 57, actualment 35), entre 1892 i 1896, per a Francisco Peris Mencheta (fundador del diari El Noticiero Universal)

## Notes

* ↑ Segons Bassegoda va emigrar el 1907

## Referències

* 1 2 3 Bassegoda Nonell, Joan «La Seu de Manresa i Santa Maria del Mar». Butlletí de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi, 19, 2005, pàg. 73-86 [Consulta: 27 desembre 2016].
* ↑ «Josep Torres i Argullol». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Ana Martínez Álvarez

Ana Martínez Álvarez és una realitzadora de televisió, guionista, escriptora, professora i actriu espanyola.
És llicenciada en Ciències de la imatge a la Universitat Complutense de Madrid. També s'ha interessat per la música clàssica i el jazz. Va començar a treballar a Radio Nacional de España als 17 anys, com a ajudant de redacció i producció en els programes per als espanyols al mar i a l'estranger. El 1982 va començar a treballar a TVE com a ajudant de direcció i de realització per a Josefina Molina, Pilar Miró, Alfonso Ungría, Pedro Amalio López i altres. Des de 1996 també va col·laborar en la realització de documentals.
El 2000 va guanyar el Goya al millor curtmetratge de ficció amb Pantalones, i el 2006 va dirigir el curtmetratge Penalty, que va guanyar el Tatú de Ouro al millor curtmetratge de ficció a les jornades de Cinema de Bahía (Brasil). El 2010-2012 fou assessora de l'Institut de la Cinematografia i de les Arts Audiovisuals del Ministeri de Cultura d'Espanya en dues convocatòries per a les concessions de beques. Darrerament ha obtingut formació com a terapeuta en l'experiència cinematogràfica.
És membre de l'Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques d'Espanya, de l'Acadèmia de les Ciències i les Arts de Televisió d'Espanya, de l'Associació de dones cineastes i de mitjans audiovisuals (CIMA), sòcia d'honor de la Plataforma de Nous Realitzadors i d'ASECIC.

## Obra literària

* Hilando fino (ed. Icaria)
* Divulgar las matemáticas (Ed. Nivola)

## Cinema

* Más por menos (documental, 1996)
* Mujeres del 36 (1999)
* Pantalones (Curtmetratge, 2000)
* Dalí, la persistencia de la memoria (documental, 2003)
* Penalty (Curtmetratge, 2006)
* Las mariposas del alma (documental, 2006)

## Referències

* ↑ Ana Martínez Arxivat 2020-09-30 a Wayback Machine. al web de l'Acadèmia de Televisió
* ↑ Ana Martínez Álvarez Arxivat 2021-06-24 a Wayback Machine. a historianuevosrealizadores.es
# Shahdheri

Shahdheri (Dheri Shahan, El Mont dels Reis) és un poble de l'extrem oest districte de Rawalpindi, al Panjab (Pakistan). Al nord-est del poble hi ha unes ruïnes que Alexander Cunningham ja va identificar com les de Takshasila, la Tàxila dels grecs. Es troben restes a sis llocs diferents:
* Bir.
* Hatial.
* Sir-Kap-ka-kot.
* Kacha Kot.
* Babarkhana.
* Sir-Sukh-ka-kot.
El primer és a la vora del riu Tapra Nala, el Tipernabon del Pseudo-Cal·lístenes. Hatial és una posició fortificada a les muntanyes Mar-gala (Decapitat) que probablement fou l'antiga ciutadella. Sir-Kap, o el “fort del Decapitat” fou una posició fortificada unida a la ciutadella per una muralla de circumval·lació. Els altres tres llocs serien més moderns, però prop de Babarkhana hi ha unes ruïnes anomenades Siri-ki-pind, que serien la gran Sirsha-danam o "Ofrenes principals", una stupa budista construïda per Asoka i esmentada per Hiuen Tsiang.
Takshasila, la forma sànscrita del nom, vol dir "la roca tallada" o "la roca de Takshaka" (Takshaka fou un rei naga). Alexandre el Gran la va trobar regida per Omphis (sànscrit Ambhi) conegut pel seu títol dinàstic de Taxiles, que va entregar el seu regne a l'invasor. Vuitanta anys després va passar a mans d'Asoka i des d'allí va governar el Panjab abans de recollir la successió al tron de Magadha. Vers el 200 aC va esdevenir territori del regne grec de Bactriana i després va passar al regne Indopart dels que va passar als kushanes vers el final del segle I aC. Al segle I dC Apol·loni de Tíana la va visitar i diu que era la capital de Fraates els dominis del qual corresponen a l'antic regne de Poros d'Hidaspes o Porus, i descriu un bell temple de Porfiri. Fa Hian hi va estar al principi del segle V i Hiuen Tsiang el 630 i el 643 i els dos la descriuen com un lloc de gran santedat i l'escenari del sacrifici de Buda. Després ja no torna a ser esmentada.

## Vegeu també

* Imperi Kushan.

## Bibliografia

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India. Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. , Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India. Oxford: Clarendon Press, 1908.