OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Júlia Bacardit i Cruells

Júlia Bacardit i Cruells (Barcelona, 2 de setembre de 1991) és una periodista, escriptora i editora catalana.
Es va graduar en Humanitats a la Universitat Pompeu Fabra. Ha col·laborat amb diversos mitjans de comunicació i ha cofundat dos projectes: la Revista Branca, de creació literària i gràfica, i el pòdcast en català Les Golfes, amb Anna Pazos.
El 2020 va publicar El preu de ser mare, un assaig periodístic que tracta del mercat de la compravenda d'òvuls. Tres anys més tard, el 2023, publicà la seva segona obra: Un dietari sentimental, un llibre que explica i reflexiona en primera persona sobre algunes de les seves vivències íntimes, però alhora també sobre la literatura, el periodisme i la vida a Barcelona.

## Publicacions

* Bacardit, Júlia. El preu de ser mare. Apostroph, 2020. ISBN 9788412200584.
* Bacardit, Júlia. Un dietari sentimental. Medusa, 2023 (Col·lecció Borm). ISBN 978-84-19202-09-3.

## Referències

* ↑ Ardévol Mallol, Clara; Salamé, Albert «Júlia Bacardit: ‘Som una destinació de turisme reproductiu’». Vilaweb, 13-06-2020 [Consulta: 19 febrer 2023].
* 1 2 «Júlia Bacardit». Kosmopolis. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona. [Consulta: 19 febrer 2023].
* ↑ Puig i Sedano, Xavier «Les Golfes: “És avorrit parlar de la vida i no parlar de llibres“». El Temps, 23-10-2020 [Consulta: 19 febrer 2023].
* ↑ Girona, Joana; Galmés, Maia «El sistema actual és un OnlyFans dels òvuls». Diari de Barcelona, 22-02-2022 [Consulta: 19 febrer 2023].
* ↑ «Fet a mida, capítol 146». La Xarxa de Comunicació Local, 18-01-2022. [Consulta: 19 febrer 2023].
* 1 2 Bacardit, Júlia «Un dietari sentimental». Núvol, 16-02-2023 [Consulta: 19 febrer 2023].
* ↑ Márquez, Teresa «La donació d’òvuls no és fàcil ni innòcua». La República, 16-07-2021 [Consulta: 19 febrer 2023].
# Eleccions municipals de 2019 a Reus

Les eleccions municipals de 2019 a Reus van ser unes eleccions locals que es van celebrar el diumenge 26 de maig de 2019 a Reus, al Baix Camp, com a part de les eleccions municipals espanyoles. Es van triar els 27 regidors de l'Ajuntament de Reus.

## Sistema electoral

Les eleccions als ajuntaments de l'Estat espanyol estan fixades per celebrar-se el quart diumenge de maig cada quatre anys. El sistema electoral fa servir la regla D'Hondt amb representació proporcional, llistes tancades i una barrera electoral del 5% dels vots vàlids, que inclou els vots en blanc. La votació per a l'assemblea local es basa en el sufragi universal.
En les eleccions municipals, la circumscripció electoral és en l'àmbit municipal i el nombre d'escons (o sigui, regidors) a triar del municipi es determina en funció del nombre d'habitants censats en aquest municipi. En el cas de Reus, en tenir 71.714 persones censades, l'hi correspon 27 regidors.

## Candidatures

El 30 d'abril del mateix any, la Junta Electoral de Zona de Reus va proclamar les dotze candidatures del municipi de Reus en el Butlletí Oficial de la Província de Tarragona.
* Junts per Reus (JxCat-JUNTS)
* Esquerra Republicana de Catalunya-Acord Municipal (ERC-AM)
* Partit dels Socialistes de Catalunya-Candidatura de Progrés (PSC-CP)
* Ciutadans-Partido de la Ciudadanía (Cs)
* Candidatura d'Unitat Popular-Alternativa Municipalista (CUP-AMUNT)
* Ara Reus (A)
* Partit Popular (PP)
* En Comú Podem Reus- en Comú Guanyem (ECP -ECG)
* Vox (VOX)
* Entre Veïns Reus (EVR)
* Reus per la República-Primàries (PRIMÀRIES)
* Centro Izquierda de España (dCIDE)

## Jornada electoral
### Constitució de les meses

En aquell moment, Reus tenia una població de 103.477 habitants, dels quals 71.714 persones van ser cridades a votar a una de les urnes de les 120 meses que es van constituir al municipi.

### Participació

La participació en aquestes eleccions va ser de 60,7%, el qual cosa implica que un total de 43.530 ciutadans del municipi van decidir exercir el seu dret a vot. Comparant aquesta participació amb la mitjana catalana, Reus ha registrat una xifra pràcticament idèntica, situant-se en 4,1 punts percentuals per sota.
A continuació, es presenta una taula amb els percentatges de participació registrats a diferents hores del dia de les eleccions:
| Hores | Reus |
| Participació (14h) | 35,4% ( 3,1%) |
| Participació (18h) | 47,9% ( 5,4%) |
| Participació (20h) | 60,7% ( 5,4%) |

## Referències

* 1 2 «Llei orgànica 5/1985, de 19 de juny, del règim electoral general». Portal Jurídic de Catalunya. [Consulta: 31 maig 2023].
* ↑ «Infoelectoral | Resultados electorales» (en castellà). Ministerio de Interior | Gobierno de España. [Consulta: 31 maig 2023].
* ↑ «Eleccions municipals 2019 | Eleccions». Diputació de Barcelona, 21-09-2019. [Consulta: 31 maig 2023].
* 1 2 «Resultats electorals». Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2022-10-10. [Consulta: 4 juny 2023].
# Belestar de Lauragués

Belestar de Lauragués (francès Bélesta-en-Lauragais) és un municipi occità del Lauraguès, en el Llenguadoc, situat en el departament de l'Alta Garona, a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Brunettia scitula

Brunettia scitula és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a Austràlia: Victòria.

## Referències

* ↑ Annandale, 1910. Rec. Indian Mus., 5, 141. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 13 març 2012].
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Atlas of Living Australia Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)

## Bibliografia

* Duckhouse, D. A., 1995. The final-stage larvae of Brunettia (Diptera: Psychodidae: Psychodinae) and their evolutionary significance. Invertebrate Taxonomy 9, 83–105. «Enllaç».
# Ben Jakober

Ben Jakober (Viena, 31 de juliol de 1930) és un escultor austríac. Està casat amb l'artista Yannick Vu.
De 1942 i fins a 1948 va estudiar al Mill Hill School d'Anglaterra. De 1955 i fins a 1968 treballà a una financera. En 1968 inicià la seva carrera artística, fent exposicions a diferents llocs com: París, Madrid, Palma, Budapest.
A diferents punts de Mallorca hi ha obres seves, com a Alcúdia, o en el campus de la Universitat de les Illes Balears.
És membre de la Fellow of the Royal Society of British Sculptors.
Membre fundador de la Fundació Yannick & Ben Jakober a Alcúdia.
El 26 de juliol de 2008, l'ajuntament d'Alcúdia entregà la Medalla d'Or d'Alcúdia a la Fundació Yannick i Ben Jakober amb la presència de destacades personalitats del món de l'art i la societat mallorquina, membres del govern Balear, del Consell de Mallorca i polítics locals.

## Referències

* ↑ «Royal British Society of Sculptors» (en anglès). Arxivat de l'original el 2017-12-26. [Consulta: 25 desembre 2017].
* http://www.artnet.com/artist/573460/ben-jakober.html
* http://www.jakober-vu.com/modern-art-fr1.htm%5BEnllaç+no+actiu%5D
* http://www1.uol.com.br/bienal/23bienal/universa/iueobj.htm Arxivat 2007-12-06 a Wayback Machine.
* http://www.teleweb-mallorca.com/GB/paginas/137_museo_fundacion_jakober.htm Arxivat 2008-05-16 a Wayback Machine.
* http://www.diariodemallorca.es/secciones/noticia.jsp?pRef=2008072800_16_379945__Cultura-Alcudia-concede-medalla-Jakober Arxivat 2011-11-25 a Wayback Machine.
* http://www.redaragon.com/agenda/fichaevento.asp?id=3341
# Plutarc d'Atenes

Plutarc d'Atenes (grec antic: Πλούταρχος, llatí: Plutarchus; vers 350 - 430), fill de Nestori, fou un filòsof neoplatònic grec que va dirigir l'escola neoplatònica d'Atenes al començament del segle v. Pels seus coneixements era conegut com a Plutarc el Gran.
Era eclèctic o sincretista i entre els seus deixebles hi havia Sirià d'Alexandria, que després el va succeir al capdavant de l'escola, i Procle de Lícia. Es creu que va seguir a Iàmblic en la seva doctrina de l'eficàcia dels ritus teúrgics per portar a l'home a la comunió amb Déu.
Va escriure alguns comentaris que s'han perdut sobre el Timeu de Plató i el De Anima d'Aristòtil. Va morir a avançada edat, aproximadament el 430, segons diu Suides.

## Referències

* ↑ 2.Plutarchus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 431
# Bretigney-Notre-Dame

Bretigney-Notre-Dame és un municipi francès situat al departament del Doubs i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia 105 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Bretigney-Notre-Dame era de 105 persones. Hi havia 36 famílies de les quals 8 eren unipersonals (8 homes vivint sols), 8 parelles sense fills i 20 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 48 habitatges, 39 eren l'habitatge principal de la família, 7 eren segones residències i 1 estava desocupat. 45 eren cases i 2 eren apartaments. Dels 39 habitatges principals, 32 estaven ocupats pels seus propietaris i 7 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 1 tenia dues cambres, 1 en tenia tres, 13 en tenien quatre i 24 en tenien cinc o més. 33 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 14 habitatges hi havia un automòbil i a 23 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Bretigney-Notre-Dame el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 4 | 70 a 74 | 4 |
| 4 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 4 | 50 a 54 | 4 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 4 | 40 a 44 | 4 |
| 16 | 35 a 39 | 4 |
| 0 | 30 a 34 | 8 |
| 4 | 25 a 29 | 4 |
| 4 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 8 |
| 8 | 10 a 14 | 0 |
| 8 | 5 a 9 | 8 |
| 4 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 74 persones, 54 eren actives i 20 eren inactives. De les 54 persones actives 53 estaven ocupades (32 homes i 21 dones) i 1 aturada (1 dona i 1 dona). De les 20 persones inactives 7 estaven jubilades, 9 estaven estudiant i 4 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 3 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de comerç i reparació d'automòbils i 2 d'empreses de transport.
L'únic establiment comercial que hi havia el 2009 era una gran superfície de material de bricolatge.
L'any 2000 a Bretigney-Notre-Dame hi havia 8 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999 (francès)
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements et de services dans le domaine du commerce en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Bretigney-Notre-Dame a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Bretigney-Notre-Dame a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Edmond Albius

Edmond Albius fou un esclau de la Reunió, que treballava com jardiner en una plantació, on va aprendre del seu mestre Bellier la fecundació artificial de la carabassa Joffiat i va tenir la idea de fecundar la vainilla unint els òrgans mascle i femella de la vainilla el 1861.
Edmond Albius va enriquir una part dels colons de la Reunió i després, els colons de Madagascar i de Les Comores. Mai els "avanilladors" de l'època (ni d'avui), excepte una minoria, van tornar a conèixer el descobriment d'Edmond Albius, fins i tot alguns van intentar atribuir-lo als blancs.

## La revol·lució de la pol·linització

Durant la seva tasca en les plantacions de vainilla en l'Illa de la Reunió a l'Oceà Índic, va idear un nou mètode pràctic per a dur a terme la pol·linització manual, ja que les flors de vainilla necessiten dels seus po·linitzadors naturals i en absència d'aquests, altres mètodes s'han d'emprar per així poder obtenir la beina i conseqüentment, el seu condiment de vainilla. El mètode es basava en l'ús d'un pal de bambú, fent així, la pol·linització de les plantes de vainilla més eficient. Aquest fet, va suposar un abans i un després en la tasca de cultiu, ja que va permetre la producció comercial de vainilla. Gràcies a aquest nou mètode, els francesos van estendre el conreu de vainilla a d'altres illes en l'Oceà Índic, Índies Orientals i Occidentals i a la Oceania Francesa. Això va repercutir en una gran producció controlada en gran manera pels francesos, els quals eren els responsables de les tres quartes parts de les beines de vainilla produïdes. L'èxit va ser tant prosper que a la dècada del 1890, la vainilla es conreava en territoris com: Java, Tahití, Madagascar, les Seychelles, les Comores, Illes Maurici i altres regions del tròpic.

## Referències

* 1 2 Krulwich, R. «The Little Boy Who Should’ve Vanished, but Didn’t» (en anglès). National Geographic, 16-06-2015. [Consulta: 17 juliol 2022].
* 1 2 «Edmond Albius, the Slave who launched the Vanilla Industry» (en anglès). Afrolegends.com. [Consulta: 17 juliol 2022].
* ↑ Ramachandra Rao, S; Ravishankar, G?A «Vanilla flavour: production by conventional and biotechnological routes» (en anglès). Journal of the Science of Food and Agriculture, 80, 3, 01-02-2000, pàg. 289–304. DOI: 10.1002/1097-0010(200002)80:3<289::AID-JSFA543>3.0.CO;2-2. ISSN: 0022-5142.
# Els Molins (la Cabanassa)

Els Molins, o Les Molines, és un poble del terme comunal de la Cabanassa, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord.
És al nord-est de la Cabanassa, a prop al sud de les muralles de Montlluís. És a ran del Canal dels Molins, construït el 1686 pel Marquès de Durban, a partir del qual es generà el veïnat.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «22 - La Cabanassa». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «La Cabanassa». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ Els Molins en els ortofotomapes de l'IGN
# Yabucoa (Puerto Rico)

Yabucoa és un municipi de Puerto Rico situat a la costa sud-est de l'illa, també conegut amb els noms de La Ciudad del Azúcar i Los Azucareros. Confina al nord amb els municipis de San Lorenzo, Las Piedras i Humacao; a l'oest amb San Lorenzo i Patillas; al sud amb Maunabo; i a l'est amb el mar Carib. Forma part de l'Àrea metropolitana de San Juan-Caguas-Guaynabo.
El municipi està dividit en 10 barris: Yabucoa-pueblo, Aguacate, Calabazas, Camino Nuevo, Guayabota, Jácanas, Juan Martín, Limones, Playa i Tejas..
Yabucoa va comptar amb hisendes i centrals sucreres, com l'Hacienda La Rosario, propietat de Gómez, Méndez i Cia. i la Central Mercedita, comprada per Antonio Roig en 1927 i més endavant coneguda com a Central Roig. En 1998 aquesta última va passar a la Corporació Azucarera de Puerto Rico i va finalitzar la seva activitat el 2000.

## Referències

* ↑ Grupo Editorial EPRL «Yabucoa» (en castellà). Enciclopedia de Puerto Rico. Fundación Puertoriqueña de las Humanidades, 14-06-2015 [Consulta: 26 juny 2015].
* ↑ «American FactFinder» (en anglès). Oficina del cens dels EUA. [Consulta: 26 juny 2015].

## Enllaços externs

* Directori de Municipis, Yabucoa Arxivat 2015-06-26 a Wayback Machine. a la web oficial de l'Estat Lliure associat de Puerto Rico (castellà)
# Juana de Ibarbourou

Juana de Ibarbourou (Melo, 8 de març de 1892/5 - Montevideo, 15 de juliol de 1979) fou una poeta uruguaiana.

## Biografia

Segons diverses versions, va nàixer l'any 1892 tot i que ella declarava haver nascut el 1895. Aquestes confusions també existeixen amb el seu nom complet, Juana Fernández Morales o Morelos de Ibarbourou, però el pseudònim literari Juana de Ibarbourou és el més difós. El seu cognom va ser adoptat del seu marit, el capità Lucas Ibarbourou, amb qui es va casar quan tenia vint anys. Son pare era basc espanyol i sa mare pertanyia a una de les famílies espanyoles més antigues de l'Uruguai.
Va aconseguir una gran popularitat en l'àmbit castellanoparlant per les seues primeres col·leccions de poemes. Va ser elegida membre de l'Acadèmia uruguaiana l'any 1947, i l'any 1959 li va ser concedit el premi nacional de literatura, atorgat aquest any per primera vegada. Les seues obres estan marcades pel modernisme i, temàticament, se centren en temes com ara l'amor de la maternitat, la bellesa física i la natura, que expressa amb un cert llast retòric.
Les seues dues primeres col·leccions de poemes, d'estil modernista, van ser Las lenguas de diamante ('Les llengües de diamant', 1919) i El cántaro fresco ('El cànter fresc', 1920). Van tenir repercussió internacional i van ser traduïts a diverses llengües, igual que altres reculls de poemes posteriors. L'originalitat del seu estil va consistir a unir un ric cromatisme amb imatges modernistes per palesar un sentit optimista de la vida, amb un llenguatge senzill, sense complexitats conceptuals, que redunda en una expressivitat fresca i natural. A partir de llavors va publicar més de trenta llibres, la majoria dels quals van ser col·leccions de poesia, tot i que va escriure també memòries de la seua infantesa com Chico Carlo (1944), i un llibres per a infants (vegeu Obres). La seua àmplia popularitat la va fer mereixedora del sobrenom de Juana de América, el qual ella va afirmar declarant-se "filla de la natura".

## Obres

* Las lenguas de diamante (1918/9)
* Cántaro fresco (1920)
* Raíz salvaje (1922)
* Ejemplario (1927, llibre de lectura per a infants)
* La rosa de los vientos (1930)
* Loores de Nuestra Señora (1934/5)
* Estampas de la Biblia (1934/5)
* Chico Carlo (1944, contes autobiogràfics de la infantesa)
* Los sueños de Natacha (1945, teatre infantil sobre temes clàssics)
* Perdida (1950)
* Azor (1953)
* Mensaje del escriba (1953)
* Romances del destino (1955)
* Oro y tormento (1956)
* Canto rodado (1958)
* Los mejores poemas (1968, Antologia de la seua producció lírica)
* Juan Soldado (1971, col·lecció de vuit relats)

## Enllaços externs

* Pàgina amb diversos poemes i selecció de textos Arxivat 2015-07-17 a Wayback Machine.
* Juana de Ibarbourou: el dulce milagro.
# Bianca Lavin De Casas

Bianca Lavin De Casas (Bilbao, 1875 - ?, segle xx) fou una mezzosoprano basca que probablement debutà vers la fi de la dècada de 1890 i la vida de la qual roman incerta, més enllà d'actuacions de diverses actuacions destacades i documentades en diverses ciutats europees i sobretot a Itàlia. A Espanya, tingué prestigi com a cantant de sarsuela.
El 27 d'octubre de 1896 va participar en la primera posada en escena a Madrid de L'holandès errant, sota la direcció musical de Joan Goula. Durant la dècada de 1900, va actuar principalment a València, Madrid (Espanya), Lisboa (Portugal), Montevideo (Uruguai), el Caire (Egipte), Milà, Nàpols, Palerm i Roma (Itàlia). D'aquells anys, la temporada 1901-1902 va actuar també al Gran Teatre del Liceu de Barcelona. En destaca la seva aparició a La Scala de Milà com a Fricka a Die Walküre, on també hi va cantar el paper de Pierotto a Linda di Chamounix, de Gaetano Donizetti. Anys més tard, el 1908, també adquirí prestigi la seva actuació com a Carmen al Teatro Massimo de Palerm, així com la de Brangània a Tristan und Isolde (de Richard Wagner) al Teatro San Carlo de Nàpols. Durant aquell període, les fonts també destaquen el seu paper cantat de Leonora a l'obra La Favorite de Gaetano Donizetti, representada al Teatro Costanzi de Roma. L'any següent, prengué el paper d'Amneris a l'òpera Aida, de Giuseppe Verdi.

## Referències

* ↑ Kutsch, Karl-Josef; Riemens, Leo. Großes Sängerlexikon (en alemany). vol. 4. Alemanya: K. G. Saur Verlag GmbH, 2012, p. 2637. ISBN 9783598440885.
* 1 2 3 «Bianca Lavin de Casas» (en anglès). Forgoten Opera Singers, n.d. [Consulta: 3 octubre 2021].
* ↑ Ortiz de Urbina y Sobrino, Paloma. «La recepción de Richard Wagner en Madrid» (en castellà). UCM.
* 1 2 Karl-Josef Kutsch; Leo Riemens Großes Sängerlexikon. Walter de Gruyter, 1 gener 2004, p. 2637–. ISBN 978-3-598-44088-5.
* ↑ Döring, Tobias; Fernie, Ewan. Thomas Mann and Shakespeare : something rich and strange (en anglès). Nova York: Bloomsbury Publishing, 2015, p. 223. ISBN 978-1-62892-209-7.
# Cal Ferrer de les Torres

Cal Ferrer de les Torres és una masia de Serinyà (Pla de l'Estany) declarada bé cultural d'interès nacional.

## Casa pairal

Gran casal de planta rectangular i extructura complexa que forma conjunt amb diverses masoveries i altres edificis annexos. L'edificació principal consta de dues plantes, és fortificada i data dels segles XV-XVI; ha estat objecte de remodelacions posteriors. Les obertures conserven encara decoracions gòtiques i renaixentistes, i diverses llindes presenten inscripcions. Als angles es conserven dues torres: una de planta quadrada a l'est, i a l'oest una torre circular rebaixada. Resten igualment altres elements defensius, com ara, diverses espitlleres. La part baixa de la torre circular es va reaprofitar com a capella dedicada a Santa Anna, a la qual s'accedeix a través d'un portal d'arc amb un òcul a la part superior amb decoració calada, on es troba una imatge de la santa que data probablement del segle xvii. La masoveria de ponent està molt deteriorada, mentre que la de llevant s'ha restaurat.
La part més primerenca de la masia es remunta als segles XV-XVI. El nom fa referència a les dues torres defensives de que consta l'edifici. Va ser restaurada i ampliada als segles XVIII-XIX, i se la coneix també amb el nom de Can Genover, nom dels actuals propietaris.

## Referències

* 1 2 «Cal Ferrer de les Torres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 juliol 2017].
# El llarg viatge

El llarg viatge és una escultura situada en l'encreuament de la rambla de Prim i la rambla de Guipúscoa en el districte de Sant Martí de Barcelona.
Realitzada per l'artista gironí Francesc Torres Monsó, per encàrrec de l'Ajuntament de Barcelona i que va ser inaugurada tres mesos abans del començament dels Jocs Olímpics de Barcelona 1992.
L'obra té sis metres d'alçària, és d'aspecte constructivista pels seus volums geomètrics col·locats com un monòlit fragmentat, ha estat emplaçada en la vora d'un llac artificial de seixanta metres de llarg.

## Vegeu també

* Art públic de Barcelona

## Referències

* ↑ «Escultura El Llarg Viatge - Barcelona | La Verneda i la Pau - Pobles de Catalunya». [Consulta: 17 juliol 2023].
* ↑ Diario, Barna. «Escultura El Llarg Viatge en La Línea de la Verneda» (en castellà), 20-08-2021. [Consulta: 17 juliol 2023].

## Bibliografia

* Capó, Jaume i Catasús, Aleix. Barcdelona Esculturas. Ediciones Polígrafa, 2001. ISBN 84-343-0979-3.