OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Comunitat de comunes del Pays de Niederbronn-les-Bains

La Comunitat de comunes del Pays de Niederbronn-les-Bains (oficialment: Communauté de communes du Pays de Niederbronn-les-Bains) és una Comunitat de comunes del departament del Baix Rin, a la regió del Gran Est.
Creada al 1999, està formada 13 municipis i la seu es troba a Niederbronn-les-Bains.

## Municipis

* Dambach
* Gumbrechtshoffen
* Gundershoffen
* Mertzwiller
* Mietesheim
* Niederbronn-les-Bains
* Oberbronn
* Offwiller
* Reichshoffen
* Rothbach
* Uttenhoffen
* Windstein
* Zinswiller

## Referències

* ↑ CC du Pays de Niederbronn-les-Bains

## Enllaços externs

* Pàgina oficial
# Bernardino Bautista Monterde

Bernardino Bautista Monterde (?, 4 de desembre de 1880 - Madrid, 5 d'abril de 1959) fou un compositor espanyol especialitzat en música escènica: sainets i sarsueles.

## Obres

Es conserven obres seves al fons musical SEO (Fons de l'Església Parroquial de Sant Esteve d'Olot).
Obres referenciades al Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana:
Sainets i sarsueles: Albejón pa' los borregos; Carmen de Granada; Carnaval en el país de los cuentos; Chingolo o Alma argentina; Cielo, mar y tierra; De Zaragoza a la Corte o La venta de los amores; Del Sacro Monte; Divinas musas; El ángel custodio; El artículo cuarto; El bautizo del nene; El Chavea; El huertecillo; El secreto de los faraones; El triunfo del Momo; El último beso; El último tenorio; En la cruz de Mayo; Entre barracas; Flor de España; Heredero forzoso; La cruz del matrimonio; La encerrona; La escuela de los fenómenos; La niña de las perlas; La tarjeta postal; Las aventuras de Colón; Las Chalas; Los bailes de zarzuela; Luces de Microtalia; ¡Mi bandera!; No te cases que peligras; Pasarse de guapo; Pastorcillos a Belén; Playerías; Princesa pico largo; Quítese usted la camisa; Sangre virgen; Venta de los amores.
Banda: La virgen de la Macarena (paso).
Cançons per a veu i piano: Carmela Cruz; En Cuchilleros; Macarenas; No lo dejes luego; Yo no te he llamado.

## Referències

* ↑ «Obres de Bernardino Bautista Monterde a l'IFMUC».
* ↑ Cortizo, Mª Encina. «Bautista Monterde, Bernardino». A: E. Casares Rodicio. Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Vol. I. Madrid: Sociedad General de Autores y Editores, 2002.
# Boscarla mostatxuda

La boscarla mostatxuda, o buscarla mostatxuda a les Illes o xitxarra mostaxuda al País Valencià (Acrocephalus melanopogon), és un dels membres de la família dels acrocefàlids (Acrocephalidae), dins l'ordre dels passeriformes.

## Morfologia

* És una boscarla mitjana que fa 12-13.5 cm de llargària.
* És de color marró vermellós amb llistes més fosques, per sobre. Per sota és gairebé blanc.
* Coroneta molt fosca que contrasta amb la línia superciliar molt clara, i a sota una línia ocular també fosca.
* El bec és fort i punxegut.
* Sexes idèntics, com en la majoria de les espècies del gènere.

## Hàbitat i distribució

Aquest ocell viu entre la vegetació aquàtica vertical com els joncs i les canyes. Es reprodueix a Europa meridional i zones temperades d'Àsia meridional amb uns pocs a l'Àfrica nord-occidental. És un ocell d'hàbits parcialment migratoris, de manera que els que crien al sud-oest d'Europa són sedentaris, els del sud-est hivernen a la zona mediterrània, i la raça asiàtica emigra a Aràbia i Pakistan.
Als Països Catalans crien, en nombre no gaire alt, en zones humides com ara s'Albufera de Mallorca (potser la major concentració) i l'Albufereta de Pollença (a Mallorca), s'Albufera de Son Saura (a Menorca), el Fondo d'Elx-Crevillent, l'Albufera de València i la marjal de Pego-Oliva (al País Valencià) i el delta de l'Ebre i els aiguamolls de l'Empordà (al Principat). En hivern, a aquestes aus residents, s'afegeixen un bon nombre d'individus migratoris.

## Reproducció

Fa el niu entre les canyes, els joncs o un arbust, on la femella pon 3–6 ous a mitjans d'abril i els cova durant 14–15 dies. En general és una espècie monògama (Leisler i Wink, 2000).

## Alimentació

Com la majoria de les boscarles, és insectívor. També menja cargols d'aigua.

## Llistat de subespècies

Se n'han descrit dues subespècies:
* Acrocephalus melanopogon melanopogon (Temminck, 1823)
* Acrocephalus melanopogon mimicus (Madarász, 1903)

## Referències

* ↑ Atles d'aus reproductores a Espanya Rev. 4-04-2010
* ↑ Classificació de les subespècies dels Acrocefàlids Rev. 4-04-2010
# Roca de la Coma (Abella de la Conca)

La Roca de la Coma és una formació rocosa del terme d'Abella de la Conca, a la comarca del Pallars Jussà.
Està situada a ponent del poble d'Abella de la Conca, parcialment paral·lela -convergent sobre el mateix poble i divergent conforme se n'allunya- a la Serra de Monteguida. És damunt de la riba dreta del riu d'Abella, i constitueix tota la cara nord, mirant a Monteguida, dels turons que delimiten la vall del riu pel costat nord.
És, per tant, el vessant septentrional que correspon a la carena formada, d'orient a occident, per la Roca de Viella, el Pas de Finestres i la Roca de la Casa Vella.Tota la seva part superior és dins de la partida d'Ordins.
Roca de la Coma és un topònim romànic descriptiu: es tracta d'una roca allargassada situada ha costat septentrional de la partida de la Coma, de manera que la tanca pel nord.
# Bouguer (cràter)

Bouguer és un cràter d'impacte lunar que jeu al llarg del bord sud del Mare Frigoris, al nord del cràter Bianchini. A l'oest-sud-oest de Bouguer, al llarg de la mateixa riba del mare, està el cràter Foucault. Gairebé a l'oest apareix el més prominent Harpalus, i també a l'oest hi ha el de La Condamine.
És un cràter relativament jove amb la vora ben definida. La formació és relativament circular, però hi ha unes lleus inflors exteriors a l'est, al nord-nord-oest, i al sud-oest. Hi ha alguna evidència de desploms al sortint oriental. La zona interior ocupa la meitat del diàmetre del cràter, és relativament plana i està lliure d'accidents.

## Cràters satèl·lit

Per convenció, aquestes característiques s'identifiquen en els mapes lunars posant lletres al costat del punt mitjà del cràter que es troba més pròxim al cràter Ball:
| Bouguer | Coordenades | Diàmetre |
| A | 52° 30′ N, 33° 48′ O﻿ / ﻿52.5°N,33.8°O﻿ / 52.5; -33.8﻿ (Bouguer A) | 8 km |
| B | 53° 18′ N, 33° 00′ O﻿ / ﻿53.3°N,33.0°O﻿ / 53.3; -33.0﻿ (Bouguer B) | 7 km |

## Referències

* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.

## Vegeu també

* Llista de cràters lunars
* Selenografia

## Enllaços externs

* «Digital Lunar Orbiter Photographic Atlas of the Moon».
# Valor (axiologia)

El valor d'una cosa és el conjunt de qualitats que la fan estimable. En ètica hom diu que suposen un imperatiu d'acció, és a dir, obliguen a actuar d'una manera determinada segons es tinguin uns valors o uns altres. El valor és, doncs, el nucli de tota moral. Cada persona té uns valors determinats, igualment com en té uns cada cultura.
La ciència dels valors és l'axiologia, que és una part de l'ètica. Determina quins criteris fan que una persona tingui uns valors o uns altres, quina jerarquia de valors existeix en cada comunitat i com influencia en l'acció. Igualment analitza el sistema de valors d'un individu o grup.
Els valors es considera que tenen polaritat, és a dir, en un extrem hi a el valor (o valor positiu) i en l'altre el contravalor (antivalor, disvalor o valor negatiu). Per exemple, amor-odi, justícia-injustícia, responsabilitat-irresponsabilitat, etc.
Una altra característica dels sistemes de valors és la jerarquia, això és, uns es presenten com més importants, superiors o "alts" i altres més "baixos" o secundaris. Això permet ordenar-los en una taula de valors.

## Tradicions

Segons l'escola que els agrupi, es poden dividir els valors en absoluts o relatius, essent els absoluts universals i els relatius els que depenen de cada persona o comunitat.
Alguns dels valors tradicionals d'una cultura donada en una època determinada, per algunes persones, són: amor, honestedat, justícia, llibertat, respecte, responsabilitat, solidaritat i tolerància social.

## Sociologia

Des del punt de vista sociològic, el terme de valor s'utilitza de forma diferent. En primer lloc, es discuteix a nivell epistemològic i metodològic com en el concepte de rellevància de valor de Max Weber. En segon lloc, està la qüestió addicional de la moral i la bona vida, que està vinculat als debats sobre la neutralitat valorativa. En tercer lloc, la sociologia s'ocupa d'identificar i analitzar els valors vigents de les persones en èpoques determinades, nacions, societats, subcultures o esferes de la vida.
Els valors es consideren compromisos profunds o intensos incorporats en les disposicions universalment acceptades i es poden contrastar amb les actituds, que són considerades des d'un punt de vista i opinió de tipus superficial i feble.

## Referències

* ↑ Carpio, Adolfo P. Principios de filosofía: Una introducción a su problemática. Glauco, 1988.
* ↑ STONES, R., The Cambridge Dictionary of Sociology, (ed., R. Turner), Cambridge, Ed. Cambridge University Press, 2006. (s. v. “Values").
Viccionari
# Conanci

Conanci és el nom dels següents personatges:
* Conanci de Palència, bisbe de Palència (607-639)
* Conanci de Toledo, bisbe de Toledo (?)
# Can Garrigó

* Per a altres significats, vegeu «Can Garrigó (Bigues)».
Can Garrigó fou una finca de cultiu al barri de Santa Eulàlia de Vilapicina, a l'antic terme municipal de Sant Andreu de Palomar. Actualment, la major part dels terrenys que ocupaven aquesta finca són dintre del districte de Nou Barris. El seu nom original fou Manso Sentmenat perquè els primers propietaris foren la família Sentmenat que ostentaven els títols nobiliaris de marquès de Castelldosrius i baró de Santa Pau. L'única construcció original a dins de la finca era la masia del mateix nom.

## El pla d'urbanització

El 1896, quan Sant Andreu de Palomar encara era un municipi independent, s'aprova el pla d'urbanització de la finca dins de la planificació de l'eixample de Sant Andreu que preveia un tramat de carrers en quadrícula per unir el nucli antic de Sant Andreu, el barri Santa Eulàlia de Vilapicina i la barriada dels Indians. D'aquest pla de Can Garrigó destaca el nom amb què es bategen els carrers on s'utilitzen les lletres de l'abecedari: A, B, C, D, E, F, G, H, I i J. Avui en dia encara hi ha un carrer que manté el seu nom original, ara retolat carrer de la Jota.
El mateix any 1896 mor Josep Vilardebó i Moret, propietari de can Garrigó, i la finca l'hereta el seu nebot Marcel·lí Vilardebó i Farnés. L'1 de juny de 1900, Marcel·lí Vilardebó ven Can Garrigó a Maria dels Àngels Puig i España. A partir d'aquest moment la finca es comença a segregar i a vendre per a la construcció d'habitatges. A la dècada dels anys 1920 s'urbanitzen els passatges de l'Arquitecte Millàs i de Santa Eulàlia. La darrera part de la finca de cultiu continua funcionant fins a l'any 1961 quan Delmir de Caralt i Puig, fill de Maria dels Àngels Puig, expulsa la família Campmany, masovera a la casa des de la dècada de 1830, i s'enderroca la masia.

## Bibliografia

* DDAA. Les masies de Sant Andreu de Palomar: Inventari de cases de pagès andreuenques, 2a edició. Barcelona: Llop Roig, 2014. ISBN 978-84-616-7016-1.
# Bode (Iowa)

Bode és una població dels Estats Units a l'estat d'Iowa. Segons el cens del 2000 tenia 27 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Bode tenia 327 habitants, 148 habitatges, i 95 famílies. La densitat de població era de 307,9 habitants per km².
Dels 148 habitatges en un 23% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 50% hi vivien parelles casades, en un 8,8% dones solteres, i en un 35,8% no eren unitats familiars. En el 31,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 19,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,21 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,71.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 19,6% tenia menys de 18 anys, un 9,5% entre 18 i 24, un 19,3% entre 25 i 44, un 21,1% de 45 a 60 i un 30,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 46 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 92 homes.
La renda mediana per habitatge era de 32.917 $ i la renda mediana per família de 39.375 $. Els homes tenien una renda mediana de 29.375 $ mentre que les dones 20.625 $. La renda per capita de la població era de 16.014 $. Entorn del 2,1% de les famílies i el 5,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Bode». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Bode». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Visto para sentencia

Visto para sentencia va ser una sèrie espanyola de televisió, emesa per TVE el 1971.

## Argument

La sèrie, a l'estil de la famosa sèrie nord-americana Perry Mason, oferia una dramatització de processos judicials, basats en fets reals ocorreguts a Espanya. Pretenia, a més, acostar el sistema de tribunals espanyol als ciutadans.

## Repartiment

* Javier Escrivá….......Fiscal Luque
* Fernando Delgado
* José María Escuer
* Francisco Pierrá…. El Juez

## Llista d'episodis

* La prima Angustias - 26 d'abril de 1971
** Estanis González
** María Isabel Pallarés
** Antonio Puga
** Manuel Salgueró
** Ángel Terrón
* Un testigo inoportuno - 3 de maig de 1971
** Lola Cardona
** Arturo López
** Sergio Mendizábal
** Carmen Robles
** José Sancho
** Ricardo Tundidor
* El seductor - 10 de maig de 1971
** Carlos Ballesteros
** Almudena Cotos
** Ricardo Merino
** Mari Carmen Prendes
* La mala suerte - 17 de maig de 1971
** Florinda Chico
** Joaquín Molina
** Venancio Muro
** Enrique Vivó
* Secuestro - 24 de maig de 1971
** Emilio Gutiérrez Caba
** Lola Losada
* La deliciosa muerte - 28 de juny de 1971
** Valeriano Andrés
** Gemma Arquer
** Estanis González
** Rosa Luisa Goróstegui
** Pilar Puchol
** Sagrario Sala
** Asunción Villamil
* Don Martíny Don Fabián - 5 de juliol de 1971
** Mary Delgado
** Carmen Fortuny
** José Franco
** Amparo Martí
** Salvador Orjas
* Los zapatos de Cenicienta - 12 de juliol de 1971
** Antonio Casas
** Nela Conjiu
** Gloria Muñoz
** Lorenzo Ramírez
* Chantaje - 2 d'agost de 1971
** Maite Blasco
** Fernando Cebrián
** Álvaro de Luna
** Manuel Peiró
** Luis Prendes
** Francisco Sanz
** Ángel Terrón
** Maite Tojar
* Celos - 9 d'agost de 1971
** Álvaro de Luna
** Manuel Galiana
** Luis Prendes
* La segunda perla - 16 d'agost de 1971
** Carlos Ballesteros
** Antonio Cintado
** Fiorella Faltoyano
** Fabio Leon
** Ricardo Merino
** Rafael Navarro
* Después de la juerga - 23 d'agost de 1971
** Ricardo Merino
** Luis Prendes

## Premis

* Antena de Oro 1971

## Referències

* Televisión española. 1971. Ministerio de Información y Turismo. Página 15.
* Revista Teleprograma. Número 276. 19 de juliol de 1971.

## Enllaços externs

* Ficha en IMDb
* Fitxa a Las series de nuestra vida
* Crítica al diari La Vanguardia, 30 de maig de 1971
# Bernardino Bonifacio de Tovar

Bernardino Bonifacio de Tovar és un escultor castellà del segle XVI fill del també arquitecte-escultor de Toledo, Juan de Tovar. L'any 1510 talla els taulers de la sala capitular de la Catedral de Toledo, talla robusta de combinació ornamental, que equilibra el dibuix per deixar espais anàlegs al fons. Obra seva és la porta de sortida al claustre de la Catedral d'Astorga, consta de dues fulles, amb una cornisa de motllures que enclouen vuit taulers, quatre amb relleus de sant Sebastià, sant Roc, sant Jaume i sant Miquel. A El Carpio de Tajo (Toledo) va tallar una imatge de sant Miquel Arcàngel per a l'església del mateix nom, realitzada a la segona meitat del segle xvi.

## Bibliografia

* Emilio Orduña Viguera. Arte Español:La Talla Ornamental en Madera Compañía Ibero-Americana de Publicaciones SA. Madrid, 1930.

## Enllaços externs

* CNICE.San Miguel Arcángel
# Rosa Ramon Soler

Rosa Ramon Soler (Barcelona, 1946) és una metgessa i executiva hospitalària catalana.

## Biografia

Amb formació en anestesiologia i reanimació i en medicina intensiva, el 1978 va entrar a treballar a l'Hospital de Bellvitge (HUB). L'any 1986 va ser impulsora de la implementació d'una unitat de reanimació postquirúrgica en l'hospital universitari. Va pujar en l'organigrama del centre i va completar la seva formació amb un doctorat i un màster en Economia de la salut i gestió sanitària. Així, el 1995 arribaria a ser-ne la directora mèdica de l'HUB, la primera dona en ocupar aquest càrrec en tots els centres de l'Institut Català de la Salut.
L'any 2003 va canviar Bellvitge per Tarragona, on va ser nomenada gerent de l'Hospital Joan XXIII. Fins aleshores, els pacients de la província havien de desplaçar-se sovint a Barcelona per sotmetre's a una gran diversitat de proves mèdiques. La doctora Ramon Soler va engegar un pla de millores per revertir aquesta situació, modernitzant la institució i ampliant el ventall de serveis que oferia.
El 2006, quan l'Orde Hospitalari de Sant Joan de Déu va adquirir l'Hospital Comarcal de Sant Boi de Llobregat, Rosa Ramon s'hi va incorporar com a directora gerent del centre.

## Homenatges

El març de 2023, va ser una de les personalitats homenatjades per l'Ajuntament de Barcelona en la campanya Ciutat de Dones.

## Referències

* ↑ «Rosa Ramon Soler». Dones i feminismes. Drets Socials, Justícia Global, Feminismes i LGTBI. Ajuntament de Barcelona, 01-03-2023. [Consulta: 20 abril 2023].
* ↑ Lladó, Albert. Hospital Universitari de Bellvitge. 50 anys (1972-2022) ( PDF). Hospital Universitari de Bellvitge, 2022-10. ISBN 978-84-09-44382-6.
* ↑ Font, Àngel. «Dra. Rosa Ramon Soler». A: Història Contemporània de Catalunya: Entitats mèdiques i sanitàries. vol. 15. Barcelona: Testimonios para la Historia, 2004 (Col·lecció Personatges de Catalunya). ISBN 978-84-96038-04-2.
* ↑ Memòria 2006 ( PDF). Fundació Sant Joan de Déu, p. 6,8 [Consulta: 20 abril 2023].
* ↑ García Ríos, José María. «El ilusionante proyecto del Parc Sanitari Sant Joan de Déu de Sant boi de Llobregat». A: San Juan de Dios en España (1950-2020): Una respuesta desde la hospitalidad (en castellà). Vol. 2. Granada: Archivo-Museo San Juan de Dios "Casa de los Pisa", 2021-03-08, p. 378-386. ISBN 978-84-121472-1-6.
* ↑ «Biografies». Ciutat de Dones. Ajuntament de Barcelona, 01-03-2023. Arxivat de l'original el 2023-03-25. [Consulta: 20 abril 2023].

## Vegeu també

* Viquiprojecte:Ciutat de dones

## Enllaços externs

* «Rosa Ramón, primera directora mèdica de l'ICS i de l'HUB» (YouTube). Hospital Universitari de Bellvitge, 18-05-2022. [Consulta: 20 abril 2023].
# Bunuze

Bunuze (en francès i oficialment Bunus), és un municipi de la Baixa Navarra, un dels set territoris del País Basc, al departament dels Pirineus Atlàntics i a la regió de la Nova Aquitània. Limita amb les comunes de Larzabale-Arroze-Zibitze, al nord, Jutsi al nord-est, Ibarrola a l'oest, i Donaixti-Ibarre al sud.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1901 | 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 263 | 189 | 189 | 173 | 162 | 151 | 139 |
| A partir de 1962, el cens té en compte la població resident definida com a "Population sans doubles comptes" per l'INSEE |||||||
# Variable FK Comae Berenices

Els estels variables FK Comae Berenices són un tipus de variables de les qui la fluctuació de lluentor és de només unes dècimes de magnitud. Són gegants de tipus espectral G i K que roten a gran velocitat i la superfície de la qual té una lluentor no uniforme. El període de variació en aquests variables correspon al seu període de rotació, i poden ser també ser sistemes binaris espectroscòpics. És possible que aquests estels representin una etapa posterior en l'evolució d'un sistema binari amb un embolcall comú, on els dos nuclis ja s'han fusionat.
FK Comae Berenices —prototip de la classe—, 31 Comae Berenices (LS Comae Berenices), 28 Monocerotis (V645 Monocerotis) i UZ Librae són exemples d'aquest tipus de variables.

## Referències

* Variability type FKCOM (General Catalogue of Variable Stars)
# Conceyu Nacionalista Astur

Conceyu Nacionalista Astur (CNA) fou el primer partit polític nacionalista asturià, que funcionà del 1976 al 1981. El crearen joves asturianistes decidits a trencar amb la tradició política asturiana i decidits a oferir una alternativa nacional asturiana i rupturista al procés de reconstrucció estatal durant la transició, tot reclamant per a Astúries un tractament nacional com Catalunya o el País Basc.
Entre els fundadors hi havia Xosé Lluis Carmona, Xesús Cañedo Valle, Pepe Fernández Alonso, Dubardu Puente, membres del Conceyu Bable i David Rivas (1957), fundador a Madrid el 1977 del Conceyu d'Asturies. El seu secretari general fou Anxelu Zapico.
Durant la seva vigència no va assolir cap èxit electoral, i fins i tot alguns militants foren detinguts sota acusació de col·laborar amb ETA politicomilitar en l'assalt al Banco Herrero d'Oviedo; i el 1981 es va dissoldre. De les seves cendres sorgiren altres partits asturianistes, com Unidá Nacionalista Asturiana, que es va presentar a les eleccions europees del 1989 sota la mà de David Rivas, qui posteriorment fou candidat d'Andecha Astur a la presidència del govern d'Astúries el 1999 i el 2003.
# Campionat del Món de Trial 1976

La temporada de 1976 del Campionat del Món de trial fou la 2a edició d'aquest campionat, organitzat per la FIM. El calendari oficial constava de 12 proves puntuables, celebrades entre el 14 de febrer i el 19 de setembre.
Aquella temporada, Yrjö Vesterinen guanyà el primer dels seus tres títols consecutius. D'altra banda, per primera vegada un català se situava entre els 10 millors a la classificació final del campionat: Fou Manuel Soler, en setena posició.

## Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Yrjö Vesterinen | Bultaco | 93 |
| 2 | Malcolm Rathmell | Montesa | 87 |
| 3 | Martin Lampkin | Bultaco | 85 |
| 4 | Mick Andrews | Yamaha | 69 |
| 5 | Ulf Karlson | Montesa | 67 |
| 6 | Charles Coutard | Bultaco | 54 |
| 7 | Manuel Soler | Bultaco | 52 |
| 8 | Nigel Birkett | Suzuki | 30 |
| 9 | Jean Marie Lejeune | Montesa | 25 |
| 10 | Rob Edwards | Montesa | 24 |

## Referències

* «FIM Trial World Championship. 1976» (en anglès). trialonline.org. Arxivat de l'original el 13 de juny 2013. [Consulta: 20 febrer 2011].