OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Anacroneuria toriba

Anacroneuria toriba és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: l'estat de São Paulo (el Brasil).

## Referències

* ↑ Klapálek, 1909. Wien. ent. Ztg. 28(7/8):228.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Froehlich, 2002. Proc.Biol.Soc.Wash. 115(1):100.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Perlidae Species Listing (anglès)
* ↑ Encyclopedia of South American Aquatic Insects: Illustrated Keys to Known Families, Genera, and Species in South America. Plecoptera (anglès)
* ↑ Checklist dos Plecoptera (Insecta) do Estado de São Paulo, Brasil Arxivat 2010-12-17 a Wayback Machine. (portuguès)

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Froehlich, 2010. Zootaxa 2365:67.
* Grimaldi, D.; Engel, M. S. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521821490.
* Zwick, P. Insecta: Plecoptera: phylogenetisches System und Katalog (en alemany). Walter de Gruyter, 1973. ISBN 9783110045512.
* Zwick, P., 2000: Phylogenetic System and Zoogeography of the Plecoptera. Annual Review of Entomology. Vol. 45: 709-746. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2022-10-17. [Consulta: 1r desembre 2011].

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
# All de taronger

L'all de taronger (Allium neapolitanum), és una planta herbàcia, bulbosa, perenne i vivaç. Floreix a principi de la primavera, amb flors blanques en forma d'umbel·la hemiesfèrica. És nadiua del sud d'Europa, nord d'Àfrica i Orient Mitjà (Mediterrània). És una planta cultivada com a ornamental, però sovint naturalitzada. Addicionalment pot rebre els noms d'all napolità i allassa grossa.

## Morfologia

* Tija de tres arestes, de 20 - 50 cm d'alçada.
* Bulb subglobós, amb la túnica externa membranosa, d'1 - 2 cm de diàmetre.
* Fulles, dues o tres, linears o lanceolades i carenades de 8 a 35 cm de llarg i 5 - 20 mm d'ample.
* Espata: és una bràctea, d'una sola valva en aquesta espècie, grossa que sovint envolta l'espàdix o inflorescència, que donarà el pom de flors característic d'aquesta planta.
* Flors formant umbel·la esfèrica o semiesfèrica, amb una bràctea involucral, de 5 - 10 cm de diàmetre. Flors hermafrodites amb sis tèpals de color blanc (tres pètals i tres sèpals similars), en forma de copa, i sobre peduncles. Sis estams i ovari súper amb tres carpels.
* Fruit en forma de càpsula.

## Ecologia i hàbitat

Planta herbàcia geòfita bulbosa, que creix en vores de camins i llocs ruderals. La podem trobar des dels 0 als 1. 200 m s.n.m.

## Referències

* 1 2 «Allium neapolitanum». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 26 març 2022].
* ↑ de Bolòs, Oriol; Vigo, Josep; Masalles, Ramon M.; Ninot, Josep M. «Compostes». A: Flora Manual dels Països Catalans (en català). 2a Edició. Barcelona: PorticNatura, 2005, p. 1023. ISBN 8473064003.
* Bolòs, O. et al.. Flora manual dels Països Catalans. 3a ed., Barcelona: Pòrtic, 2005.
* Bayer, E., Plantas del Mediterráneo, 1989, editorial Blume, Barcelona, ISBN 84-7031-629-X.
# All groc

L'all groc (Allium flavum), és una planta bulbosa de la família de les amaril·lidàcies, dins del gènere Allium que pertany a l'ordre de les Asparagals. És nativa d'Euràsia, des de la regió del Mediterrani fins a l'Iran.

## Descripció

L'all groc és una planta amb flors perenne que pot arribar fins als 50 cm d'alçada. Forma bulbs en forma d'ou. La tija és cilíndrica i presenta les fulles linears i carnoses. Les flors són de color groc daurat disposades en umbel·la

## Distribució i hàbitat

Es troba en llocs sorrencs o rocosos de les muntanyes del sud d'Europa i Àsia occidental.

## Taxonomia

L'Allium flavum va ser descrita per Carl von Linné i publicat a Species Plantarum: 299 (1753).

### Etimologia

Allium: nom genèric molt antic. Les plantes d'aquest gènere ja eren conegudes per grecs i romans. Sembla que el terme té un origen celta i significa "cremar", en referència a la forta olor de la planta.
flavum: del llatío que significa "de color groc".

### Varietats acceptades

* Allium flavum subsp. flavum
* Allium flavum subsp. ionochlorum Maire
* Allium flavum var. minus Boiss.
* Allium flavum var. pilosum Kollmann i Koyuncu
* Allium flavum subsp. tauricum (Besser ex Rchb.) K.Richt.

### Sinònims

* Cepa flava (L.) Moench
* Codonoprasum flavum (L.) Rchb.
* Kalabotis flavum (L.) Raf.

## Referències

* ↑ «Allium flavum». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 26 març 2022].
* ↑ «Allium flavum en Tela Botánica». Arxivat de l'original el 2008-11-19. [Consulta: 7 juliol 2015].
* ↑ «Allium flavum». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden.
* ↑ «Allium flavum». World Checklist of Selected Plant Families.
* ↑ Giacomo Nicolini, Enciclopedia Botanica Motta. Volume primo, Milano, Federico Motta Editore, 1960, pag. 76.
* ↑ En Epítetos Botánicas
* ↑ Allium flavum en PlantList

## Bibliografia

* Bailey, L. H. & E. Z. Bailey. 1976. Hortus Third i–xiv, 1–1290. MacMillan, New York.
# Alessandro Benuzzi

Alessandro Benuzzi (Vilanova i la Geltrú, 1930-Milà, 10 de setembre de 2022) fou un empresari d'origen italià.

## Biografia

Llicenciat en Ciències Econòmiques per la Universitat de Bolonya. Entre altres activitats, ha estat vicepresident executiu d'Italtel, vicepresident de l'empresa editorial Grijalbo Mondadori i del Pride Group, així com membre del Consell Social de la Universitat Pompeu Fabra i del Consell de la Fira Internacional de Milà. El 2011 va rebre la Creu de Sant Jordi per la seva contribució a intensificar les relacions comercials i culturals entre Catalunya i Itàlia. Fou representant a Espanya d'Elsag Datamat, empresa del grup industrial italià Finmeccanica, i assessor d'Endesa a Catalunya.

## Referències

* ↑ Madí s'envolta de catalanistes a la nucleòcrata Endesa
* ↑ Marco, Agustín. «Ocho de los trece asesores de Endesa en Cataluña se declaran independentistas». El Confidencial, 27-08-2014. [Consulta: 27 agost 2014].

## Enllaços externs

* Notícia Arxivat 2011-09-16 a Wayback Machine. a vilanovadigital.com
# Andrea Carrea

Andrea Carrea (Gavi, 14 d'agost de 1924 - Cassano Spinola, 13 de gener de 2013) va ser un ciclista italià que fou professional entre 1949 i 1958.
Durant la Segona Guerra Mundial fou enviat al camp de Buchenwald per les seves conviccions polítiques. Va sobreviure a dues marxes de la mort i tan sols pesava quaranta quilos quan fou alliberat.
Com a ciclista fou un bon rodador i escalador i durant molts anys gregari de Fausto Coppi. Va participar en vuit Giros d'Itàlia, dos Tours de França, cursa en la qual vestí el mallot groc durant una etapa en l'edició de 1952, i una Vuelta.

## Palmarès

* 1948
** 1r a la Milà-Tortona
* 1950
** 1r a la Torí-Biella
* 1952
** 1r a Herve
** Vencedor d'una etapa del Tour de Romandia

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1949. 23è de la classificació general
* 1950. 69è de la classificació general
* 1951. 31è de la classificació general
* 1952. 34è de la classificació general
* 1953. 22è de la classificació general
* 1954. 26è de la classificació general
* 1955. 33è de la classificació general
* 1956. 23è de la classificació general

### Resultats al Tour de França

* 1951. 38è de la classificació general
* 1952. 9è de la classificació general. Porta el mallot groc durant 1 etapa

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1958. 45è de la classificació general

## Referències

* ↑ «Addio Carrea, gregario di Coppi» (en italià). [Consulta: 8 novembre 2022].
* ↑ «CARREA Andrea». [Consulta: 8 novembre 2022].
* ↑ Carrey, Pierre. «Bourlon, Carrea, Berty, le prix fort de la Résistance» (en francès). [Consulta: 8 novembre 2022].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Andrea CARREA» (en italià). [Consulta: 8 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa d'Andrea Carrea a siteducyclisme.net
# Antoni Vidal i Lax

Antoni Vidal i Lax (Terrassa, 5 d'agost de 1908-Caracas, 27 de juny de 1995) fou un violinista català.

## Biografia

Ja de petit se sentí atret per la música començant a estudiar violí a l'Escolania del Sant Esperit. Passà posteriorment a estudiar a l'Escola Municipal de Música de Terrassa on acabà rebent matrícula d'honor després d'acabar els cursos reglamentaris. Més endavant, inicià estudis de perfeccionament a partir dels quals emprengué el camí de músic professional tocant a bars, locals i cafès per a pagar-se els viatges i mantenir-se. També exercí com a professor impartint lliçons particulars.
Fou en el punt en què la vida d'Antoni funcionà de manera adequada i regular quan esclatà la guerra civil i hagué d'involucrar-s'hi com a soldat. Acabada la guerra, tornà a Terrassa i procurà reprendre tot allò construït, però les condicions en què es trobà el país li ho impossibilitaren. Més endavant, després de participar en diverses bandes de cobla i corals municipals ingressà a l'orquestra Els Fatxendes de Sabadell. Amb ells, recorregué tot Catalunya fins que l'orquestra decidí explorar altres latituds.
Els anys 1947-1948, l'orquestra feu una brillant temporada a Madrid i adoptà el nom de Río Club, ja que el reclam de Els Fatxendes no esdevingué gaire adequat pel context vigent. Recorregueren diverses ciutats espanyoles fins que el 1950 travessaren l'oceà camí a Cuba on tornaren a canviar el nom per a Casino de Sevilla per tal d'esclarir la seva provinença espanyola.
Viatjà allà amb tota la família i després de Cuba vingué Mèxic i finalment Veneçuela. Ja instal·lat a Caracas i deslligat del que en un inici foren Els Fatxendes, inicià una carrera fulgurant que passà per diverses agrupacions, sovint orquestrals, fins a ser cridat per a l'Orquesta Sinfónica Juvenil José Antonio Anzoategui per a fer de professor als seus joves integrants.
Cobrint aquesta missió feu una labor tan meritòria que, en retirar-se l'any 1990 a causa d'artrosi, els seus alumnes i companys li rendiren homenatge que ressonà a tota la premsa veneçolana.
Sense haver pogut tornar a Terrassa com desitjava, morí el 27 de juny de 1995 a causa d'una embòlia cerebral.

## Referències

* Freixas i Vivó, Josep. Musiquer Terrassenc. Novembre, 2011. Catalunya: Fundació Torre del Palau, Novembre, 2011, p. 172-173. ISBN 978-84-939105-1-8.
# Anna Bosch

Anna Bosch (Barcelona, 1963) és una periodista internacional coneguda per la seva tasca com a reportera corresponsal a Televisió Espanyola (TVE). El 2013 va obtenir el Premi de Periodisme Salvador de Madariaga, atorgat per l'Associació de Periodistes Europeus, en la categoria de televisió. I al 2020, el Premi Ernest Udinaa la trajectòria europeista, atorgat per l'Associació de Periodistes Europeus de Catalunya.
Bosch va iniciar la seva carrera a periodística en el món de la ràdio, primer a Antena3 Radio, després a la Cadena 13 i després a Cadena SER Barcelona. De 1992 a 1994 va formar part de l'equip que va posar en marxa la cadena d'informació paneuropea Euronews, amb seu a Lió (França). Especialitzada en periodisme internacional, ha exercit de corresponsal per TVE a Moscou, Washington i Londres, i d'enviada especial per cobrir esdeveniments arreu del món, com l'enfonsament del submarí Kursk l'any 2000, la segona guerra de Txetxenia, l'elecció de Barack Obama el 2008, l'elecció de Donald Trump el 2016, i el casament de Guillem d'Anglaterra i Catalina.
És coautora del llibre "Europa soy yo" Arxivat 2020-10-20 a Wayback Machine. junt amb el periodista Pablo R. Suanzes, editat per la Revista 5W dins de la col·lecció Voces 5W.

## Referències

* 1 2 «Anna Bosch, premio Salvador de Madariaga por "su característica manera de narrar las noticias"». RTVE, 19-03-2013.
* ↑ García Herrería, Carmen «Anna Bosch: “La buena información es carísima y la buena información en televisión es todavía más cara”». Conversaciones con..., 07-02-2018.
* ↑ «Anna Bosch: “Como periodista internacional interesas en ese país en la medida en que tienes influencia en su sociedad, en su electorado”». AECOS.
# Angelos

Angelos (en grec, Άγγελος) és una pel·lícula dramàtica grega de 1982 dirigida per Giorgos Katakouzinos. La pel·lícula va ser seleccionada com l'entrada grega a la Millor Pel·lícula en Llengua Estrangera en els 55a edició dels Premis Óscar, però no va ser nominada.

## Sinopsi

Un jove gai a Atenes, Angelos, manté la seva identitat sexual en secret de la seva família. S'enamora d'un mariner rude, Mihalis, i es muda amb ell. Mihalis convenç a Angelos perquè es vesteixi de transvestit i treballi en un racó amb altres travestís. Amb els diners, Mihalis compra una motocicleta elegant i passa l'estona en bars.
De dia, Angelos està a l'exèrcit; a la nit, és una prostituta. Per Nadal, visita a la seva àvia i s'assabenta que tant ella com la seva mare també eren prostitutes. Es produeix una crisi quan els veïns colpegen a Angelos: informen la seva família, l'exèrcit el dona de baixa i el seu pare es torna boig. Llavors Mihalis vol que Angelos se'n vagi.

## Repartiment

* Michalis Maniatis com Angelos
* Dionysis Xanthos com Mihalis
* Katerina Helmy com mare d'ngelos
* Vasilis Tsaglos com pare d'Angelos
* Giorgos Bartis com a ex-xicot d'Angelos
* Maria Alkeou com àvia d'Angelos

## Referències

* ↑ «Angel». Arxivat de l'original el 2013-10-29. [Consulta: 26 octubre 2013].
* ↑ Margaret Herrick Library, Academy of Motion Picture Arts and Sciences

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# The Barnburners

The Barnburners van ser un trio de rock estatunidenc format en Akron, Ohio a finals dels anys 2000. El grup el formaven Dan Auerbach (guitarra i veu), Kip Amore a.k.a. Johnny Belvedere (baix) i Jason “Del Fuego” Edwards (bateria). El trio va realitzar una sèrie de concerts pels locals d'Akron, entre el més popular va ser al Northside, un bar desaparegut de la ciutat. No va gravar mai un album, però sí un EP: The Rawboogie.

## The Raw Boogie EP

En l'any 2001 The Barnburners van gravar un EP que contenia sis pistes d'estil blues i boogie, incloses versions del cantant Junior Kimbrough. D'aquest cantant el mateix Dan Auerbach va fer amb The Black Keys un disc de les seues millors cançons anomenat Chulahoma. És interessant escoltar en Raw Boogie el contrast de les veus, el joc de la guitarra, el baix i la bateria en les versions. El ràpid i l'elèctric dripping de les cançons d'estil blues tocades en Raw Boogie poden recordar a Hound Dog Taylor and the houserockers. El Back to Georgia, en alguns moments recorda al Let’s get Funky de Hound Dog Taylor. “Take Five” la quarta cançó de l'EP, té el tipus del dripping del boogie.

### Llista de cançons
## Referències

* ↑ The Barnburners. «Biografia del grup». Arxivat de l'original el 12 de maig 2016. [Consulta: 31 maig 2016].
* ↑ «Influències de The Barnburners». Arxivat de l'original el 12 de maig 2016. [Consulta: 31 maig 2016].
* ↑ «El blues de The Barburners». Arxivat de l'original el 14 de juliol 2014. [Consulta: 31 maig 2016].
# Dofí d'estuari atlàntic

El dofí d'estuari atlàntic o dofí geperut atlàntic (Sousa teuszii) és una espècie de dofí oceànic (família Delphinidae). Els dofins adults solen ser blancs o grisos. Els adults mesuren 2-3,5 metres i les cries un metre. Els adults pesen una mitjana de 150-230 quilograms. Viu a la costa de l'Àfrica occidental, des del Gabon al sud fins al Sàhara Occidental al nord.

## Referències

* 1 2 Berta, Annalisa (editora). Whales, Dolphins & Porpoises: A Natural History and Species Guide. University of Chicago Press, 2015.
Espècies vivents de cetacis :
Regne Animalia  · Embrancament Chordata  · Classe Mammalia  · Infraclasse Eutheria  · Superordre Laurasiatheria  · (sense categoria) Artiodactyla  · (sense categoria) Whippomorpha :
Subordre Mysticeti :
Subordre Odontoceti (continua més avall) :
Subordre Odontoceti (contina més amunt) :
# Dorothy Stang

La germana Dorothy Mae Stang (Dayton, Ohio; 7 de juliol de 1931 - Anapu, Pará; 12 de febrer de 2005) va néixer als Estats Units, i va ser un membre de la Congregació de les Germanes de Nostra Senyora de Namur, al Brasil. Va ser assassinada a Anapu, una ciutat de l'estat de Pará, a la conca amazònica de Brasil. Stang havia estat molt franca en els seus esforços en favor dels pobres i el medi ambient, i havia rebut amenaces de mort per part de la indústria fustera i dels propietaris de les terres. S'està duent a terme la causa de canonització com a màrtir i model de santedat per la Congregació per a les Causes dels Sants.

## Referències

* ↑ Rocha, Jan «Sister Dorothy Stang» (en anglès). The Guardian, 21-02-2005. ISSN: 0261-3077.
* ↑ Murphy, Roseanne. Martyr of the Amazon: The Life of Sister Dorothy Stang (en anglès). Orbis Books, 2007. ISBN 978-1-57075-735-8.
* ↑ «Há 15 anos, missionária Dorothy Stang, 73, foi assassinada em assentamento no Pará» (en portuguès brasiler). Folha de S.Paulo. UOL, 12-02-2020. [Consulta: 9 maig 2024].

## Enllaços externs

* «Declaració dels bisbes de Belém pel darrer assassinat d'una missionera a l'Amazònia brasilera». Agència Cristiana de Notícies Flama.info, 16-02-2005.
* «Brasile: 10 anni fa l'assassinio di Suor Dorothy Stang». NewsCattoliche.it, 17-02-2015. Arxivat de l'original el 2015-12-08. [Consulta: 3 desembre 2015].
* Director: Daniel Junge. Col·laboradors: Felício Pontes, Martin Sheen, Becky Spires, David Stang (2009-04-17). They Killed Sister Dorothy (Documental). Dura 94 min.
# Drusil·la

Drusil·la és el nom dels següents personatges:
* Lívia Drusil·la, esposa d'August i mare de Tiberi
* Drusil·la, germana de Gai (Calígula)
* Júlia Drusil·la, filla de l'emperador Calígula
* Drusil·la fou filla d'Herodes Agripa I
# Editors multimèdia

Un editor multimèdia o sistema d'edició no lineal és un sistema d'edició d'àudio o vídeo capaç de fer modificacions al material original en qualsevol punt.
Alguns exemples d'editors multimèdia:
* Kdenlive
* Kino
* Cinelerra
* Avidemux
# Dionisi de Tràcia

Dionisi el Traci o Dionisi de Tràcia (grec antic: Διονύσιος ὁ Θρᾷξ, Dionýsios ho Thrax, llatí: Dionysius Thrax) va ser un gramàtic de l'antiga Grècia que va viure al segle ii aC.
Era fill de Teres, un home traci, i d'aquí deriva el seu sobrenom. Era nascut a Alexandria (on va ser deixeble d'Aristarc) o a Bizanci, segons la font, però la major part de la seva carrera la va desenvolupar a l'illa de Rodes, on va ensenyar als seus deixebles, entre els quals Tirannió. També va viure un temps a Roma, on va ensenyar cap a final del segle i aC.
Va ser l'autor de nombroses obres de gramàtica, manuals i comentaris. Sota el nom de Tékhne Grammatiké (grec antic: Τέχνη Γραμματική, 'art de la gramàtica') es conserva un petit treball, base d'altres treballs en gramàtica, que va ser l'obra en què es van basar els altres tractats de gramàtica durant molts de segles, i que es conserva molt alterat respecte de l'obra original. També va fer crítiques d'Homer i un comentari sobre Eurípides, l'autoria del qual és discutida. Hom també li atribueix el tractat Περὶ τόνου τερισπωμένων.

## L'Art de la gramàtica

L'Art de la gramàtica (grec antic: Τέχνη Γραμματική, Tékhne Grammatiké) és un breu resum de gramàtica desenvolupat segons els principis alexandrins i estoics. Va gaudir d'una gran popularitat tant a l'antiguitat com a l'edat mitjana i fins als nostres dies, i ha estat sempre atribuïda a Dionisi. No obstant això, darrerament la seva autoria ha estat disputada, i sembla que podria ser obra d'un altre autor.
L'obra defineix la gramàtica com a empeiria ('realització empírica'), però inclou l'analogia en el cos de la descripció. Comprèn els accents, les pauses, les lletres i les síl·labes, i defineix les parts del discurs amb els seus accidents (casos, modes) i subdivisions, oferint exemples i paradigmes, però omet la sintaxi. La finalitat de l'obra és la κρίσις ποιημάτων, que s'interpreta com a 'crítica literària' o bé com a 'crítica textual'. La seva transcendència anà més enllà del món grec, i influí la gramàtica llatina i de totes les llengües occidentals, i també fou traduïda i adaptada al siríac i l'armeni.

## Referències

* 1 2 Hornblower, Simon; Spawforth, Antony (editors). The Oxford Classical Dictionary. Oxford University Press, 2012, p. 461.
* ↑ «Dionysios 134». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
* 1 2 Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 1044.
* ↑ De Jonge, Casper Constantijn. Between Grammar and Rhetoric: Dionysius of Halicarnassus on Language, Linguistics, and Literature. Brill, 2008, p. 92.
# El Barri del Castell (Granera)

El Barri del Castell és un dels barris en què es disposa el petit nucli de Granera, de la comarca del Moianès.
Està situat al centre del terme municipal, als peus i al migdia del castell de Granera, del qual pren el nom. Tot i que n'és, de fet, el barri principal, no conté ni l'església parroquial ni la Casa de la Vila, ja que totes dues són al Barri de l'Església. Sí que hi ha al Barri del Castell l'únic comerç del poble, el restaurant Cal Campàs. També s'hi troba El Casal del poble.
S'hi accedeix per una pista rural asfaltada que surt cap al nord del costat de la capella de Santa Cecília, al lloc on es troben, i acaben, les carreteres BV-1245 i de Sant Llorenç Savall i el camí rural de Monistrol de Calders a Granera.

## Etimologia

El nom d'aquest barri prové del fet que és als peus del castell de Granera.
# Doctrina de seguretat nacional

L'anomenada Doctrina de seguretat nacional és, junt amb l'Aliança per al Progrés, una de les iniciatives del govern dels Estats Units d'Amèrica per a fer front a l'avanç de les iniciatives comunistes a Llatinoamèrica durant les dècades de 1960 i 1970. És un concepte usat majoritàriament per historiadors llatinoamericans.
L'aplicació d'aquesta doctrina, en un context de Guerra Freda entre els dos eixos de poder de l'època, va generalitzar l'aparició de dictadures militars a conseqüència del rol protagonista de les Forces Armades en la lluita contra la "subversió". La seva aplicació es va dirigir des de l'Escola de les Amèriques, una institució que va formar militars de tota Llatinoamèrica en tècniques de la contrainsurgència i fins i tot de violacions dels drets humans.

## Referències

* ↑ Història contemporània d'Amèrica, pàgina 265.
* ↑ Història contemporània d'Amèrica, pàgina 23.
* 1 2 «Qué es la Doctrina de Seguridad Nacional» (en castellà). TELAM.
* ↑ Democràcia i participació, pàgina 28.

## Bibliografia

* del Alcàzar, Joan; TABANERA, Nuria. Història contemporània d'Amèrica. València: Universitat de València, 2002. ISBN 8437053668.
* Swift, Richard. Democràcia i participació. Intermón Oxfam Editorial, 2003. ISBN 848452194X.