OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fabio Campana

Fabio Campana (Liorna, 14 de gener de 1819 - Londres, 2 de febrer de 1882) va ser un compositor italià, director d'òpera, director i professor de cant que va compondre vuit òperes que es van estrenar entre 1838 i 1869.
Va néixer a Livorno, ciutat on es van estrenar les dues primeres òperes, però en la dècada de 1850 es va establir a Londres. Allà va obrir una famosa escola de cant, on es feien concerts, i va continuar la seva reputació com a compositor prolífic i popular de cançons àries de concert. La seva última òpera, Esmeralda, es va estrenar a Sant Petersburg el 1869, seguit de presentacions a Londres el 1870 amb Adelina Patti en el paper protagonista. Campana va morir a Londres a l'edat de 63 anys. Encara que ja no es porten a terme les seves òperes, les seves cançons es poden escoltar en diverses gravacions modernes.

## Referències

* ↑ Ambìveri (1998) p. 32
* ↑ Sanvitale (2002) p. 153

## Bibliografia

* Ambìveri, Corrado, "Fabio Campana", Operisti minori dell'800 italiano, Gremese Editore, 1998, pp. 32–33. ISBN 88-7742-263-7 (in Italian)
* Bianconi, Lorenzo and Pestelli, Giorgio, Opera Production and its Resources (translated by Lydia G. Cochrane), University of Chicago Press, 1998. ISBN 0-226-04590-0
* Casaglia, Gherardo, Fabio Campana Arxivat 2013-12-28 a Wayback Machine., Almanacco Amadeus, 2005. Accessed 25 September 2010 (in Italian).
* De Retz, "Saison de Londres", Le Ménestrel, 26 June 1870 pp. 236-237 (in French)
* Durbè, Vera (ed.), La Giovinezza di Fattori: Catalogo della mostra al Cisternino del Poccianti: Livorno, ottobre–dicembre 1980, De Luca, 1980 (in Italian)
* Dwight's Journal of Music, "The Italian Operas in London—Covent Garden", Vol 30, No. 10, 30 July 1870, pp. 282-283
* Farjeon, Eleanor, Miss Gransby's Secret, Simon and Schuster, 1941
* Forbes, Elizabeth, "Campana, Fabio", Grove Music Online, Accessed via subscription 25 September 2010
* Lunn, Henry C. "The London Musical Season", The Musical Times, Vol. 15, No. 343, 1 September 1871, pp. 199-202.
* Sanvitale, Francesco, La romanza italiana da salotto, EDT srl, 2002. ISBN 88-7063-615-1 (in Italian)
* The Musical World, "Her Majesty's Theatre", 28 April 1860, p. 273
# Rayville (Louisiana)

Rayville és una població dels Estats Units a l'estat de Louisiana. Segons el cens del 2000 tenia 4.234 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Rayville tenia 4.234 habitants, 1.504 habitatges, i 1.004 famílies. La densitat de població era de 726,6 habitants/km².
Dels 1.504 habitatges en un 36,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 28,5% hi vivien parelles casades, en un 34,3% dones solteres, i en un 33,2% no eren unitats familiars. En el 30,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,65 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,32.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 32,3% tenia menys de 18 anys, un 10,4% entre 18 i 24, un 22,8% entre 25 i 44, un 16,7% de 45 a 60 i un 17,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 32 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 66,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 14.309 $ i la renda mediana per família de 16.480 $. Els homes tenien una renda mediana de 21.000 $ mentre que les dones 16.107 $. La renda per capita de la població era de 8.589 $. Entorn del 44,2% de les famílies i el 48,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Rayville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Rayville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Casa Baro (Baix Pallars)

La Casa Baro és una obra amb elements gòtics i renaixentistes de Baix Pallars (Pallars Sobirà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Gran casal amb façana principal a la Plaça Major, orientada a llevant. A la planta baixa s'obre un porxo format per dues grans arcades lleugerament apuntades. Sota d'aquest es troba el portal d'arcada ogival, actualment mig encegat i en el que s'obren dues petites portes.
A la façana del primer pis hi ha dues finestres i un balcó. La finestra central, emmarcada per una motllura, presenta a la part superior un petit fris on apareixen gravats en alt relleu un escut nobiliari, al centre, i un cercle a cada banda. Una llegenda de difícil lectura emmarca el fris. Per damunt la finestra, a la cornisa existent sota el ràfec de la coberta, hi ha esculpida una testa humana.

## Referències

* 1 2 «Casa Baro». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 març 2019].
# Alfaro Vive Carajo!

Fuerzas Armadas Populares Eloy Alfaro, també conegut com ¡Alfaro Vive, Carajo! (AVC) va ser un grup clandestí d'esquerra a Equador, fundat el 1982 inspirat en la figura d'un líder històric del país, el general Eloy Alfaro.
AVC va rebre per primera vegada l'atenció nacional el 1983, quan van irrompre en un museu i van robar les espases que havien estat utilitzades per Eloy Alfaro. Es sospitava que alguns dels líders del grup tenien vinculacions amb Cuba, Líbia i Nicaragua, i el mateix grup estava vinculat amb grups extremistes d'altres països d'Amèrica Llatina, com M-19, i el Moviment Revolucionari Túpac Amaru. Entre 1986 i 1987, AVC va dur a terme diversos segrestos, robatoris de bancs i una fàbrica. També van ocupar una sèrie d'estacions de ràdio per difondre propaganda, i va matar quatre agents de policia en un atac per alliberar un membre del grup sota custòdia policial.
En resposta a aquesta activitat, el govern va començar a dur a terme atacs contra el grup. El 1987, un gran nombre de líders i militants d'AVC havien estat assassinats o arrestats. El 1989, el govern de l'Equador va arribar a un acord amb AVC per posar fi a la seva violència. L'any 1991, el grup es transforma en un partit polític legítim. Un any més tard, vuit membres del grup va realitzar una entrada il·legal, però no violenta a l'Ambaixada Britànica a Quito, exigint l'alliberament d'un líder del grup que va ser empresonat després pel govern equatorià.
El grup va ésser objecte d'un documental l'any 2007 anomenat ¡Alfaro vive carajo! Del Sueño Al Caos.

## Referències

* ↑ «¡Alfaro vive carajo! “del sueño al caos” (Isabel Dávalos / Ecuador / 90 minutos)». Cero Latitud.
* ↑ «¡Alfaro vive carajo! Del Sueño Al Caos». Escalon Films. Arxivat de l'original el 2011-07-08. [Consulta: 21 maig 2011].
# Can Betlem

Can Betlem és un edifici noucentista de Banyoles (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Habitatge unifamiliar de planta rectangular amb planta baixa i pis. Una àmplia terrassa plana habilita el sostre com a zona de sojorn. Al centre d'aquesta emergeix una gran torre quadrada. Tant aquesta com la terrassa disposen d'una barana de balustres. Amb ella tenim un dels múltiples elements de caràcter classicista que s'observen a l'arquitectura: columnes als costats de les finestres i un frontó a la porta d'entrada constitueixen la resta. L'edifici manté unes característiques estilístiques pròpies d'un noucentisme tardà, habitual en molts dels arquitectes dels anys 30 i 40 que no van militar en el moviment racionalista. En aquest cas un paral·lel proper trobem la Casa Masgrau de la Torre, que s'aixeca enfront mateix i també pertany a la producció de Francesc Figueres. La diferència essencial, però, està en el fet que a Cant Betlem l'arquitecte banyolí ha optat per un noucentisme d'arrel renaixentista (de forma semblant a com s'adaptà a l'habitatge de Can Gussinyà).

## Referències

* ↑ «Can Betlem». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 juliol 2017].
# Leca

Leca és un poble o veïnat de la comuna vallespirenca de Cortsaví, a la Catalunya del Nord.
És a 631 m d'altitud, a la zona central-occidental del terme comunal, a l'esquerra del Riuferrer, aigües amunt a ponent del poble de Cortsaví. És a sota i al sud-oest de les Roques Negres.
Havia tingut església, però, desafectada des de fa segles, és actualment desapareguda.

## Etimologia

Joan Coromines explica en el seu Onomasticon Cataloniae que Leca i el poble del terme d'Estoer Llec treuen el nom de la forma neollatina derivada del preromà, probablement cèltic, licca (roca), probablement passant per la forma Aleca (de at, vora), que va impedir la palatalització de la l-, com sí que es va esdevenir a Llec.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «49 - Cortsaví». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatébia-Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Coromines, Joan. «Llec, Leca». A: Onomasticon Cataloniae: Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de llengua catalana. Barcelona: Curial Edicions Catalanes i la Caixa, 1996 (Onomasticon Cataloniae, V L-N). ISBN 84-7256-844-X.
* Ponsich, Pere. «Cortsaví». A: El Vallespir. El Capcir. El Donasà. La Fenolleda. El Perapertusès. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1996 (Catalunya romànica, XXV). ISBN 84-412-2514-1.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Cortsaví». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ Leca en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Coromines, 1996.
# Fairchild Swearingen Metroliner

El Fairchild Swearingen Metroliner o Fairchild Aerospace Metro és el primer avió de línia regular fabricat primer per Swearingen, amb el nom de Swearingen Metro, i més tard per Fairchild.

## Disseny

El Metro va ser projectat per Ed Swearingen i es va fer en dos versions: una que inclou 19 seients i una altra versió de negocis amb 12 places. Te la cabina pressuritzada, i disposa de dos motors turbohèlice.

## Versions

* Metro, versió inicial.
* Metro II, versió amb millores de la cabina de passatgers, finestres quadrades i un petit motor addicional a la cua per a millorar les condicions d'enlairament a gran altitud o temperatura.
* Metro III, versió amb motors més potents i una ala 3,05 metres més llarga i amb les puntes corbades.

## Especificacions (Metro III)

Dades de Guía ilustrada de los aviones de línea
Característiques generals
* Longitud: 18,09 m
* Envergadura: 17,37 m
* Alçada: 5,08 m
* Superfície de l'ala 28,71 m2
* Pes buit: 3.960 kg
* Pes carregat: 5.670 kg
* Pes màxim d'enlairament: 6.350 kg
* Motors: 2× Turbohèlice Garret AiResearch TPE 331-11U , 1.100 h.p. cada un
Rendiment
* Velocitat màxima: 550 km/h
* Velocitat de creuer: 500 km/h a 3.000 m
* Abast: 1.150 km
* Ràtio d'ascens: 12,4 m/s

## Referències

* 1 2 3 4 5 Swanborough, Gordon; Green, William. Guía ilustrada de los aviones de línea y compañías aéreas. (en castellà). Madrid: San Martin, 1982, p. 108,109. ISBN 8471402157.
# Recinte emmurallat de Balaguer

El Recinte emmurallat de Balaguer és una fortificació refeta diverses vegades del municipi de Balaguer (Noguera) declarada bé cultural d'interès nacional. Corona la part alta de la població, amb grans murs, torres i portals.

## Descripció

Els comtes d'Urgell, el 1189, convingueren amb els prohoms de Balaguer per a la conservació de les muralles, perquè les construeixin i conservin en bon estat, amb una alçària de tres tàpies i d'un gruix de quatre pams les dues inferiors i d'uns tres pams les de dalt.

## Història

Podrien trobar-se restes romanes a les muralles, ja que a prop hi havia un campament militar. A mitjans de segle ix Balaguer ja era una ciutat important, presidida pel palau o alcàsser "La Suda". La fortificació va ser feta amb altes i gruixudes muralles que rodejaven la ciutat fins a trobar el riu Segre. Dins el Balaguer emmurallat va residir la població de Balaguer fins al segle xiv. Són famosos els setges de 1228 i 1280, i especialment el de 1412.
El 1823 el general Mina va fer volar la torre de la muralla tocant al portal de Gel i una altra torre mig enrunada de l'acampador.
El 1894 varen desaparèixer els portals de Gerb i de Sant Miquel del Pont, aquest darrer vist com un dels més bells exemples de portes de muralla a Catalunya.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Recinte emmurallat de Balaguer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Recinte emmurallat de Balaguer». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Casa Bardina

Casa Bardina o casa Espiell és un edifici del municipi de Sant Just Desvern (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. En el 1913 es construeix, segons el cadastre, d'acord amb un projecte neogòtic de Marcel·lià Coquillat però l'aspecte actual de la casa ve d'una reforma del 1933.

## Descripció

És un edifici de planta baixa i dos pisos, d'inspiració clàssica dins del corrent noucentista amb determinats elements originaris del renaixement italià, com la imitació de bugnato en planta baixa o les columnes toscanes que suporten el porxo d'accés. Cal remarcar la importància de la balustrada de les cobertes, així com la volada de la coberta a la manera de barbacana.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Bardina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 març 2015].
* 1 2 «Casa Espiell (Sant Just Desvern - Baix Llobregat)». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Alineador de fars

Un alineador de fars o verificador de fars, és un aparell que serveix per comprovar tant l'orientació com la intensitat dels fars d'un vehicle, Cal assegurar-se que compleix amb un estàndard mínim per a la utilització del vehicle al país pel qual s'ha homologat el mesurador. L'ús més important d'un verificador de fars és en el test d'alineació dels mateixos durant una ITV.
Per poder ser utilitzat ha de ser aprovat com a adequat per al seu ús en un test d'homologació. Una llista de verificadors de fars acceptables per al seu ús en les ITV apareix a la pàgina web del Departament de Transport de cada país homologador.

## Descripció

Un verificador de fars comprèn un conjunt totalment ajustable amb una sola lent òptica de llum colimada, el conjunt està muntat en una guia o sobre rodes i dissenyat per evitar qualsevol distorsió de l'estructura que suporta la lent òptica durant el seu ús, tant en la fase alineació de la lent enfront dels fars del vehicle, com en les maniobres de translació al llarg dels raïls (si existeixen).
La lent òptica en si, està dissenyada per enfocar amb precisió tota mena de fars de qualsevol vehicle, sent totalment ajustable en el pla vertical; això s'aconsegueix mitjançant el seu muntatge en una columna vertical. El recorregut de l'altura de mesurament de la lent òptica es pot ajustar entre 500 mm i 1500 mm, fet que permet la comprovació de tota mena de vehicles, incloent els grans vehicles de càrrega. Finalment, en la part superior de la columna de muntatge de la lent hi ha un mirall o en certs casos un làser, que permet verificar que el far estigui alineat amb l'eix longitudinal del vehicle sota prova.

## Operació

Durant una inspecció de fars, el feix de cadascun dels fars del vehicle s'enfoca, a través d'una lent, sobre una pantalla de mesurament que té quatre línies sòlides, vermelles, blaves o negres, que mostren unes posicions amb els percentatges 0.5%, 1.25%, 2% i 2,75% sobre la línia central. Els increments de % en els posicions amb els percentatges 3,25% i 4% serveixen només quan verificador s'utilitza específicament amb vehicles pesants. La verificació es realitza de forma manual mitjançant l'avaluació del patró exacte del feix projectat en la pantalla per un tècnic capacitat.
Una característica que sovint s'inclou com a part d'un verificador d'aquest tipus és un mètode pel qual es pot mesurar la intensitat del feix. Això s'aconsegueix amb un mesurador de llum o Luxmeter que s'incorpora dins del mateix conjunt. En aquest cas pot ser usat per mesurar no només la intensitat dels llums d'encreuament, sinó també per mesurar i comparar la intensitat del feix complet

## Vegeu també

* Llum col·limada
* Motor d'explosió

## Referències

* ↑ «Headlight Beam Setter Specification». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 19 novembre 2012].
* ↑ «List of Acceptable Headlamp Aim Testers». [Consulta: 19 novembre 2012].
* ↑ «Crypton tester». Arxivat de l'original el 2015-02-09. [Consulta: 30 setembre 2016].
* ↑ «Headlight Aligner». Arxivat de l'original el 2014-07-03. [Consulta: 19 novembre 2012].

## Enllaços externs

* GETECH Garage Equipment
* GEA
# Can Rossàs

Can Rossàs és una casa d'Amer (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Immoble de tres plantes cobert amb una teulada a dues aigües de vessants a façana. Està ubicat al costat dret de la plaça de Nostra Senyora de la Pietat.
La façana principal, que dona a la plaça, està estructurada internament en dues crugies. La planta baixa consta de dues obertures, com són per una banda, el portal d'accés adovellat d'arc de mig punt, amb unes dovelles de mida mitjana ben treballades i escairades. Mentre que per l'altra, una obertura quadrangular que actuaria com a garatge.
El primer pis consta de tres obertures, a destacar especialment les dues obertures rectangulars dels extrems projectades com a balconades i equipades amb les seves respectives baranes de ferro forjat. Pel que fa a les baranes cal afegir que des del punt de vista tècnic el treball es encertat, però no es pot dir el mateix des de l'òptica plàstica i estètica.
Pel que fa al segon pis, en ell trobem quatre finestres irrellevants, ja que no han rebut cap tractament singular a destacar.
De la façana lateral arrenca una escala que permet accedir als pisos superiors.
La pedra fa poc acte de presència a la façana, fins al punt que la trobem concentrada en dos sectors específics: les dovelles i muntants del portal d'accés, i també al terç inferior dels blocs cantoners de pedra de l'extrem dret de la façana. En els dos casos es tracta de pedra sorrenca.

## Història

La plaça de Nostra Senyora de la Pietat, en la qual trobem inscrit aquest immoble, pertany a un dels barris més importants d'Amer: el Pedreguet. Es tracta d'un barri emblemàtic que té el carrer Girona un dels seus màxims exponents, com així ho acredita el fet de ser una de les principals artèries del nucli des de l'edat mitjana, com també ser l'eix vertebrador del barri.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Can Rossàs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].
# Leonardo Ángel Biagini

Leonardo Biagini (Arroyo Seco, província de Santa Fe, Argentina, 13 d'abril de 1977) és un exfutbolista professional argentí, que ocupava plaça d'atacant.

## Trajectòria

Va començar la seua carrera al Newell's Old Boys el 1993, a la màxima divisió del seu país. Dos anys després, va formar part del combinat del seu país que va guanyar el Mundial Sub-20 a Qatar, la qual cosa va disparar la seua cotització i nombrosos clubs europeus es fixaren en ell.
Va signar per l'Atlètic de Madrid, on va aconseguir el mític doblet del 1996. Passà pel Mérida UD abans de recalar al RCD Mallorca, on va romandre fins a 1993 (excepte un breu parèntesi a Anglaterra) i va guanyar la Copa del Rei i la Supercopa per als illencs.
Abans de retornar al seu país, va militar en altres equips de la lliga espanyola, tant de Primera com de Segona Divisió. El 2007 guanyava la Copa Sudamerica amb l'Arsenal de Sarandí. Després es va retirar del futbol professional.
# Fairdale (Dakota del Nord)

Fairdale és una població dels Estats Units a l'estat de Dakota del Nord. Segons el cens del 2000 tenia 51 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Fairdale tenia 51 habitants, 26 habitatges, i 15 famílies. La densitat de població era de 63,5 hab./km².
Dels 26 habitatges en un 19,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 50% hi vivien parelles casades, en un 0% dones solteres, i en un 42,3% no eren unitats familiars. En el 42,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 23,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era d'1,96 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,67.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 17,6% tenia menys de 18 anys, un 2% entre 18 i 24, un 25,5% entre 25 i 44, un 15,7% de 45 a 60 i un 39,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 58 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 110 homes.
La renda mediana per habitatge era d'11.250 $ i la renda mediana per família de 29.583 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.250 $ mentre que les dones 10.833 $. La renda per capita de la població era de 9.822 $. Cap de les famílies i el 24,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Fairdale». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Fairdale». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 9 agost 2010].
# Eugenio Arbones Castellanzuelo

Eugenio Arbones Castellanzuelo (Ponteareas, 1884 - Puxeiros, Mos, 14 de setembre de 1936) va ser un metge i polític socialista gallec, assassinat pels revoltats al començament de la Guerra Civil.

## Biografia

Ginecòleg de professió, treballà com a metge municipal de l'ajuntament de Vigo i va ser vicepresident del PSOE de Vigo entre 1923 i 1930 i diputat a les eleccions de 1931 per la província de Pontevedra. Per la seva sensibilitat a les idees republicanes, va participar en la campanya antiforista. Al produir-se la revolta que va donar lloc a la Guerra Civil, va ser detingut tot i que era retirar de la política. En una saca de presos fou assassinat el 14 de setembre del mateix any pels falangistes a Cabral al costat del també metge Adolfo Morgado Pazos; el cap de Telègrafs de Vigo, Luis Bilbatua Zubeldia; Marcial Araujo Conde, militant comunista; Segundo Echegaray García; l'oficial de presons Abraham Muñoz Arconada i el comerciant de peix i militant de l'ORGA Inocencio Taboada Montoto.

## Enllaços externs

* Congreso de los Deputados (castellà).
* Nomes e Voces (gallec).
* Eugenio Arbones a la Fundació Pablo Iglesias
# Riu Pilcomayo

El riu Pilcomayo o Araguai (castellà: Río Pilcomayo; guaraní: Araguay) és un curs fluvial del centre de l'Amèrica del Sud i el principal afluent del riu Paraguai.

## Informació general

El riu neix a l'altiplà bolivià, a 3.900 msnm, travessant els territoris de l'Argentina i el Paraguai i separant les regions conegudes com a Chaco Boreal, al nord, i Chaco Central, al sud.
Després de 836 km en territori bolivià, el seu curs fa la frontera entre l'Argentina i el Paraguai, desembocant al riu Paraguai quasi davant de la ciutat argentina de Clorinda, propera a Asunción. En total té una llargada de 1.590 km.

## Vegeu també

* Llista de peixos del riu Pilcomayo

## Referències

* ↑ Mapa i informació de la província de Salta Arxivat 2006-12-14 a Wayback Machine. (castellà)