OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fernando García-Berlanga Martí

Fernando García-Berlanga Martí fou un empresari i polític valencià que fou regidor de l'Ajuntament de València i Primer Tinent d'Alcalde de València durant les alcaldies d'Adolfo Rincón de Arellano i Vicente López Rosat.
Fernando García-Berlanga va nàixer l'any 1919 a València en una família de terratinents de Camporrobles (Plana d'Utiel). El seu avi, Fidel García Berlanga (1859-1914), era membre actiu del Partit Liberal de Sagasta, a la fi del segle xix, arribant a ser diputat en Corts a Madrid i president de la Diputació de València. El seu pare, José García-Berlanga (1886-1952), va començar també la seva militància en el Partit Liberal, per després passar al partit de centredreta de Lerroux, el Partit Radical, i més tard afiliar-se al partit de centreesquerra burgès de Martínez Barrios, Unió Republicana. Els orígens de la seva mare, Amparo Martí, van ser molt més humils, ja que venia d'una família d'emigrants de Terol que es van establir a València. El seu oncle matern va arribar a ser president de la Caixa d'Estalvis de València. Era també germà del cineasta Luis García Berlanga.
Com a empresari del món turístic, Fernando García-Berlanga va ser elegit regidor de l'Ajuntament de València pel terç síndical a les eleccions municipals de 1963. Ja com a regidor, va exercir el càrrec de seté Tinent d'Alcalde durant l'alcaldia d'Adolfo Rincón de Arellano i primer Tinent d'Alcalde durant la de Vicente López Rosat. Quan aquest darrer fou destituït pel governador civil Enrique Oltra Moltó, el pròpi García-Berlanga juntament amb altres regidors va dimitir del seu càrrec. A l'ajuntament fou cap de la Delegació d'Urbanisme i de Serveis Tècnics durant el mandat de López Rosat.

## Referències

* ↑ Juan Carlos Colomer Rubio, "Gobernar la Ciudad: alcaldes y poder local en Valencia (1958-1979)", Universitat de València
* ↑ Berlanga. Vida y cine de un creador irreverente. Miguel Ángel Villena
* ↑ El alcalde dimite por sus diferencias con el gobernador (Las Provincias)
# La Pietat de Viladrau

La Pietat de viladrau és una ermita gòtica de Viladrau (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Ermita d'una sola nau, coberta per voltes de llunetes combinades amb creueria A la seva façana principal té un porxada amb un gran arc d'accés i unes obertures laterals, cobert a dues aigües al igual com la teulada de l'ermita. En tot dos casos s'observa una doble teulada, és a dir que van construir-ne una de nova posant un aïllant sobre la teulada vella. S'observa d'aquesta manera que hi ha hagut una reconstrucció posterior i un alçament del sostre. Aquest fet ha provocat que hi hagi dos ulls de bou en la façana de l'ermita. El seu interior es tot blanc amb imatges dels sants penjats de les parets. Als peus de l'ermita trobem el cor. Les parets són fetes de pedra. Abans els paramens exteriors eren arrebossats; ara la pedra és vista.

## Referències

* ↑ «La Pietat de viladrau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2017].
# Goma bicromatada

La goma bicromatada és un procés fotogràfic antic. Utilitza goma aràbiga i dicromat de potassi.
Es tracta d'un procés d'impressió fotogràfica creat en els primers temps de la fotografia, així en 1839 Mungo Ponton va descobrir que els bicromatS són sensibles a la llum.
Més tard William Henry Fox Talbot va trobar que els col·loides com la gelatina i la goma aràbiga es convertien en insolubles en aigua després de l'exposició a la llum.
Alphonse Poitevin va afegir pigment de carboni als col·loides el 1855, creant la primera impressió al carboni, precursora de la goma bicromatada. El 1858, John Pouncy va utilitzar altres pigments acolorits amb goma aràbiga per a crear les primeres imatges en color depenent del pigment utilitzat.
Bastants anys després, el 1894 el fotògraf A. Rouillé-Ladevéze va reprendre aquest procediment i va realitzar una exposició al Saló de París. En les seves fotografies s'observava un resultat més proper a la pintura.
Mitjançant el seu ús i un retoc amb brotxa o llapis es podien afegir o eliminar parts de les mateixes i també alterar tons i colors. Després d'aquesta exposició el pictorialista Robert Demachy va començar a utilitzar-la, al costat d'Alfred Maskell, el que va convertir aquest procés en molt popular a finals del segle xix.
# Goma-2

La Goma-2 és un explosiu del tipus dinamita de fabricació espanyola per a ús industrial (sobretot en mineria) per la Unió Espanyola d'Explosius, SA (actualment Maxam). Es comercialitza a mínim en dues variants, la Goma-2 EC i la Goma-2 ECO.

## Enllaços externs

* MAXAM Arxivat 2012-04-24 a Wayback Machine. (castellà)
# Goma (patologia)

Una goma o sílfide gomosa és un creixement tou i no cancerós resultant de l'etapa terciària de la sífilis (i del pian). És una forma de granuloma. Les gomes es troben més sovint al fetge (gumma hepatis), però també es poden trobar al cervell, al cor, a la pell, als ossos, als testicles i a altres teixits, cosa que provoca una varietat de problemes potencials, inclosos trastorns neurològics o malalties de les vàlvules cardíaques.

## Presentació

Les gomes tenen un centre necròtic ferm i envoltat de teixit inflamat, que forma una massa proteïna amorfa. El centre es pot hialinitzar en part. Aquestes regions centrals comencen a morir per necrosi coagulativa, tot i que també conserven algunes de les característiques estructurals dels teixits anteriorment normals, cosa que permet distingir els granulomes de la tuberculosi, on la necrosi caseosa obliterà les estructures preexistents. Altres característiques histològiques de les gomes inclouen una zona que conté cèl·lules epitelioides amb vores indistintes i cèl·lules gegants multinucleades i una zona perifèrica de fibroblasts i capil·lars. La infiltració de limfòcits i cèl·lules plasmàtiques també es pot veure a la zona perifèrica. Amb el temps, les gomes acaben patint una degeneració fibrosa, deixant enrere una cicatriu irregular o un nòdul fibrós rodó.
Es limita a la necrosi relacionada amb infeccions espirocoetals que causen sífilis. Els creixements que tenen l'aspecte de gomes es descriuen com a gummosos.

## Patologia

A la sífilis, la goma és causada per una reacció als bacteris espiroquets del teixit. Sembla que la forma del cos humà d'alentir l'acció d'aquest bacteri; és una resposta immunitària única que es desenvolupa en humans després que el sistema immunitari no aconsegueix matar la sífilis.

## Epidemiologia

La formació de gomes és rara als països desenvolupats, però és freqüent en zones que no tenen un tractament mèdic adequat.
Les gomes sifilítiques es troben en la majoria dels casos de sífilis terciària, però no en tots, i poden aparèixer individualment o en grup. Les lesions gomoses solen estar associades a una infecció sifilítica a llarg termini; tanmateix, aquestes lesions també poden ser un símptoma de sífilis tardana benigna.

## Referències

* ↑ Marks, Michael Tropical Medicine and Infectious Disease, 3, 3, 29-08-2018, pàg. 92. DOI: 10.3390/tropicalmed3030092. ISSN: 2414-6366. PMC: 6161241. PMID: 30274488 [Consulta: free].
# Grigórievka (Primórie)

* Per a altres significats, vegeu «Grigórievka».
Grigórievka (en rus: Григорьевка) és un poble del krai de Primórie, a l'Extrem Orient de Rússia, que en el cens del 2010 tenia 729 habitants.
# Grigory Gluckmann

Grigorij Efimovic Glikman, conegut com a Grigory Gluckmann o Grégory Gluckmanb, (Vítsiebsk, Belarús, 25 d'octubre del 1898 — Los Angeles, Estats Units, 1973) va ser un pintor, il·lustrador i litògraf rus. Va estudiar a l'Escola de Belles Arts de Moscou; després va viure a Florència, a París i posteriorment als Estats Units, on es va instal·lar definitivament. La seva obra es va especialitzar en nus, escenes de gènere, i retrats de personatges de la vida parisenca. L'artista va donar continuïtat a la tècnica que havia après durant la seva formació moscovita: el treball sobre taula i aplicar diverses capes de pintura, una després que assecava l'altra, la qual cosa li va permetre aconseguir veladures de colors vius i suggeridors.

## Referències

* 1 2 Museo Soumaya. Seis siglos de arte: "Cien grandes maestros" (en castellà). Fundación CARSO, 2005, p. 427.
* ↑ Guillot, Pierre. «coll. « Musiques/écritures / Etudes »». A: Hommage au compositeur Alexandre Tansman: (1897-1986). (en francès). París: Presses de l'Université de Paris-Sorbonne. ISBN 978-2-840-50175-6.
* ↑ Darmon, Adrian M. Autour de l'art juif : encyclopédie des peintres, photographes et sculpteurs. (en francès). Editions Carnot, 2003. ISBN 978-2-848-55011-4.
# Gilchristella aestuaria

Gilchristella aestuaria és una espècie de peix pertanyent a la família dels clupeids i l'única del gènere Gilchristella.

## Descripció

Pot arribar a fer 10 cm de llargària màxima. Té12-18 radis tous a l'aleta dorsal i 16-27 a l'anal. Pot assolir fins a sis anys.
Es reprodueix al llarg de tot l'any amb un pic a la primavera i inici de l'estiu. Menja principalment zooplàncton.
És un peix d'aigua dolça, salabrosa i marina; pelàgic-nerític; amfídrom i de clima subtropical (25°S-36°S, 17°E-34°E). Es troba a Àfrica: Moçambic, Sud-àfrica, Eswatini i Tanzània.
És inofensiu per als humans.

## Depredadors

A Sud-àfrica és depredat per Galeichthys feliceps, Elops machnata, Thryssa vitrirostris, Pomatomus saltatrix, Argyrosomus holepidotus, Argyrosomus hololepidotus, Lichia amia, Monodactylus falciformis, Platycephalus indicus, Ceryle rudis i Hydroprogne tschegrava.

## Ús comercial

Es comercialitza fresc o en salaó.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 Binohlan, Crispina B.; Boden, Gert. «Gilchristella aestuaria (Gilchrist, 1913) Gilchrist's round herring» (en anglès). FishBase.
* 1 2 Eccles, D.H., 1992. FAO species identification sheets for fishery purposes. Field guide to the freshwater fishes of Tanzania. Prepared and published with the support of the United Nations Development Programme (project URT/87/016). FAO, Roma. 145 p.
* ↑ Skelton, P.H., 1993. A complete guide to the freshwater fishes of southern Africa. Southern Book Publishers. 388 p.
* ↑ Whitfield, Allan K.; Harrison, Trevor D. «Gilchristella aestuaria (Pisces: Clupeidae) biomass and consumption of zooplankton in the Sundays Estuary» (en anglès). South African Journal of Marine Science, 17, 1, 01-06-1996, pàg. 49–53. DOI: 10.2989/025776196784158644. ISSN: 0257-7615.
* ↑ Whitehead, P.J.P., 1985. FAO Species Catalogue. Vol. 7. Clupeoid fishes of the world (suborder Clupeioidei). An annotated and illustrated catalogue of the herrings, sardines, pilchards, sprats, shads, anchovies and wolf-herrings. Part 1 - Chirocentridae, Clupeidae and Pristigasteridae. FAO Fish. Synop. 125(7/1):1-303.
* ↑ «Country List - Gilchristella aestuaria» (en anglès). Fishbase. [Consulta: 24 desembre 2020].
* ↑ «Predators - Gilchristella aestuaria» (en anglès). Fishbase. [Consulta: 24 desembre 2020].
* ↑ Van der Elst, R., 1993. A guide to the common sea fishes of southern Africa. (3a edició) Struik Publishers, Ciutat del Cap. 398 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Coppola, S.R., W. Fischer, L. Garibaldi, N. Scialabba i K.E. Carpenter, 1994. SPECIESDAB: Global species database for fishery purposes. User's manual. FAO Computerized Information Series (Fisheries). Núm. 9. Roma, FAO. 103 p.
* Talbot, M.M.J.-F. i D. Baird, 1985. Oxygen consumption of the estuarine round herring Gilchristella aestuaris (Gilchrist & Thompson). S. Afr. J. Zool. 20:1-4.
* Whitfield, A.K. i S.J.M. Blaber, 1978. Feeding ecology of piscivorous birds at Lake St. Lucia. Part 1. Diving birds. Ostrich, 49(4):185-198.
# Gran dodecàedre estelapentakis

En geometria, el gran dodecàedre estelapentakis és un políedre isoèdric no convex. És el dual del gran icosàedre truncat. Té 50 cares triangulars que s'intersequen.

## Bibliografia

* Wenninger, Magnus. Dual Models. Cambridge University Press, 1983. ISBN 978-0-521-54325-5.

## Vegeu també

* Llista de políedres uniformes

## Enllaços externs

* Weisstein, Eric W., «Great stellapentakis dodecahedron» a MathWorld (en anglès).
# Gran dodecicosàedre

En geometria, el gran dodecicosàedre és un políedre uniforme no convex indexat com a U$_{63}$. La seva figura de vèrtex és un quadrilàter creuat.
Té un símbol de Wythoff compost, 3 5/3 (3/2 5/2) |, que reguereix dos triangles de Schwarz diferents per generar-lo: (3 5/3 3/2) i (3 5/3 5/2). (3 5/3 3/2 | representa el gran dodecicosàedre amb 12 {10/2} pentàgons extres, i 3 5/3 5/2 | el representa amb 20 {6/2} triangles extres).
La seva figura de vèrtex 6.10/3.6/5.10/7 també és ambigua, ja que té dues cares en el sentit de les agulles del rellotge i dues en el sentit contrar de les agulles del rellotge al voltant de cada vèrtex.

## Bibliografia

* Wenninger, Magnus. Dual Models. Cambridge University Press, 1983. ISBN 978-0-521-54325-5.

## Vegeu també

* Llista de políedres uniformes

## Enllaços externs

* Weisstein, Eric W., «Great dodecicosahedron» a MathWorld (en anglès).
# Gonbad-e Qabus

Gonbad-e Qabus (persa گنبدقابوس) o Gonbad-e Kāvus (persa گنبدكاووس) (també Gonbad-e Ghābus o Gonbad-i Ghāboos) és una ciutat de l'Iran a la província de Golestan. Té una població de 135.868 habitants (2005) que eren uns deu mil el 1956.. Dues universitats estan presents a la ciutat: la Universitat Islàmica Azad de Gonbad i la Universitat Payamnoor de Gonbad.

## Llocs interessants

* Les ruïnes de l'antiga Gurgan, que va donar nom a la regió de la qual fou la capital, a uns 5 km a l'oest: inclouen un mausoleu suposadament de l'alida Yahya ibn Zayid.
* La seva torre o mausoleu del ziyàrida Kabus ibn Wushmgir és a la part nord del carrer principal, i va donar nom a la moderna vila. Fou proposada per ser Patrimoni de la Humanitat. Té 50,90 metres d'altura i uns mil anys d'antiguitat. Està construïda de rajola i és un cilindre amb copa cònica; el diàmetre n'és de 17 metres. Fou construïda el 1006-1007 per l'emir ziyàrida Shams al-Ma'āli Kabus ibn Wushmgir (شمس المعالي قابوس بن وشمگير), i es troba a 3 km al nord de l'antiga ciutat de Gurgan (Jorjan), una de les capitals ziyàrides. L'interior està decorat en estil muqarna. Inclou una inscripció cúfica que diu: هذا القصر العالي – لامير شمس المعالي – الامير قابوس ابن وشمگير – امر به بنائه في حياته – سنه سبع و تسعين – و ثلثمائه قمريه و سنه خمس و سبعين و ثلثمائه شمسيه
* El mur d'Alexandre o Mur de Kizil Alan (també mur d'Anushirvân, mur de Firuz, i mur de Gurgan), de 155 km de llarg i entre 6 i 10 metres d'ample, és un monument dels més destacats a les estepes de la zona. És el segon mur defensiu més gran després de la gran muralla xinesa i comença a la mar Càspia al nord de la ciutat seguint al nord-oest fins a les muntanyes Pishkamar. Una primera inspecció arqueològica es va fer el 1971 i la conclusió fou que va ser construïda pels parts al mateix temps que es construïa la muralla de la Xina; fou restaurada després durant el període sassànida. La construcció de la resclosa de Golestan, que rega tota la zona de la muralla, va impulsar una inspecció arqueològica el 1999 que va trobar més restes de la muralla; alguns castells en punts estratègics de la muralla foren identificats (uns 40), la majoria fortaleses quadrades.
* Bosc de Golestan
* Bosc de Chehelchay
* Llac d'Alma gol
* Llac d'Ala gol
* Llac d'Aji gol

## Referències

* ↑ «Gonbad-e Qabus». ésAdir. [Consulta: 19 abril 2024].
* ↑ «Cities in Iran: 2005 Population Estimates».

## Bibliografia

* E. Ehlers, M. Momeni, Habib-Allāh Zanjāni, Sheila S. Blair, "GONBAD-E QĀBUS" a Encyclopaedia Iranica.

## Enllaços externs

* Treballs de preservació de la torre Arxivat 2011-05-22 a Wayback Machine. (anglès)
# Grup de l'halotriquita

El grup de l'halotriquita és un grup de minerals sulfats metàl·lics docosahidrats que cristal·litzen en el sistema monoclínic. Els minerals d'aquest grup tenen una fórmula química que segueix el patró MAl₂(SO₄)₄·22H₂O, on M pot ser el corresponent catió divalent de magnesi, manganès, ferro, cobalt o zinc. La bilinita i la redingtonita contenen respectivament ferro(III) i crom(III) enlloc d'alumini però també pertanyen a aquest grup, el qual està format per les següents espècies:
| Espècie | Fórmula |
| Apjohnita | Mn$^{2+}$Al₂(SO₄)₄·22H₂O |
| Bilinita | Fe$^{2+}$Fe3+ 2(SO₄)₄·22H₂O |
| Dietrichita | ZnAl₂(SO₄)₄·22H₂O |
| Halotriquita | Fe$^{2+}$Al₂(SO₄)₄·22H₂O |
| Pickeringita | MgAl₂(SO₄)₄·22H₂O |
| Redingtonita | Fe$^{2+}$Cr₂(SO₄)₄·22H₂O |
| Wupatkiïta | CoAl₂(SO₄)₄·22H₂O |

## Formació i jaciments

Els minerals del grup de l'halotriquita es troben repartits per tot el globus. Hi ha uns set-cents cinquanta jaciments a on s'hi pot trobar alguna espècie d'aquest grup. Als territoris de parla catalana s'hi pot trobar una espècie, l'halotriquita, la qual ha estat descrita a dos indrets de la província de Barcelona: les mines Rocabruna, a Bruguers i a Santa Creu d'Olorda, a Barcelona. També s'ha trobat halotriquita a les mines Sa Plan, a Bausen (La Vall d'Aran).

## Referències

* 1 2 3 «Halotrichite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 4 agost 2014].
# Groton

«Groton» té aquests significats:
* Groton (Anglaterra), Suffolk
* Groton (Connecticut), Estats Units
* Groton (Dakota del Sud), Estats Units
* Groton (Massachusetts), Estats Units
* Groton (Nova Hampshire), Estats Units
* Groton (Nova York), Estats Units
* Groton (Vermont), Estats Units
# Grazzano Badoglio

Grazzano Badoglio, fins al 1939 Grazzano Monferrato, (Grassan en piemontès) és un municipi situat al territori de la província d'Asti, a la regió del Piemont (Itàlia).
Limita amb els municipis de Casorzo, Grana, Moncalvo, Ottiglio i Penango.

## Galeria fotogràfica

* Vista del poble
* Accés del poble arribant de Moncalvo
* Església de Sant Víctor i Corona
* Panorama de Grazzano Badoglio vista des del Monferrato
# Guainía

Guainía és un departament de Colòmbia situat a l'est del país. Antigament era una comissaria, però des del 1991 és oficialment un departament. La seva capital és Inírida.

## Geografia
### Fisiografia

Gran part del seu territori es compon d'extensions planes, encara que es presenten algunes elevacions, principalment els anomenat tepuys, que són restes del massís guyanès.

### Hidrografia

En el departament hi passen els rius de Guaviare, Guanía, Inírida, Isana, Tomo i Atabapo, i los caños Bocón, Guascavi, Guamaco, Guiña, Nabuquen, Aque, Colorado i Mosquito.

## Etnografia

* Amerindis o Indígenes (64,81%)
* Mestissos i Blancs (34,13%)
* Negres o Afrocolombians (1,06%)

## Economia

La principal activitat econòmica del departament és l'agricultura. Altres sectors de l'economia són la pesca, la ramaderia, la producció de palma de chiquichiqui i el bejuco "Yaré" que és molt útil per a l'artesania. També va guanyant importància l'extracció il·legal de minerals estratègics per part de grups armats, com les FARC, o aventurers, com els garimpeiros brasilers.

## Municipis

* Cacahual
* Guaviare
* Inírida
* La Guadalupe
* Morichal Nuevo
* Pana Pana
* Puerto Colombia
* Puerto Inírida
* San Felipe
# Guaita

Un guaita és una persona a càrrec de la vigilància de perills des d'un lloc d'observació com ara una torre de guaita, torre de guaita forestal, des d'un vaixell, etc.

## Guaita naval

En un vaixell és la persona a càrrec de l'observació dels perills de la mar, de les naus, dels costes, etc. Els guaites han d'informar de tot el que vegin o sentin. Quan facin l'informe, els guaites han de comunicar informacions tals com, la direcció de l'objecte, la forma l'objecte i com s'ha fet el contacte. Els guaites han d'estar completament familiaritzat amb els diferents tipus de senyals de socors que es poden trobar al mar. Els guaites tradicionalment han estat col·locats en la part alta dels pals, a l'extrem superior dels pals, a la cofa.
El Reglament internacional per prevenir els abordatges a la mar (1972) diu:
    Tots els vaixells han de mantenir en tot moment una bona visibilitat de dia (o llums visibles o ajudes visuals), senyals acústics (o VHF de banda marina) i tots els mitjans disponibles (per exemple, radar, ARPA, AIS, SMSSM…) per tal que es pugui esbrinar si hi ha risc d'abordatge.

## Referències

* ↑ «guaita». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Viccionari
# Guerra del Golf (desambiguació)

«Guerra del Golf» té aquests significats:
A finals del segle xx i a principis del XXI, hi ha hagut tres conflictes bèl·lics que s'han anomenat Guerra del Golf, tots ells a la regió del Golf Pèrsic:
* La guerra Iran-Iraq (1980-1988) (també coneguda com a Primera guerra del Golf Pèrsic). Fou una guerra entre l'Iran i l'Iraq.
* La guerra del Golf (1990-1991) (també coneguda com a Guerra del Golf Pèrsic, Segona guerra del Golf Pèrsic o Primera guerra del Golf). Fou una guerra entre l'Iraq i una coalició de països liderats pels Estats Units en resposta a la invasió iraquiana de Kuwait.
* La Invasió de l'Iraq de 2003 (també coneguda com a Guerra d'Iraq, Tercera guerra del Golf Pèrsic o Segona Guerra del Golf). Fou una guerra entre l'Iraq i una coalició de països liderats pels Estats Units.
* La Guerra de l'Iraq també coneguda com a Iraqi Freedom fou una guerra entre l'Iraq i una coalició de països liderada pels Estats Units, va tenir lloc entre març de 2003 i desembre de 2011, i va acabar amb la retirada de les forces de la coalició.
# Guillem VI de Hessen-Kassel

Guillem VI de Hessen-Kassel (en alemany Wilhelm VI von Hessen-Kassel) va néixer a Kassel (Alemanya) el 23 de maig de 1629 i va morir a Haina el 16 de juliol de 1663, com a conseqüència d'un accident de caça. Era un noble alemany fill del landgravi Guillem V (1602-1637) i d'Amàlia Elisabet de Hanau-Münzenberg (1602-1651).
Durant la Guerra dels Trenta Anys, la seva família va haver de fugir i abandonar els seus territoris. El 1637, en morir el seu pare, Guillem VI, va heretar el títol del landgraviat. Però, essent menor d'edat, va ser la seva mare qui es va fer càrrec del govern amb prou determinació com per a recuperar bona part dels territoris perduts, sobretot la regió d'Oberhessen, de l'extingit landgraviat de Hessen-Marburg. El 1650 va poder assumir plens poders sobre els dominis de Hessen-Kassel.
Acabada la guerra, Guillem VI es va dedicar refer la cultura del seu país, amb el suport de les universitats, especialment les de Marburg i Rinteln i l'establiment de noves institucions d'educació superior.
Va refer les relacions amb el landgravi de Hessen-Darmstadt Jordi II, que havia estat el seu enemic durant la guerra, i a qui va lliurar el territori al voltant de Gießen, i la ciutat de Amt. Amb tot, va mantenir la tradicional política de col·laboració amb França, i no va ser fins al final de la seva vida que s'integrà a la Lliga del Rin.
En morir prematurament, essent encara menor d'edat el seu fill i hereu Guillem, es va ocupar de la regència la seva dona Hedwig Sofia de Brandenburg.

## Matrimoni i fills

El 1649 es va casar amb la princesa Hedwig Sofia de Brandenburg, filla de l'elector Jordi Guillem de Brandenburg (1595-1640) i d'Elisabet Carlota de Wittelsbach (1597-1660). D'aquest matrimoni en nasqueren:
* Carlota Amàlia (1650-1714), reina consort de Dinamarca, pel seu casament amb Cristià V de Dinamarca (1646-1699).
* Guillem (1651-1670).
* Carles (1654-1730), casat amb Amàlia Kettler de Curlàndia (1653-1711).
* Felip (1655-1721), casat amb Caterina Amàlia de Solms-Laubach (1654-1736).
* Elisabet Enriqueta (1661-1683), reina consort de Prússia, pel seu casament amb Frederic I de Prússia (1657-1713).

## Bibliografia

* Hans Philippi: Die Landgrafschaft Hessen-Kassel 1648–1806 = Veröffentlichungen der Historischen Kommission für Hessen 46 = Kleine Schriften 8, Marburg 2007. ISBN 978-3-7708-1303-2
* Pauline Puppel, Die Regentin. Vormundschaftliche Herrschaft in Hessen 1500-1700, Frankfurt/Main 2004.
# Go West, Young Man

Go West, Young Man és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Henry Hathaway, estrenada el 1936.

## Argument

L'estrella de cinema Mavis Arden està embolicada amb un polític malgrat el seu publicista vigilant Morgan. Planejant trobar el seu pretendent una altra vegada en la pròxima parada a la seva visita en la seva gira, Mavis es perd en una pensió rural remota...

## Repartiment

* Mae West
* Alice Brady