OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Llucià d'Antioquia

Llucià d'Antioquia (en llatí: Lucianus, en grec antic: Λουκιανός) va ser un eclesiàstic sirià del començament del cristianisme (segle iii). Va néixer a Samòsata i va ser criat en l'amor a la religió cristiana; als 11 anys van morir el pares i l'orfe va ser portat a Edessa on es va dedicar a l'ascetisme i on va ser deixeble de Macari, un cristià de la ciutat. Més tard va ser ordenat prevere a Antioquia i va fundar en aquesta ciutat una escola teològica.
Per les seves idees, poc conegudes, alguns bisbes d'Antioquia el van excomunicar, però l'excomunió sempre li va ser retirada, per Domne, successor de Pau de Samòsata, que era bisbe des de potser l'any 269 al 273, per Timeu, que va ser bisbe del 273 al 280, i per Ciril d'Antioquia, que ho va ser del 280 al 300. Alexandre I d'Alexandria diu que era seguidor de l'heretgia de Pau de Samòsata i precursor dels arrians, i és cert que Arri es dirigeix als seus seguidors en una carta com "antics llucianistes" συλλουκιανιστα. Epifani diu que en realitat era un seguidor de Marció, del que després es va separar encara que va conservar els principis generals dels marcionites.
Es va fer famós per la santedat de la seva vida. Cap a l'any 310 o 311 el van detenir a la ciutat d'Antioquia per ordre de Maximià o de Maximí Daia i el van torturar. Va morir suposadament de les tortures el dia de l'Epifania de l'any 312, després d'haver estat 40 dies sense acceptar el menjar que havia estat prèviament ofert als ídols. Van tirar el seu cos a la mar. Jeroni d'Estridó va escriure la seva vida a De Viris Illustribus i diu que havia escrit dos petits llibres sobre la fe cristiana.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Lucianus of Antioch». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 28 agost 2023].
# Concurs de Poesia Fundació Jesús Serra

El Concurs de Poesia Fundació Jesús Serra és un concurs de poesia en català i castellà concedit anualment per la Fundació Jesús Serra des de l'any 2014. S'hi premia un poema inèdit en català i un en castellà en cada una de les tres categories: categoria A per adults, B per adolescents de 14 a 17 anys, i C per a nens de 10 a 13 anys. El 2022 tenia una dotació econòmica de 2.500, 1.500 i 800 euros respectivament.
En el marc del concurs, a partir de 2020 es concedeix el Premi Especial de Poesia que homenatja un poeta d'expressió catalana o castellana. Te una dotació de 5.000 euros.

## Guanyadors del Premi Especial de Poesia de la Fundació Jesús Serra

* 2020 Feliu Formosa i Torres
* 2021 Antonio Colinas
* 2022 Marta Pessarrodona

## Referències

* ↑ «XV Concurs de Poesia de la Fundació Jesús Serra». Fundació Jesus Serra. [Consulta: 21 juny 2022].
* 1 2 «Premi de la Fundació Jesús Serra a Pessarrodona». El Punt Avui, 20-06-2022 [Consulta: 21 juny 2022].
* 1 2 «Marta Pessarrodona guanya el III Premi especial de Poesia de la Fundació Jesús Serra». Diari de Terrassa, 20-06-2022 [Consulta: 21 juny 2022].
* 1 2 3 4 «Guanyadora del III Premi Especial de Poesia de la Fundació Jesús Serra». Fundació Jesus Serra. [Consulta: 21 juny 2022].
# Garcia d'Arlanza

Garcia d'Arlanza (Quintanilla San García, La Bureba, Burgos, final del segle x – San Pedro de Arlanza, Hortigüela, Burgos, 1073) fou un monjo benedictí castellà, abat del monestir de San Pedro de Arlanza i conseller dels reis Ferran I de Castella i Sanç II de Castella. És venerat com a sant per l'Església catòlica.

## Biografia

Va ingressar a l'Orde de Sant Benet al monestir de San Pedro de Arlanza (Burgos). Amb el temps, i ja acabats els seus estudis de teologia, fou nomenat abat en 1039, succeït Aureòl, que havia mort. Durant el seu abadiat, Arlanza es convertí en un dels grans monestirs del regne de Castella, per la seva riquesa i prestigi: a Lleó, acompanyà Énnec d'Oña i Domènec de Silos a la cerimònia de rebuda de les restes de Sant Isidor de Sevilla a la nova basílica llavors construïda, San Isidoro de Lleó.
En 1050 assisteix al concili de Coyanza (Valencia de Don Juan) convocat per Ferran I per a resoldre algunes controvèrsies religioses que afectaven el regne, com el ritu litúrgic a seguir: s'hi decidí suprimir-ne el mossàrab i fer servir el nou ritu romà, seguint així la reforma gregoriana. Nomenat conseller del rei Ferran I, el va acompanyar a la batalla d'Atapuerca en 1054; va mantenir el càrrec amb el seu successor Sanç II
A Àvila, va trobar els cossos dels sants Vicenç, Sabina i Cristeta, avui sebollits a la basílica de San Vicente de la ciutat; la llegenda diu que va tenir una revelació que li en va indicar el lloc exacte.
Ja gran, es va retirar a Arlanza, on va morir el novembre de 1073, poc després d'haver rebut la visita del bisbe Jimeno de Burgos.

## Veneració

Sebollit a l'església de l'abadia, a la nau de l'Evangeli, vora l'anomenada capella dels Màrtirs. Va morir en llaor de santedat i se li atribuïren miracles, ja en vida, com la conversió de l'aigua en vi al monestir durant l'àpat d'un Divendres Sant. El seu anell era prodigiós i els pobles propers el demanaven per venerar-lo i procurar-se'n la intercessió. El culte popular no fou reconegut fins al 1620, quan Urbà VIII, a instància del rei Felip III d'Espanya, va permetre el trasllat de les relíquies a la capella dels Màrtirs. Una part d'elles fou portada al seu poble natal, Quintanilla San García, en 1724.
Quan el monestir fou clausurat en 1835, les relíquies anaren a la col·legiata de San Cosme y San Damián de Covarrubias, i l'anell al monestir de Santo Domingo de Silos. En 1973, durant les festes del mil·lenari les relíquies i l'anell foren duts a Quintanilla i es va fer un recorregut pels llocs relacionats amb el sant (Ssn Pedro de Arlanza, Covarrubias, Quintanilla, Silos).
És citat per Gonzalo de Berceo a la Vida de Santo Domingo de Silos com a abat d'Arlanza. Quintanilla afegí al seu nom la menció "San García" en honor seu, i el poble de Segòvia de Sangarcía també li deu el seu nom, ja que fou fundat per gent de Burgos.

## Bibliografia

* http://www.es.catholic.net/santoral/articulo.php?id=14099
# Oaxaca de Juárez

La ciutat d'Oaxaca oficialment Oaxaca de Juárez en honor del president i heroi nacional Benito Juárez, originari de l'estat, és la capital i la ciutat principal de l'estat d'Oaxaca, a Mèxic. Està localitzada en la vall homònima de la Sierra Madre del Sur, a una altitud de 1.500m. Les ruïnes arqueològiques de Monte Albán es troben prop de la ciutat. Té una població estimada de 260.000 habitants.
Van existir assentaments zapoteques i mixteques a l'àrea de la ciutat actual d'Oaxaca, segles abans de l'arribada dels espanyols, en centres com ara Monte Albán i Mitla. La ciutat colonial, però, va ser fundada el 1532. El centre històric conté nombrosos i impressionants edificis d'arquitectura colonial espanyola, fent-la una destinació turística molt important del país. Té la distinció de Patrimoni Cultural de la Humanitat.

## Vegeu també

* Santiago Matatlan

## Referències

* 1 2 «Oaxaca de Juárez». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Ajuntament de la ciutat d'Oaxaca
# Aerolíneas de Baleares

Aerolíneas de Baleares era una aerolínia amb base a Palma. Operava vols regulars domèstics i internacionals, encara que sempre en nom de Spanair i amb codi de vol d'aquesta. En certa manera, Aebal realitzava per a Spanair funcions similars a les quals realitza Air Nostrum per Iberia LAE, encara que el pes específic de la companyia en la xarxa de rutes de Spanair era molt menor.
Des de 2009 opera per compte propi amb el nom de Quantum Air i amb base a l'aeroport de Madrid Barajas.

## Codis

* Codi IATA: DF
* Codi OACI: ABH

## Història

La línia aèria es va establir el 1999, començant a operar el 5 de juliol de 2000. Originalment denominada AB Bluestar, està participada per Grup Marsans (51%), SAS Group (25%), Spanair (18%) i VITRAC (6%).
# Raymond Petit

Raymond Jean-Marie Petit, més conegut com a Raymond Petit, (Ciutat de Luxemburg, 26 d'octubre de 1954) és un escultor luxemburgués.
Va estudiar a l'Ateneu de Luxemburg i durant els seus estudis als Estats Units d'Amèrica, es va iniciar en el món de l'escultura seguint uns cursos en la William Howard Taft Xàrter High School de Los Angeles. Tot seguit, va començar una carrera artística amb exposicions individuals i col·lectives on va trobar el seu primer reconeixement, quan se li va concedir el premi de la crítica a la VIII Biennal de Joves Pintors i Escultors a Esch-sur-Alzette el 1977. A més a més de treballar per a exposicions per a diversos llocs de Luxemburg també ha fet en altres ciutats com Oxford, Londres, Brussel·les, Rotterdam, Tòquio, Milà, Innsbruck, etc.
Ha rebut diversos encàrrecs pel Govern luxemburguès. Des de maig 1979 una de les seves escultures destaca en l'entrada del Liceu Michel Lucius de la ciutat de Luxemburg, i, deu anys més tard, la seva escultura monumental «Arc/Dues persones» es troba al parc d'Useldange. Des de 1993 una altra de les seves obres es mostra a l'ajuntament de la vila d'Hesperange i el 1995 va crear un nou «Monument aux Morts» (cenotafi) a Niederanven, una altra escultura monumental enfront del Centre Integrat per a la Tercera Edat d'aquesta mateixa vila va ser inaugurada el 1998.

## Escultures monumentals

* "Le Veilleur", Liceu Michel Lucius, Ciutat de Luxemburg, 1979
* "Arc/Deux Personnes" Useldange, 1989
* "Pietà", Hespérange, 1993
* "Monument aux Morts", Niederanven, 1995
* "Sérénité", Niederanven, 1998
* "Doncolser Wollef", Niederanven, 2007
* “Icarus”,Balliol College, Oxford, 2009

## Distincions

* Premi de la Crítica i Prix du Républicain Lorrain a la VIII Bienal per a Joves Pintors i Escultors, Esch-sur-Alzette
* Prix du Luxemburger Wort a la IX Biennal per a Joves Pintors i Escultors, Esch-sur-Alzette
* Medalla de Plata dels francesos société académique ARTS - SCIENCES - LETTRES (2007)
# Font del Ferro (Sant Hilari Sacalm)

La Font del Ferro és una font pública de Sant Hilari Sacalm (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Font situada al nucli urbà de Sant Hilari Sacalm, al Passeig de la Font del Ferro al que dona nom.

## Descripció

La font es troba a un nivell inferior del terra que hom trepitja actualment, motiu pel qual s'hi accedeix a través de dues escales. La font brolla a través d'un petit brocal que hi ha en un mur fet amb rajols de pedra que és coronat per una mena de frontal al centre. A cada costat d'aquesta estructura, en el mur, hi ha lloses de pedra. Tota l'estructura es troba envoltada per una barana de ferro forjat i enjardinada. Hi ha un petit banc per asseure's.

## Història

La font data del 1967 i l'executà l'arquitecte municipal R.Canela. El nom ve de les substàncies ferruginoses presents a l'aigua.

## Referències

* 1 2 3 «Font del Ferro». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2017].
# Corporación Club Deportes Tolima

La Corporacion Club Deportes Tolima o Deportes Tolima és un club colombià de futbol de la ciutat d'Ibagué, al departament de Tolima.

## Història

El club va ser fundat per Manuel Rubio Chávez el 18 de desembre de 1954. Va competir per primer cop a la lliga colombiana el 1955 amb un uniforme similar a l'utilitzat per la selecció argentina.
Entre finals dels 70 i inicis dels 80 el club va viure els seus millors anys amb jugadors com Francisco Maturana o Arnoldo Iguaran. El club finalitzà segon els anys 1981 i 1982 i participà per primer cop a la Copa Libertadores el 1982 (arribant a semifinals). Però no fou fins als 2003 que el club assolí per primer cop el títol de campió colombià. L'any 2006 fou finalista de la competició.

## Palmarès

* Fútbol Profesional Colombiano: 2003-II, 2018-I, 2021-I
* Copa Colòmbia: 2014
* Superliga colombiana: 2022
* Primera B: 1994

## Enllaços externs

* Web oficial
* Web de seguidors
* Web de seguidors - Revoluvion Vinotinto Arxivat 2006-06-12 a Wayback Machine.
* Deportes Tolima.info Arxivat 2007-01-21 a Wayback Machine.
# KCNE1

KCNE1 és un canal de potassi activat per voltatge pertanyent a la família relacionada amb Isk, codificat pel gen humà homònim. El gen està relacionat amb la síndrome del QT llarg tipus 5. Les mutacions en el gen KCNE1 poden causar la síndrome de Romano-Wards (en heterozigosi), així com la síndrome de Jervell i Lange-Nielsens (en homozigosi).

## Vegeu també

* KCNE2

## Referències

* ↑ «Malalties que s'associen genèticament amb KCNE1, vegeu/editeu les referències a wikidata».
* 1 2 3 GRCh38: Ensembl release 89: ENSG00000180509 - Ensembl, May 2017
* ↑ «Human PubMed Reference:». National Center for Biotechnology Information, U.S. National Library of Medicine.
* ↑ Zehelein J, Thomas D, Khalil M, Wimmer AB, Koenen M, Licka M, Wu K, Kiehn J, Brockmeier K, Kreye VA, Karle CA, Katus HA, Ulmer HE, Schoels W. «Identification and characterisation of a novel KCNQ1 mutation in a family with Romano-Ward syndrome». Biochim Biophys Acta., 1690, 3, 2004, pàg. 185-192. «Enllaç».

## Enllaços externs

* Referència al MeSH (anglès)
# Gnosca

Gnosca és un municipi del cantó de Ticino (Suïssa), situat al districte de Bellinzona.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
# Mutarrifiyya

Mutarrifiyya fou una secta zaidita del Iemen, que pren el seu nom de Mutàrrif ibn Xihab ibn Amr aix-Xihabí, mort molt vell vers 1067.
El seu moviment era quietista i seguia els ensenyament de l'imam Al-Qàssim ibn Ibrahim i els seus fills, i d'altres antics imams. Mutàrrif va fundar un establiment a Sanà. Quan aquesta ciutat fou abandonada sota pressió del sulàyhida Saba ibn Àhmad (entre 1088 i 1098) el successor del fundador, Ibrahim ibn Abi-l-Hàytham va fundar un nou establiment o hidjra (hijra = enclavament protegit) a Wàqaix, al sud-oest de Sanà. Fou destruïda per l'imam Al-Mansur Abd-Al·lah ibn Hamza el 1214/1215. Ja llavors s'havien fundat diversos establiments arreu del Iemen però quasi tots foren destruïts per l'imam i la secta va entrar en decadència i es va extingir al segle xv.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia de l'Islam, VII, 774-775
# Retaule de la Transfiguració (Martorell)

El Retaule de la Transfiguració és un quadre de Bernat Martorell dipositat a la Catedral de Barcelona, el qual fou pintat en 1445-1452.

## Context històric

Bernat Martorell era fill d'un carnisser de Sant Celoni, poble on va néixer cap a l'any 1400. El 1427 era ja un pintor establert a Barcelona, on gaudia d'un sòlid prestigi professional. L'any 1424 havia mort Lluís Borrassà i el 1431 morí Joan Mates, deixant Bernat Martorell convertit en el principal pintor de la Barcelona dels anys trenta i quaranta del segle xv. La cort era lluny, perquè Alfons el Magnànim fixà la seua residència a Nàpols, però les actives relacions de Barcelona amb Itàlia, França i Flandes marquen una època de refinament en tota la cultura. Circulen llibres de cavalleries i novel·les franceses i italianes, i l'ambient internacional i bigarrat del París de la Guerra dels Cent Anys troba ressò en la literatura catalana dins les substancioses pàgines de l'Espill de Jaume Roig. Fou en aquesta època que Martorell pintà el Retaule Major de la Catedral de Lleida (avui perdut), el Retaule Major de Santa Maria del Mar (cremat al juliol del 1936) i diverses obres per a la catedral de Barcelona, entre les quals aquest magnífic Retaule de la Transfiguració.

## Descripció

És un retaule tardà farcit de compartiments magnífics i que recull les millors pintures tardanes de Martorell. Les escenes de La multiplicació dels pans i els peixos, Les noces de Canà i Jesús i la Samaritana recullen, segons els experts, tota la saviesa i el mestratge del pintor en la darrera etapa de la seua carrera.
El més notable d'aquesta pintura al tremp sobre fusta és el realisme i la minuciositat amb què es descriu l'escenari de les diferents accions. El fragment de Jesús i la samaritana, per exemple, representa la trobada de Jesús amb la samaritana a la vora d'un pou. La dona acaba de treure aigua amb un càntir penjat d'una corda i mira amb sorpresa el jueu Jesús, que li demana aigua, perquè els jueus i els samaritans no es parlaven. Un grup de deixebles que tornen de la ciutat on han anat a comprar provisions, assisteix a l'escena. Hom pot veure l'aigua del fossat que envolta les muralles, amb ocells que hi neden, i el camí que serpenteja entre el fossat i les tàpies dels horts i jardins extramurs, amb una dona amb una criatura agafada de la mà que s'encreua amb una altra precedida d'un gosset i amb el cistell de la compra sobre el cap. El gran protagonista de la pintura de Martorell és la llum (en aquest cas directa), sense penombra, perquè la caiguda vertical del sol de l'estiu mostra els personatges i els objectes retallats. És de destacar que aquest paisatge en concret ha eliminat els habituals fons d'or.

## Referències

* 1 2 3 Barral, Xavier i Vicens, Francesc, 2002. 100 Obres de Pintura Catalana. Editorial Pòrtic, Barcelona. ISBN 8473067908. Pàgs. 92-93.
* ↑ Cinc obres mestres de Bernat Martorell - Diari Ara (català)

## Enllaços externs

* Pintura - Catedral de Barcelona (català)
# Francesc I d'Avaugour

Francesc I d'Avaugour, nascut el 1462 i mort el 1510, fou comte de Vertus, comte de Goëlo, baró d'Avaugour i senyor de Clisson. Era fill il·legítim del duc de Bretanya Francesc II de Bretanya i de la seva amant Antoinette de Maignelais.

## Biografia

Fou el fundador de la segona casa d'Avaugour dels comtes de Goëllo i fou nomenat comtes de Vertus el 1485. Va renunciar davant els Estats de Bretanya als seus drets hipotètics al ducat en el moment de la crisi de successió de 1488- 1491.
Fou governador de Saint-Malo. Va acceptar el collaret de l'Orde de Sant Miquel del rei de França, i es va oposar al seu pare, sobretot en relació als conflictes al voltant de la personalitat del tresorer Pierre Landais i al final de la guerra boja.

### Descendència

Es va casar el 1492 amb Magdalena de Brosse, filla de Joan III de Brosse, comte de Penthièvre, del qual va tenir:
* un fill, mort al poc de néixer
* una filla, Anna, morta molt jove
* Francesc II d'Avaugour (1493 † 1517), comte de Vertus i de Goëlo, baró d'Avaugour, senyor de Clisson

## Notes i referències

* ↑ Jacques Chottel. L'últim duc de Bretagne, François II. París: Edicions Fernand Lanore, 1977, pàg. 239
* ↑ Fondation for medieval genealogy. Brittany a fmg.ac.
# Godiva (cràter)

Godiva és un cràter d'impacte en el planeta Venus de 30,7 km de diàmetre. Porta el nom de Lady Godiva «Godgifu» (968-1057), dama anglosaxona, i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 1994.

## Referències

* ↑ «Godiva». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey. [Consulta: 1r juliol 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Venus
# Norwood (Missouri)

Norwood és una població dels Estats Units a l'estat de Missouri. Segons el cens del 2000 tenia 552 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Norwood tenia 552 habitants, 209 habitatges, i 145 famílies. La densitat de població era de 134 habitants per km².
Dels 209 habitatges en un 38,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 53,6% hi vivien parelles casades, en un 11% dones solteres, i en un 30,6% no eren unitats familiars. En el 27,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,64 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,21.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 30,6% tenia menys de 18 anys, un 11,8% entre 18 i 24, un 25,7% entre 25 i 44, un 18,3% de 45 a 60 i un 13,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 32 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 85,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 22.614 $ i la renda mediana per família de 27.500 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.250 $ mentre que les dones 24.500 $. La renda per capita de la població era de 9.670 $. Entorn del 21,3% de les famílies i el 29,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Norwood». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Norwood». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 8 agost 2010].
# Muertos de risa

Muertos de risa és una pel·lícula de cinema espanyola dirigida per Álex de la Iglesia el 1999 on mostra una història de la relació personal d'un duet de còmics, on vol fer homenatge a Tip y Coll i altres mestres del gènere.

## Sinopsi

"Muertos de Risa" és un drama humà que conta a manera de paròdia la cultura dels anys 80 i 90. Els seus protagonistes són Nino i Bruno, dos humoristes condemnats a l'èxit més fragorós en una Espanya marcada pels canvis sociopolítics, la televisió, les cançons de l'estiu i les modes que venen i van. Com tot no pot ser perfecte, Nino i Bruno aviat descobreixen que, com més s'odien, més èxit tenen, i com més èxit tenen, més s'odien.

## Repartiment

* Santiago Segura (Nino)
* El Gran Wyoming (Bruno)
* Álex Angulo (Julián)
* Carla Hidalgo (Laura)

## Localitzacions

Aquesta pel·lícula va ser rodada a Madrid, Barcelona, Seseña, Villaviciosa de Odón i Alcalá de Henares.

## Premis

* 1999: Goya al millor actor secundari: Nominat (Álex Angulo)

## Adaptacions

Una versió teatral es va estrenar en 2015 escrita pel dramaturg, director i productor Mario Segade i l'actor i director Daniel Casablanca.

## Referències

* ↑ Muertos de risa a Fotogramas
* ↑ 'Muertos de risa', grandes del humor a espinof.com
* 1 2 «El "Bicho" Gómez hará Muertos de risa». Arxivat de l'original el 2016-10-05. [Consulta: 3 octubre 2016].
* ↑ Canalda JC. Muertos de risa, una película rodada en Alcalá. 15/10/2018.
* ↑ , <http://www.imdb.com/title/tt0168080/locations>
* ↑ «EL MUNDO | Premios Goya 1999». [Consulta: 3 octubre 2016].
# Finn Harps FC

El Finn Harps Football Club és un club de futbol irlandès de la ciutat de Ballybofey.

## Història

El Finn Harps es formà el 1954 com un club júnior. El seu nom prové del riu Finn, que creua la ciutat, i de l'arpa (harp), símbol tradicional irlandès. El club guanyà la copa de la FAI júnior el 1968 i l'any següent fou escollit membre de la lliga irlandesa. Després d'uns primers anys fluixos l'equip agafà força als 70. El seu primer títol com a sènior fou la Dublín City Cup, el 1971–72. Dos anys més tard guanyà la Copa irlandesa de futbol, el seu major trofeu fins avui (2007).

## Palmarès

* Copa irlandesa de futbol: 1
** 1973–74
* First Division: 1
** 2004
* FAI Junior Cup: 1
** 1967–68
* Dublín City Cup: 1
** 1971–72
* Irish News Cup: 1
** 1998–99

## Referències

* ↑ Ramsay, Bartley & Dullaghan, Rodney. "Finn Harps Club History Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine.", FinnHarps.com, 2006. Obtingut el 5 de juny 2007.
* ↑ Honours Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine., FinnHarps.com, 2007. Obtingut el 6 de juny 2007.

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2006-09-06 a Wayback Machine.
* Finn Harps a FAI.ie Arxivat 2005-11-24 a Wayback Machine.
* Web no oficial