OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pou de gravetat

Un pou de gravetat és un model conceptual del camp gravitacional que envolta un cos a l'espai – com més massiu sigui el cos, més profund i més extens és la gravetat associada. El sol és molt massiu, en relació amb altres cossos del sistema solar, de manera que apareix el corresponent pou de gravetat que l'envolta de manera "profunda" i de gran abast. Els pous de gravetat dels asteroides i les llunes petites, són just el contrari, sovint es representen com a poc profunds. Qualsevol cosa a la superfície d'un planeta o lluna es considera que està al fons de la gravetat del cos celeste corresponent, així que escapa els efectes de gravetat des d'aquest planeta o lluna (per entrar a l'espai exterior) de vegades se'n diu "sortint del pou de gravetat". Com més profund sigui un pou de gravetat, més energia haurà de fer servir per "sortir" per escapar-hi.
A astrofísica, un pou de gravetat és específicament el camp potencial gravitatori al voltant d'un cos massiu. Altres tipus de pous potencials s'inclouen els pous potencials elèctrics i magnètics. Els models físics de pous de gravetat són de vegades utilitzats per il·lustrar astrodinàmica. Sovint es confonen els pous de gravetat amb els diagrames incrustats utilitzats en la teoria de la relativitat general, però els dos conceptes estan separats i no directament relacionats.

## Vegeu també

* Vòrtex

## Referències

* ↑ «What is a gravity well?» (en anglès). Northwestern University. [Consulta: 21 maig 2018].

## Enllaços externs

* Illustration of gravity wells of some bodies of the Solar System
# Ermita de Sant Ermengol

Sant Ermengol és un ermita romànica ara totalment en ruïnes al municipi dels Prats de Rei (Anoia) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Romànica tardana, reedificada a les darreries del S.XII. Posteriorment es modificaren la porta d'entrada i la lateral de migdia adossada a la qual hi havia la casa dels ermitans.
Edifici d'una sola nau, amb absis semicircular. Conserva encara les arcades que aguantaven la volta de canó que cobria la nau. Cal destacar els contraforts en forma de talus, adossat als murs laterals, i el seu campanar d'espadanya.
L'ermita de Sant Ermengol ja existia el 1076, quan els esposos Oleguer i Guisla, grans propietaris del lloc, donaren a la Catedral de Barcelona un alou situat prop de Sant Ermengol, repartit entre els termes de la Manresana i Vilallonga, com a dotació de llur fill Oleguer, el futur bisbe de Barcelona i arquebisbe de Tarragona, Sant Oleguer. Fou sempre una sufragània dels Prats de Rei, fins que al segle xvi es convertí en una capella ermitana, a causa del despoblament.

## Referències

* 1 2 3 «Ermita de Sant Ermengol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 setembre 2015].
# Josep Ramon Balanzat Torres

Josep Ramon Balanzat i Torres, (Eivissa, 1963) és un mestre i polític eivissenc.
És actualment director general de cooperació del Govern de les Illes Balears. Va ser el primer diputat autonòmic verd elegit a l'Estat espanyol (Parlament de les Illes Balears, 1995 - 1999) per Els Verds d'Eivissa. Durant aquesta legislatura va presentar una proposició de llei per tal d'implantar a les Illes Balears una ecotaxa turística.
Als anys 70 i 80 va ser cofundador i dirigent de diverses organitzacions juvenils: Club Juvenil 30 de maig, Grup Gent Jove, Grup d'Esplai s'Olibassa. Durant la dècada del 1990 encapçalà plataformes reivindicatives com “Salvem Ses Salines” i fou portaveu del principal grup ecologista, el GEN - GOB d'Eivissa. Fou regidor d'Els Verds d'Eivissa a l'Ajuntament d'Eivissa (legislatura 1995 - 1999). Ha treballat com a cooperant a Nicaragua contractat per Nacions Unides (2001 - 2002).

## Referències

* 1 2 3 4 Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera, Josep Ramon Balanzat Torres
* ↑ http://www.caib.es/govern/organizacion.do?coduo=197&lang=ca Arxivat 2010-09-25 a Wayback Machine.
* ↑ La izquierda verde. Icaria Editorial, 2006, p.229. ISBN 8474268575.
# Xinès crestat nan

El Crestat Xinès és una raça de gos sense pèl de companyia de mida petita (entre 5 i 7 kg).
Com la major part de les races de gos sense pèl, el crestat xinès té dues varietats, amb pèl o sense, conegudes en anglès com Hairless (sense pèl) i Powderpuff (amb pèl).

## Descripció

D'entrada, les varietats sense pèl i Powderpuff semblen ser dues races diferents, però la calvície és un gen dominant incomplet en una única raça. Qui no té pèl té la pell suau, com la humana i conserva flocs a les potes (mitjons) i al cap (cresta). A més de ser un gen dominant incomplet, el gen sense pèl té un efecte prenatal letal, l'homocigotisme. Els zigots afectats amb doble gen sense pèl (un de cada quatre), no arriben a viure i es reabsorbeixen, de manera que tots els crestats vius són heterocigòtics.

## Història

No hi ha res realment clar en la història de la raça Crestat Xinès. L'únic que es pot afirmar amb seguretat és que, com les altres races "nues" i algunes races "primitives", procedeix del Canis africanus i no del Canis comunis, del qual procedeixen la majoria de les races de gossos domèstics que coneixem. El nom té una raó lògica i evident en el que a "crestat" es refereix; podem dir que tenen cresta al cap. Però l'origen xinès és una cosa casual.
Les races nues que es coneixen semblen procedir totes d'Amèrica Llatina. Els més coneguts i reconeguts per la FCI són el Xoloitzcuintle mexicà i el Gos sense pèl del Perú, tots dos amb les varietats genètiques del Crestat Xinès: es presenten en les dues varietats: nu i amb pèl.
Fins fa relativament molt poc temps, la varietat amb pèl (Powderpuff) no es podia presentar en competicions de bellesa, encara que sempre es va usar i se segueix usant per a la cria i millora de la raça.
Actualment ambdues varietats estan igualment reconegudes i valorades tant en la cria com en l'exposició, competeixen juntes en la immensa majoria dels països, nus i amb pèl neixen en la mateixa ventrada i, excepte en el mantell tenen el mateix estàndard, així que és lògic que competeixin com una única raça que és el que són.
# Brunyiment

Brunyiment és una operació de mecanitzat per abrasió que permet millorar l'acabat superficial de peces metal·liques. És una forma de poliment d'alta precisió, que no treu poc o gaire matèria.

## Procés

Durant el premecanitzat de les peces sorgeixen errors de forma (pics, valls, error de rodonesa) que es poden anivellar mitjançant la fricció contínua entre la superfície de la peça de treball i la pedra de brunyir. Les superfícies que han estat sotmeses a un procés de brunyiment posseeixen un lliscament i durabilitat molt elevades i resisteixen extraordinàriament el desgast. Els abrasius que s'utilitzen són, generalment, materials cristal·lins de duresa considerable i fabricats sintèticament. Normalment es fan servir òxid d'alumini i carbur de silici. La seva rendibilitat, però, es pot augmentar mitjançant un tractament de sofre.

## Tipus
### Carrera llarga

La seqüència de treball consta de dos moviments solapats: La brunyidora efectua un moviment giratori i un moviment lineal alhora. Es produeix una intersecció de les marques de mecanitzat que provoquen un rectificat en estries creaudes amb el consegüent angle d'estries creuades degut al canvi de sentit de la carrera.

### Carrera curta

La carrera curta o superacabat es diferencia del de carrera llarga per la longitud de carrera i la freqüència. Compensa les ondulacions i els errors de forma circulars. S'obtenen superfícies de contacte de gran qualitat.

### Acabat amb moles

Les moles de vas de brunyit són eines de paret prima i abrasives que permeten obtenir la microgeometria o macrogeometria desitjades i una gran qualitat superficial.

## Duresa de les pedres

La duresa indica la resistència amb la qual el gra es manté dins del cos abrasiu gràcies a l'aglomerant. Un número indica la duresa de la pedra: 0 identifica una pedra de brunyir molt dura i 200 molt tova. La duresa dels grans de 120 o més gruixuts es relaciona, anàlogament, a la de les moles abrasives (s'utilitzen les lletres de l'alfabet, "A" per indicar "molt tou" fins "Z" per indicar "molt dur").
Les pedres de brunyir que tenen un gra de 150 o més fi se sotmeten a unes proves específiques, concretament, a un procés de prova Rockwell modificat, en el qual, en unes determinades condicions, s'aplica una pressió esfèrica sobre el bloc de pedra de brunyir. El valor de la duresa s'obté mitjançant la profunditat de la marca de l'esfera (com més gran sigui la profunditat, més tova serà la pedra).

## Referències

* ↑ «brunyiment». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Procés de brunyit a interempresas.net
* ↑ Bruñido a maq-fer
* ↑ Bruñido a brunitec.com

## Enllaços externs

* Víctor Álvarez Maté “Parametrització de les condicions de brunyit en un cilindrat”, UPC
# 156

El 156 (CLVI) fou un any de traspàs començat en dimecres del calendari julià.

## Esdeveniments

* Final de la gravació de l'Estela 1 de La Mojarra.
* Montà comença a predicar la profecia segons la qual la Jerusalem celestial davallarà al poblet frigi de Pepuza (data alternativa: 172).

## Referències

* ↑ Morante López, R. «La estela de La Mojarra, Veracruz» (en castellà). Arqueología Mexicana, 106, 2010, pàg. 66-69.
* ↑ «Montanus». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 6 gener 2022].
# Pou de glaç del Saiolic

El Pou de glaç del Saiolic, o Poua del Pedrós, és una poua, o pou de glaç, del terme municipal de Castellcir, al Moianès. Pertany a l'enclavament de la Vall de Marfà.
Està situat a l'extrem oriental de la Vall de Marfà, a prop i al sud-est del Saiolic, a llevant de l'extrem nord-est del Serrat de la Descàrrega, a prop i a l'esquerra del torrent de la Fàbrega.
Entre els segles XVII i XX, es feia glaç aprofitant les obagues i l'aigua de les rieres, entre elles la de Castellcir, per vendre'l a Castellterçol, Moià i Barcelona. El transport es feia a la nit en carruatges de tir animal.

## Etimologia

La poua rep aquest nom de la masia a la qual pertany el pou de glaç, el Saiolic.

## Enllaços externs

* El Pou de glaç del Saiolic en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya; el Pou de glaç és al sud-est de la masia
* Pàgina web dedicada als pous de glaç del Vallès Oriental i del Moianès Arxivat 2013-12-13 a Wayback Machine.
# Envelliment dels transistors

L'envelliment dels transistors (de vegades anomenat envelliment del silici) és el procés en què els transistors de silici desenvolupen defectes al llarg del temps a mesura que s'utilitzen, degradant el rendiment i la fiabilitat i, finalment, fallant del tot. Malgrat el nom, mecanismes similars poden afectar transistors fets de qualsevol tipus de semiconductor. Els fabricants compensen això (així com els defectes de fabricació) fent servir xips a velocitats més lentes del que són capaços inicialment.
Les principals causes de l'envelliment dels transistors en els MOSFET són l'electromigració i la captura de càrrega.
L'electromigració és el moviment dels ions provocat per la quantitat de moviment de la transferència d'electrons al conductor. Això es tradueix en la degradació del material, provocant fallades intermitents molt difícils de diagnosticar, i una eventual fallada.
La captura de càrrega està relacionada amb la ruptura de l'òxid de la porta depenent del temps i es manifesta com un augment de la resistència i la tensió de llindar (la tensió necessària perquè el transistor pugui conduir) i una disminució del corrent de drenatge. Això degrada el rendiment del xip amb el temps, fins que finalment els llindars col·lapsen. La captura de càrrega es produeix de diverses maneres:
* La injecció de transportador calent (HCI) és on els electrons guanyen prou energia per filtrar-se a l'òxid, quedant-hi atrapats i possiblement danyant-lo.
* També pot produir-se soroll de telègraf aleatori (RTN), on el corrent de drenatge oscil·la entre diversos nivells discrets i s'agreuja amb l'augment de la temperatura.
* La inestabilitat de temperatura de biaix (BTI) és on la càrrega es filtra a l'òxid quan s'aplica tensió a la porta, fins i tot sense que el corrent flueixi pel transistor. Quan s'elimina la tensió de la porta, les càrregues es dissipen gradualment entre mil·lisegons o hores.
John Szedon i Ting L. Chu van determinar que la captura de càrrega era un mitjà viable per emmagatzemar informació digital i es va desenvolupar en les tecnologies de memòria flash SONOS, MirrorBit i 3D NAND.

## Referències

* ↑ «On Aging Of Key Transistor Device Parameters» (en anglès). https://www.dfrsoft.com.+[Consulta: 1r novembre 2022].
* ↑ Bailey, Brian. «Chip Aging Becomes Design Problem» (en anglès). https://semiengineering.com,+09-08-2018.+[Consulta: 1r novembre 2022].
* ↑ Mutschler, Ann Steffora. «Transistor Aging Intensifies At 10/7nm And Below» (en anglès). https://semiengineering.com,+13-07-2017.+[Consulta: 1r novembre 2022].
* ↑ «[https://engineering.purdue.edu/ece477/Course/Assignments/Reference/CMOS_failure_modes.pdf Illustration: Daniel Hertzberg SEMICONDUCTORS / PROCESSORS FEATURE Transistor Aging]» (en anglès). https://engineering.purdue.edu.+[Consulta: 1r novembre 2022].
# Ernesto José Vidal

* «Ernesto Vidal» redirigeix aquí. Vegeu-ne altres significats a «Ernest Vidal i Martínez».
Ernesto José Vidal, nat Ernesto Servolo Vidal, (Buje, Itàlia -actual Croàcia-, 15 de novembre de 1921 - Córdoba, Argentina, 20 de febrer de 1974) fou un futbolista italo-uruguaià de la dècada de 1950.

## Trajectòria

De petit emigrà a Amèrica, on es canvià el seu segon nom pel de José. Jugà a Rosario Central, i a continuació al Peñarol on debutà l'any 1944, club on passà la major part de la seva carrera. Durant els anys 1950 marxà a Itàlia on jugà per la Fiorentina i el Pro Patria. El seu darrer club fou Nacional. Jugà amb la selecció de l'Uruguai, formant part de la selecció campiona del Mundial de 1950.

## Palmarès
### Rosario Central

* Primera B Argentina:
** 1942

### Peñarol

* Campionat uruguaià de futbol:
** 1944, 1945, 1949, 1951, 1953
* Torneo de Honor:
** 1945, 1947, 1949, 1950, 1951, 1952
* Torneo Competencia:
** 1946, 1947, 1949, 1951

### Uruguai

* Copa del Món de Futbol:
** 1950
# Kendall West

Kendall West és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Florida. Segons el cens del 2000 tenia 38.034 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Kendall West tenia 38.034 habitants, 11.759 habitatges, i 9.807 famílies. La densitat de població era de 4.331,9 habitants/km².
Dels 11.759 habitatges en un 49,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 58,8% hi vivien parelles casades, en un 18,5% dones solteres, i en un 16,6% no eren unitats familiars. En l'11,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 2,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,23 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,47.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29,2% tenia menys de 18 anys, un 10,2% entre 18 i 24, un 34,9% entre 25 i 44, un 18,5% de 45 a 60 i un 7,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 32 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 84,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 38.715 $ i la renda mediana per família de 39.564 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.082 $ mentre que les dones 23.695 $. La renda per capita de la població era de 14.806 $. Entorn del 13,3% de les famílies i el 15,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Kendall West». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 2 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Kendall West». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Portada/article novembre 26
## Història del pensament evolucionista

El pensament evolucionista, la idea que les espècies canvien al llarg del temps, té els orígens en l'antiguitat, en les idees dels grecs, romans, xinesos i musulmans. Tanmateix, fins al segle xviii, el pensament biològic occidental estava dominat per l'essencialisme, la idea que les formes de vida romanen immutables. Això començà a canviar quan, durant la Il·lustració, la cosmologia evolutiva i la filosofia mecànica s'estengueren de les ciències físiques a la història natural. Els naturalistes començaren a concentrar-se en la variabilitat de les espècies; l'emergència de la paleontologia, amb el concepte d'extinció, minà encara més la concepció estàtica de la natura. A principis del segle xix, Jean-Baptiste Lamarck postulà la seva teoria de la transmutació de les espècies, que fou la primera teoria científica de l'evolució completament formada.
# Brunyidor

El brunyidor s'utilitza, sobretot, per brunyir, polir el metall després d'haver fet el rascat i per aclarir àrees de to en les tècniques de gravat amb vernís tou, aiguatinta o manera negra. Les línies fines obtingudes amb aiguafort, burí o punta seca, es poden arribar a eliminar completament amb una adequada tècnica del brunyidor. Per facilitar el brunyit, és bo utilitzar una mica d'oli de màquina.
Hi ha brunyidors d'acer de formes molt diverses -dobles, senzills, plans, cònics, etc.- i poden ser una eina independent o combinada amb un rascador. Han de ser d'acer molt polit i de secció circular, excepte a l'extrem, que s'aplana lleugerament, es corba cap amunt i s'afina fins a acabar en una punta.

## Referències

* ↑ «Brunyidor». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Brunyidor a adolf.cat
* ↑ «Calcografia». Arxivat de l'original el 2015-05-04. [Consulta: 19 setembre 2016].
* ↑ El gravat Arxivat 2014-02-03 a Wayback Machine. a Tècniques d'art gràfic
* ↑ Gravat calcogràfic. Brunyidors-Rascadors a l'Artística
# 43a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia

La 43a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia va tenir lloc el 10 de maig de 1999 als estudis de TVE Catalunya a Sant Cugat del Vallès. Un jurat compost per crítics i periodistes cinematogràfics de Barcelona va decidir mitjançant votació els qui eren els destinataris dels premis Sant Jordi que Ràdio Nacional d'Espanya-Ràdio 4 (RNE) concedeix anualment al cinema espanyol i estranger en els diferents apartats competitius i que en aquesta edició distingien a les pel·lícules estrenades al llarg de l'any 1997. La cerimònia fou presentada per Joan Pera i Paco Morán i hi van assistir Juanjo Puigcorbé, Assumpta Serna, Rosa Novell i Miliki.

## Premis Sant Jordi
### Premis competitius

| Categoria | Premiat | Labor premiada |
| Millor pel·lícula espanyola | Tren de sombras | Pel·lícula |
| Millor actor en pel·lícula espanyola | Francisco Algora | Barrio. |
| Millor actriu en pel·lícula espanyola | Leonor Watling | La hora de los valientes La primera noche de mi vida Todas hieren |
| Millor òpera prima | Javier Fesser | El milagro de P. Tinto |
| Millor pel·lícula estrangera | The Sweet Hereafter | Pel·lícula |
| Millor actor en pel·lícula estrangera | Nick Nolte | Aflicció |
| Millor actriu en pel·lícula estrangera | Ariane Ascaride | Marius et Jeannette |

### Premis honorífics

| Categoria | Premiat | Labor premiada |
| Premi a la trajectòria professional | Jordi Torras i Comamala | Per la seva aportació al fet cinematogràfic |
| Premi a la millor contribució al cinema | Tomàs Pladevall Fontanet | Fotògraf |

## Roses de Sant Jordi

Una vegada més es van lliurar les dues roses de Sant Jordi, premis concedits per votació popular entre els oïdors de Ràdio 4que recompensen a les que el públic considera millors pel·lícules nacional i estrangera.
| Categoria | Premiat |
| Millor pel·lícula espanyola | El abuelo |
| Millor pel·lícula estrangera | Millor, impossible |

## Referències

* ↑ RNE entrega els Premis Sant Jordi de Cinematografia a la seu de TVE a Sant Cugat, Diari de Sant Cugat, 30 d'abril de 1999

## Vegeu també

* XIII Premis Goya
* Fotogramas de Plata 1998
* Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1998
* VIII Premis de la Unión de Actores
* VIII Premis Turia

## Enllaços externs

* Premis Sant Jordi 1999 a IMDB
# Ca n'Àngel

Ca n'Àngel' és un edifici prop del nucli d'Esparreguera (Baix Llobregat) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquesta casa coneguda abans com a Mas Febrer de la Muntanya ha passat per diversos propietaris, apareixent per primer cop el 1863 anomenada com Can Àngel.
Ca n'Àngel està format per dues construccions adossades i comunicades, orientades a sol ixent. La més antiga del segle xvii, està estructurada en planta baixa i pis. Té la porta d'entrada d'arc de mig punt adovellat. Destaca un rellotge de sol circular a la façana i un contrafort al xamfrà. Està arrebossada però els marcs de les obertures o les dovelles de la porta són de carreus de pedra vista. Les finestres estan disposades sense cap ordre aparent. La coberta és a dues aigües acabada amb una canalera i feta de teula àrab.
La construcció anterior enllaça amb la més recent, datada de principis de segle xx, a través del primer pis, perllongant el balcó de balustrada. Consta de planta baixa amb un porxo, pis i golfes amb una galeria d'arcs de mig punt a cada planta. La coberta és a dues aigües feta de teula àrab però l'espai de les galeries queda com un cos independent. El conjunt està tancat per un barri amb dependències aïllades que funcionen com a corrals.

## Història

* 1 2 3 «Ca n'Àngel». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 agost 2014].
# Eritrosiderita

L'eritrosiderita és un mineral de la classe dels halurs. Rep el seu nom del grec έρυθρός, vermell, i σίδηρος, ferro, en al·lusió al color del mineral i al seu contingut en ferro.

## Característiques

L'eritrosiderita és un halur de fórmula química K₂[Fe$^{3+}$Cl₅(H₂O)]. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. És un mineral isostructural amb la kremersita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'eritrosiderita pertany a «03.CJ - Halurs complexos, amb MX₆ complexes; M = Fe, Mn, Cu» juntament amb els següents minerals: clormanganokalita, rinneïta, kremersita, mitscherlichita, douglasita, redikortsevita, zirklerita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al mont Vesuvi, a la província de Nàpols, a Campània, Itàlia. També ha estat descrita al mont Etna, a Sicília (Itàlia); al districte de Carlsbad, a Nou Mèxic (Estats Units); a Sar Pohl, a la província d'Hormozgan (Iran); i a diverses localitats alemanyes dels estats de Saxònia-Anhalt i Hessen.

## Referències

* ↑ «Erythrosiderite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 8 novembre 2017].
# Ernesto Júlio de Carvalho e Vasconcelos

Ernesto Júlio de Carvalho e Vasconcelos (Almeirim, 17 de setembre de 1852-Lisboa, 15 de novembre de 1930), més conegut com a Ernesto de Vasconcelos, va ser un militar de l'armada portuguesa. Hi va assolir la posició de vicealmirall, enginyer hidrògraf, explorador i geògraf portuguès. Va ser president i secretari perpetu de la Societat de Geografia de Lisboa i escriure moltes obres de temàtica colonial i sobre les descobertes portugueses. Ernesto Júlio de Carvalho e Vasconcelos va nàixer en una família benestant. Era fill d'António Germano Falcão de Carvalho, metge i cirurgià de la població, i de Maria Amélia Lobo de Vasconcelos.

## Obres

* Astronomia Fotográfica (1884 i 1886)
* Uniformidade Internacional de Bóias e Balizas Marítimas (1887)
* Relação dos Mapas, Cartas, Plantas e Vistas Pertencentes ao Ministério da Marinha e Ultramar, com Algumas Notas e Notícias (1892)
* Subsídios para a História da Cartografia Portuguesa nos sécs. XVI, XVII e XVIII (1916)

## Enllaços externs

* Ernesto Júlio de Carvalho e Vasconcelos a l'Institut Hidrografic Portuguès Arxivat 2008-10-22 a Wayback Machine.
# Kendice

Kendice és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Prešov, al nord del país.

## Història

La primera referència escrita de la vila data del 1249.