OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Resolució 1577 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1577 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat l'1 de desembre de 2004. Després de recordar la Resolució 1545 (2004) sobre la situació a Burundi, el Consell va ampliar el mandat de l'Operació de les Nacions Unides a Burundi (ONUB) durant un període de sis mesos fins a l'1 de juny de 2005.
La resolució va ser adoptada enmig del debat continu sobre la jurisdicció de la Cort Penal Internacional entre els membres del Consell de Seguretat.

## Resolució
### Observacions

El Consell de Seguretat va reiterar el seu suport a l'Acord de pau i reconciliació signat a Arusha el 2000, i va demanar a les parts interessades que respectessin els seus compromisos en virtut de l'acord. Va destacar els esdeveniments positius que s'havien produït des que es va desplegar la missió de l'ONUB, inclosa l'adopció d'una constitució interina que preveia que totes les comunitats estiguessin representades en futures institucions post-transició.
Mentrestant, es va instar a totes les parts de Burundi a continuar el diàleg i els va recordar que celebraran eleccions per a l'any 2005. Totes les violències, violacions dels drets humans i la massacre de civils a Gatumba van ser condemnades.

### Actes

Actuant sota el Capítol VII de la Carta de les Nacions Unides, el Consell convidava a totes les parts i governs de la regió que condemnessin l'incitació a la violència, les violacions dels drets humans i el dret internacional humanitari, cooperessin amb ONUB i la Missió de les Nacions Unides a la República Democràtica del Congo (MONUC) i posessin fi a la impunitat. En particular, els governs de la República Democràtica del Congo i Ruanda van ser convidats a cooperar amb la investigació sobre la massacre de Gatumba, mentre que el Consell estava "preocupat" perquè les Forces Nacionals d'Alliberament havia reivindicat la responsabilitat de la massacre.
Es va demanar al Secretari General que informés periòdicament sobre la situació a Burundi.

## Referències

* ↑ «Security Council extends UN operation in Burundi until 1 June 2005». United Nations, 01-12-2004.
* ↑ Matheson, Michael John. Council unbound: the growth of UN decision making on conflict and postconflict issues after the Cold War. US Institute of Peace Press, 2006. ISBN 978-1-929223-79-4.
* ↑ «Security Council extends UN mission in Burundi six more months». United Nations News Centre, 01-12-2004.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1501 a la 1600 (2003 - 2005)
* Guerra Civil de Burundi

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Revista Materiales

La Revista Materiales va ser una publicació fundada per Manuel Sacristán el 1977 i veié el darrer número el 1978. El comité editorial el formaven, entre d'altres, Rafael Argullol, Maria José Aubet, Francisco Fernández-Buey, Javier Pérez Royo, Julian Ariza o Daniel Lacalle, els quals la gestionaven mitjançant l'empresa Materiales S.A de Estudio y Publicaciones. Estretament vinculada al PSUC, més a les formacions de base que no pas a la direcció, s'ha considerat que aquesta publicació reflecteix l'evolució del pensament de Sacristán des d'unes posicions de revisió de les postures heterodoxes del marxisme cap a una visió més pràctica, enfocada a resoldre els problemes que el capitalisme provoca. Aquesta evolució ideològica es va acabar plasmant amb l'abandonament de la publicació per fundar Mientras Tanto amb Giulia Adinolfi, Miguel Candel o Francisco Fernández-Buey.

## Referències

* ↑ Pecourt, Juan. Los Intelectuales y la transición política : un estudio del campo de las revistas políticas en España (en castellà). Madrid: Centro de Investigaciones Sociológicas, 2008, p. 216. ISBN 9788474764536.
* ↑ Pecourt, Juan. Los Intelectuales y la transición política : un estudio del campo de las revistas políticas en España (en castellà). Madrid: Centro de Investigaciones Sociológicas, 2008, p. 146. ISBN 9788474764536.
* ↑ Torrell, Josep «A Generaciones futuras». Mientras Tanto, Nº 95, 2005, pàg. 155-165.
* ↑ [manzanera, Manuel]. «Notas para una biografía intelectual de Manuel Sacristán Luzón» (en castellà). rebelion.org, 07-07-2010. [Consulta: 17 juliol 2014].
* ↑ Pecourt, Juan. Los Intelectuales y la transición política : un estudio del campo de las revistas políticas en España (en castellà). Madrid: Centro de Investigaciones Sociológicas, 2008, p. 257. ISBN 9788474764536.
# Armstrongita

L'armstrongita és un mineral de la classe dels silicats. Rep el seu nom de Neil Armstrong (1930-2012), astronauta nord-americà que va trepitjar la Lluna.

## Característiques

L'armstrongita és un silicat de calci i zirconi, de fórmula química CaZr[Si₆O$_{15}$]·3H₂O. Cristal·litza en el sistema monoclínic. Forma cristalls de fins a 2 centímetres i agregats. Forma macles polisintètiques, per rotació en [100]. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'armstrongita pertany a «09.EA: Fil·losilicats, amb xarxes senzilles de tetraèdres amb 4-, 5-, (6-), i 8-enllaços» juntament amb els següents minerals: cuprorivaita, gillespita, effenbergerita, wesselsita, ekanita, apofil·lita-(KF), apofil·lita-(KOH), apofil·lita-(NaF), magadiita, dalyita, davanita, sazhinita-(Ce), sazhinita-(La), okenita, nekoïta, cavansita, pentagonita, penkvilksita, tumchaïta, nabesita, ajoïta, zeravshanita, bussyita-(Ce) i plumbofil·lita.

## Formació i jaciments

Es troba en pegmatites de granit alcalines, en el contacte entre el granit arfvedsonita amb xenòlits de roques volcàniques fèlsiques. Sol trobar-se associada a altres minerals com: quars, microclina, albita, aegirina, arfvedsonita, monacita, synchesita, titanita i d'altres titanosilicats. Va ser descoberta l'any 1973 a la pegmatita de Dorozhnyi, al massís Khan Bogdo (Desert de Gobi, Mongòlia). També a Mongòlia se n'ha trobat a Hovd Aimag, al massís de l'Altai. L'armstrongita també es troba a Dubbo (Nova Gal·les del Sud, Austràlia) i al Quebec.

## Referències

* ↑ «Armstrongite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 11 desembre 2015].
* ↑ «Armstrongite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 11 desembre 2015].
# Arquèmac d'Eubea

Arquemac (en llatí Archemachus, en grec antic Ἀρχέμαχος "Arkhémakhos") fou un autor de l'antiga Grècia, conegut per una obra historiogràfica (que no s'ha conservat) sobre el seu país natal, l'illa d'Eubea; segons Estrabó, Ateneu de Nàucratis i Climent d'Alexandria tenia tres volums pel cap baix. D'altra banda, es podria correspondre amb l'autor d'una obra de gramàtica intitulada Αἱ Μετωνυμίαι (Metonímies), segons un escoli a Apol·loni de Rodes.

## Referències

* ↑ Archemachus of Euboea a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 265
# Arquèstrat de Gela

Arquèstrat (en grec antic: Ἀρχέστρατος, llatí: Archestratus) fou un poeta de l'antiga Grècia que va viure en temps de Dionisi el Jove i era natural de Gela (però, segons Ateneu de Nàucratis, era natural de Siracusa).
Arquèstrat va viatjar per diversos països per conèixer tot allò que es podia utilitzar a la cuina i a la taula. El resultat dels seus viatges va ser un poema didàctic sobre gastronomia titulat L'art de la cuina, molt celebrat a l'antiguitat i esmentat molt sovint per Ateneu i altres. Aquesta obra és citada pels antics sota cinc diferents títols en grec: Γαστρολογία, Γαστρονομία, Ὀψοποιΐα, Δειπνολογία, i Ἡδυπάθεια. El llibre aconsella al lector gastronòmic sobre on trobar el millor menjar en el món mediterrani.
Enni va escriure (o potser va traduir) una imitació de l'obra amb el nom de Carmina Hedypathetica o Hedypathica ('Vida de Luxúria'). Arquèstrat, que va ser satiritzat en l'antiguitat i l'anomenaven l'Hesíode o el Teognis dels golafres, paròdia l'estil dels vells poetes gnòmics. La descripció que va fer de diversos objectes naturals que s'usaven a la taula era tan exacta, que Aristòtil va fer ús de la seva obra per explicar un punt referit als peixos de la seva Història dels animals.

## Referències

* ↑ 1.Archestratus of Gela a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 265
# Auxiliar de vol

Una auxiliar de vol és una professional membre del personal d'un avió que es dedica a atendre als passatgers i la tripulació. És un treball que té menys responsabilitat que el pilot de l'avió sense que hi haja una relació de dominació entre aquestes professions.

## Denominacions

S'utilitzà inicialment la paraula hostessa (de vol) per a dignificar la professió, però es tornà indigne perquè s'associà a la professió de prostituta, tal com s'utilitzava als anuncis de periòdics.

## Història

Pel segle XX es requeria que els auxiliars de vol estatunidencs foren joves, obligant-los a retirar-se al complir els 32 anys. L'aparença era considerada un dels factors més importants per a convertir-se en auxiliar de vol. Així, les companyies de vol creien que l'explotació de la sexualitat femenina augmentaria els beneficis, de manera que els uniformes eren ajustats, amb guants i sabates de tacó alt.
El cens de 2010 d'auxiliars de vol estatunidencs fet pel sociòleg Rogelio Saenz trobà que hi havia uns 110.000 auxiliars de vol, dels quals el 40% tenien més de 50 anys i menys del 18% tenien 34 anys o menys.

## Salut dels treballadors

Aquests treballadors estan exposats a més carcinògens que moltes altres professions i la població general. Açò es ratifica per la major incidència de tot tipus de càncers d'aquests treballadors que la resta de persones. Altres problemes de la salut són símptones associats amb falta d'humitat i fatiga, per la dirupció dels ritmes circadians.

## Referències

* ↑ «auxiliar». Diccionario de la RAE. [Consulta: 19 agost 2018].
* ↑ Martínez Navarro, Emilio «Ética de la profesión : proyecto personal y compromiso de ciudadanía». Veritas: revista de filosofía y teología,, 14, 2006, pàg. 133.
* ↑ Chamizo Domínguez, Pedro J. «La función social y cognitiva del eufemismo y del disfemismo». Panace@, 5, 15, 2004, pàg. 50.
* 1 2 Higgins, Michelle «63 Years Flying, From Glamour to Days of Gray». New York Times, 17-03-2012 [Consulta: 19 agost 2018].
* ↑ Boris, Eileen «Desirable Dress: Rosies, Sky Girls, and the Politics of Appearance». International labor and working class history, 68, 1, 2006, pàg. 123. DOI: 10.1017/S014754790600007X.
* ↑ McNeely, Eileen; Mordukhovich, Irina; Staffa, Steven; Tideman, Samuel; Gale, Sara; Coull, Brent «Cancer prevalence among flight attendants compared to the general population». Environmental Health, 17, 1, 26-06-2018. DOI: 10.1186/s12940-018-0396-8.
* ↑ Nagda, Niren L.; Koontz, Michael D. «Review of Studies on Flight Attendant Health and Comfort in Airliner Cabins». Aviation, Space, and Environmental Medicine, 74, 2, 2003, pàg. 101-109.
# Asahi-dake

Asahi-dake és un estratovolcà inactiu al sud-est de la ciutat d'Asahikawa (Japó). Amb 2.290 metres es tracta del pic més alt de Hokkaido.

## Referències

* ↑ «Asahi-dake». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# As-Saffah

Abu-l-Abbàs Abd-Al·lah ibn Muhàmmad ibn Alí ibn Abd-Al·lah ibn al-Abbàs, més conegut pel seu làqab as-Saffah —àrab: أبو العباس عبد الله السفاح, Abū l-ʿAbbās ʿAbd Allāh as-Saffāḥ— (727-754), primer califa abbàssida de Bagdad (750-754). El seu malnom As-Saffah vol dir «el Sanguinari» però també «el Generós».
Amb diversos membres de la família es va refugiar a Kufa el setembre o octubre del 749 poc després que les forces del general Al-Hàssan ibn Kahtaba entressin en aquesta ciutat. Fou proclamat califa a la gran mesquita, i hi va fer un discurs molt conegut. La capital va ser Kufa per un temps.
El gener del 750 les forces lleials sota comandament de Abd-Al·lah ibn Alí van derrotar els omeies a la batalla del riu Zab prop de Mossul, i van perseguir Marwan II a través de Mesopotàmia, Síria i Palestina fins que finalment fou mort a una mesquita a Egipte l'agost del 750. Ja només quedava alguna resistència aïllada, com Ibn Hubayra a Wasit, que fou dominada ràpidament per una traïció, i les revoltes a Síria i Mesopotàmia, sotmeses militarment. Els vencedors van exercir sagnants actes de venjança. L'acte més conegut fou la mort a Nahr Abi Futrus de 80 caps omeies, convidats a un banquet de reconciliació, i assassinats allí per ordre d'Abd-Al·lah ibn Alí, que va llençar els cossos als gossos; hi va haver altres actes similars a Kufa, Bàssora i al Hijaz; les tombes dels califes omeies foren violades.
Els alides havien donat suport a la revolta abbàssida i ara quedaven frustrats pels seus resultats; el 751 es van revoltar a Bukharà però el governador del Khorasan, i un dels principals caps abbàssides, Abu-Múslim, la va sufocar.
El 751 es va produir la batalla del Talas, quan tropes àrabs, sota comandament del governador del Khurasan Abd-ar-Rahman ibn Múslim, i xineses, van xocar a la vora d'aquest riu a la Transoxiana (Mawara an-Nahr) i es va posar fi a l'expansió dels Han i àrabs. Al mateix temps a occident els romans d'Orient van derrotar els àrabs prop de Melitene.
Le depuració dels propis abbàssides va començar per Abu-Sàlama al-Khal·lal i Sulayman ibn Kathir. Després va seguir Abu-Múslim, encara que el primer intent va fracassar el 753 però fou eliminat ja mort As-Saffah.
El califa va morir el juny del 754. El va succeir el seu germà Abu-Jàfar Abd-Al·lah al-Mansur ibn Muhàmmad ibn Alí, governador d'Armènia.

## Notes

* ↑ at-Tabarí, Muhàmmad ibn Jarir; Williams, John Alden. The 'Abbasid Revolution A.D. 743-750/A.H. 126-132 (en anglès). John Alden Williams, SUNY Press, p.169. ISBN 0791406253.

## Bibliografia

* S. Moscati, Studi d'Abu Muslim, 1949; Le massacre des Umayyades, 1950; Il tradimento di Wasit, 1951
# Asia News Network

Asia News Network (ANN) és una coalició de notícies de 24 organitzacions de notícies de diversos països asiàtics. Amb seu a Singapur, es va fundar el 1999 per formar una aliança i millorar la cooperació entre les diferents organitzacions de notícies i els seus respectius periodistes i diaris.
A través de la coalició, els membres sumen recursos i experiència per oferir una cobertura en profunditat dels problemes regionals i internacionals presentant punts de vista locals sobre temes complexos. La majoria dels diaris d'aquesta coalició també són els diaris de registre als seus respectius països.

## Membres

* The Straits Times
* The Korea Herald
* China Daily
* Gogo Mongolia
* The Japan News
* Dawn
* The Statesman
* The Island
* Kuensel
* Kathmandu Post
* Daily Star
* Eleven Media
* The Nation
* The Jakarta Post
* The Star
* Sin Chew Daily
* Phnom Penh Post
* Rasmei Kampuchea
* The Borneo Bulletin
* Vietnam News
* Philippine Daily Inquirer
* Vientiane Times

## Referències

* ↑ Rekhi, Shefali «Asia News Network celebrates 20th anniversary, commits to bringing region closer». The Straits Times, 26-04-2019.
* ↑ Lim, Jeong-yeo «Asia News Network discusses past 20 years, future ahead». The Korea Herald, 25-04-2019.
# Balenes

Les balenes són un grup divers de cetacis exclusivament marins que tenen una amplíssima distribució. Es tracta d'un nom comú sense validesa taxonòmica. En català, el nom «balena» es refereix a qualsevol cetaci del parvordre dels misticets i alguns del parvordre dels odontocets. Les balenes, igual que els altres misticets, els odontocets, els dofins i les marsopes, conformen l'ordre dels cetartiodàctils juntament amb els artiodàctils i tenen els hipopòtams, dels quals divergiren fa uns 40 milions d'anys, com a parents més propers. Es creu que els misticets i els odontocets se'n separaren fa uns 34 milions d'anys.
Aquests animals viuen a mar obert, on s'alimenten, donen a llum, alleten les cries i les cuiden. Estan tan adaptats a la vida marina que no poden viure a terra ferma.

## Caça de balenes

La caça de balenes és la captura, mitjançant vaixells i barques, de cetacis de grans dimensions, coneguda genèricament com a balenes. La caça de balenes té orígens antics que es remunten com a mínim fins al 6000 aC, però es desenvolupà sobretot a partir del segle xvi a l'oceà Atlàntic i el segle xix a l'oceà Pacífic. Greenpeace va començar a emprendre accions directes contra els vaixells baleners el 1975, i les protestes de Greenpeace i de moltes altres organitzacions van ajudar a sensibilitzar enormement sobre la caça de balenes en tot el món i a mobilitzar la pressió internacional sobre les nacions baleneres per aturar-ne la pràctica. El 23 de juliol de 1982 es va establir una moratòria sobre la caça comercial de balenes que ha estat contribuint a salvar de l'extinció l'animal més gran de la terra, començant a la temporada 1985-86, i que només Noruega i el Japó continuen desafiant.

## Referències

* ↑ «balena». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Rock art hints at whaling origins» (en anglès). BBC, 20-04-2004. [Consulta: 9 octubre 2021].
* ↑ Riese, Juliane. Hairy Hippies and Bloody Butchers: The Greenpeace Anti-Whaling Campaign in Norway. Berghahn Books, 2017, p. resum.
* ↑ Galán, Rafael. «Paul Watson: "El ser humano es capaz de adaptarse hasta a su propia extinción"» (en castellà). Esquire, 08-06-2020. [Consulta: 23 setembre 2021].
* ↑ Moreno, Gloria. «Els últims baleners històries del món», 14-07-2015. [Consulta: 8 octubre 2021].
# Ashkal, els crims de Tunísia

Ashkal, els crims de Tunísia (àrab: أشكال, Axkāl) és una pel·lícula tunisiana de 2022 dirigida per Youssef Chebbi. S'ha doblat i subtitulat al català.
Va guanyar el premi Antígona d'or, el premi de la crítica i el premi a la millor música al Festival de Cinema Mediterrani de Montpeller de 2022.

## Sinopsi

Quan comencen a aparèixer cadàvers calcinats sota els enormes edificis de formigó d'un barri tunisià, dos policies es veuen immersos en aquest intrigant thriller en el qual cap tot, fins i tot algun toc sobrenatural. Als Jardins de Cartago, un barri de Tunísia creat per l'Antic Règim, la construcció del qual es va detenir al començament de la Revolució, dos policies troben un cos calcinat en un dels solars. A mesura que la construcció de la zona es reprèn lentament, comencen també a investigar aquest misteriós cas. Quan l'esdeveniment es repeteix, el cas fa un gir desconcertant.

## Repartiment

* Fatma Oussaifi: Fatma
* Mohamed Grayaâ: Batal
* Rami Harrabi: l'home de la caputxa
* Hichem Riahi: Lassaad
* Nabil Trabelsi: Bouhlel Jilani
* Bahri Rahali: Jilani
* Oumayma Meherzi: Lilia
* Ghalia Jebali: Aya
* Aymen Ben Hmida: Amir
* Adel Monam Khemis: Sami
* Barrie Marleen: Fanta

## Referències

* ↑ «Ashkal, l'enquête de Tunis» (en francès). AlloCine. [Consulta: 1r maig 2024].
* ↑ «Ashkal, els crims de Tunísia». Goita què fan, ara!. [Consulta: 1r maig 2024].
* ↑ «Cinemed : l'Antigone d'or attribué à Ashkal de Youssef Chebbi, découvrez le palmarès de la 44e édition du festival du film méditerranéen de Montpellier», 29-10-2022. [Consulta: 21 gener 2023]..
# Bandera de Palau-sator

La bandera oficial de Palau-sator té la descripció següent:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, tercejada horitzontalment de groc al primer terç, faixada ondada de tres peces blanques i tres de blau clar, cadascuna de mitja, tres i mitja crestes, el segon, i de blanc el tercer, i amb un pal vermell a la vora de l'asta, de gruix 1/4 de la llargària del drap, carregat, al centre, del palau torrejat groc de porta i finestres vermelles de l'escut, d'alçària 13/44 de la del drap i amplària 11/72 de la llargària del mateix drap.
Aquesta bandera incorpora, de manera esquemàtica, els elements heràldics representatius dels quatre nuclis de població que integren el municipi: el palau per a Palau-sator; el groc del primer terç simbolitza el bou de Sant Julià de Boada; la faixa ondada, la font heràldica de Fontclara; i el terç blanc, la mola de molí de Sant Feliu de Boada.

## Història

L'antiga bandera oficial va ser aprovada el 18 de novembre de 1998 i publicada en el DOGC el 28 de desembre del mateix any amb el número 2794 amb la descripció següent:
    Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb un palau torrejat de groc, d'altura 2/3 de la del drap, i d'amplada 1/3 de la llargària del mateix drap.
Aquesta bandera fou modificada mitjançant una resolució de data 30 de juny de 2009, publicada el 14 de juliol del mateix any en el DOGC número 5420, i substituïda per l'actual.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Empordà
* Escut de Palau-sator

## Referències

* 1 2 «RESOLUCIÓ GAP/1937/2009, de 30 de juny, per la qual es dóna conformitat a la modificació de la bandera del municipi de Palau-sator.» (pdf). DOGC num. 5420, 14-07-2009. [Consulta: 8 juny 2010].
* ↑ «RESOLUCIÓ de 18 de novembre de 1998, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Palau-sator.» (pdf). DOGC num. 2794, 28-12-1998. [Consulta: 8 juny 2010].
# Bandera de Palau-saverdera

La bandera oficial de Palau-saverdera té la següent descripció:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres d'ample, bicolor en barra verda i groga.
Va ser aprovada el 3 de maig de 1994 i publicada en el DOGC el 16 de maig del mateix any amb el número 1897. Es basa en l'escut heràldic de la localitat.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Empordà
* Escut de Palau-saverdera

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 3 de maig de 1994, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Palau-saverdera.» (HTML). DOGC num 1897, 16-05-1994. [Consulta: 20 novembre 2011].
# Barcelona Búfals

Els Barcelona Búfals és un club català de futbol americà de Barcelona, fundat l'any 1987 per Jaume Tamareu, Antoni López, Pere Calvo i Ramon Calvo. Nascut amb el nom de Búfals de Poblenou, és considerat com un dels membres fundadors de la Federació Catalana de Futbol Americà el 1989, aconseguint aquella mateixa temporada el subcampionat de la primera Lliga Catalana. Al llarg de la seva història, guanyà dues Supercopes de Catalunya el (1993 i 1996) i una Copa catalana (1995), així com ha participat a la Lliga espanyola de futbol americà. La temporada 2021-22 el club aconseguí el primer Campionat de Lliga catalana. L'entitat també disposa d'equips en categories cadet, júnior, femenina i flag. L'equip femení, fundat el 2013 i essent l'únic equip de futbol americà femení de Barcelona, guanyà la Lliga Catalana el 2014. Disputa els seus partits al Camp Municipal de la Barceloneta.

## Palmarès
### Masculí

* 1 Lliga catalana de futbol americà: 2021-22
* 1 Copa catalana de futbol americà: 1995
* 2 Supercopes catalanes de futbol americà: 1992-93, 1995-96

### Femení

* 1 Lliga catalana de futbol americà femenina: 2013-14

## Referències

* 1 2 «Els pioners del futbol americà a Barcelona». La Vanguardia, 11-10-2015.
* ↑ «Tony Monza nuevo Head Coach de los Barcelona Búfals» (en castellà). Barcelona Búfals, 23-07-2015.
* ↑ «Barcelona Búfals». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ A.C. «Els Barcelona Búfals guanyen el títol de la lliga catalana, el primer de la seva història». L'Esportiu, 11-06-2022. [Consulta: 12 juny 2022].
* ↑ «Els Búfals del Poblenou presumeixen de futbol americà femení». BTV, 02-03-2014. [Consulta: 5 juliol 2014].

## Enllaços externs

* Barcelona Búfals - Lloc web oficial
# Barcelona Bóxers

Els Barcelona Bóxers van ser un club català de futbol americà de la ciutat de Barcelona. Va ser fundat l'any 1988, essent un dels clubs pioners del futbol americà a Catalunya, just darrere dels Badalona Dracs i fundats el mateix any que Barcelona Búfals i L'Hospitalet Pioners. Fou club fundador de la Federació Catalana i participà en la primera Lliga catalana de futbol americà el mateix 1988. Els següents anys es convertí en l'equip més poderós del país amb quatre lligues catalanes entre el 1990 i el 1994.

## Palmarès

* 4 Lliga catalana de futbol americà: 1989-90, 1991-92, 1992-93, 1993-94
* 3 Supercopa catalana de futbol americà: 1988-89, 1990-91, 1994-95

## Referències

* ↑ «Bóxers campeones». Mundo Deportivo, 24-12-1989. [Consulta: 20 gener 2013].
* ↑ «Boxers se imponen a Trons 33-0 y recuperan el título de campeones». Mundo Deportivo, 23-03-1992. [Consulta: 20 gener 2013].
* ↑ «Los Bóxers revalidan el título de campeones». Mundo Deportivo, 28-02-1993. [Consulta: 20 gener 2013].