OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Marc Letori (exiliat)

Marc Letori (llatí: Marcus Laetorius) va ser un senador romà del segle ii aC.
Formava part del partit popular que encapçalava Gai Màrius. Quan Sul·la va triomfar el va declarar enemic públic i es va haver d'escapar de Roma. Va estar un temps exiliat i després va retornar amb Màrius. Apià n'explica els fets.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0002.001/719?rgn=full+text;view=image;q1=LaetoriusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+II.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 709. ]
# Maria José Vázquez Arias

Maria José Vázquez Arias (Ponferrada, el Bierzo, 1951) és una activista social catalana. Va estudiar Filosofia i Lletres i va ser funcionària de l'Ajuntament de l'Hospitalet de Llobregat. Als nou mesos va patir la poliomielitis i es va veure obligada a fer servir una cadira de rodes. Des de 1973 és una destacada activista en favor dels drets de les persones amb discapacitat. El 1979 va protagonitzar el tancament al SEREM de Barcelona, la qual cosa va desembocar en la creació dels primers òrgans de participació de les persones amb discapacitat a l'Ajuntament de la ciutat. Més tard va fundar la Coordinadora de Grups de Base de Persones amb Disminució Física de Catalunya i va participar en la creació de la Coordinadora Estatal de Minusvàlids Físics d'Espanya.
Va ser impulsora de la Junta Rectora del Patronat de Disminuïts —actual Institut Municipal de Persones amb Discapacitat (IMPD)—, i ha estat representant de les persones amb discapacitat física en aquest òrgan des de les primeres eleccions que s'hi van realitzar. Aquesta circumstància li ha permès fer un seguiment continuat de les actuacions municipals per a la integració i la millora de l'accessibilitat d'aquest col·lectiu de persones en tots els àmbits de la vida ciutadana.
També ha estat representant del sindicat CCOO al Consell Estatal de l'IMSERSO i a l'Institut Català d'Assistència i Serveis Socials de la Generalitat de Catalunya (ICASS), i responsable del seguiment dels Jocs Paralímpics de Barcelona '92 i del Fòrum 2004 en representació de les persones amb discapacitat. És membre del Consell Nacional d'Iniciativa per Catalunya - Verds.
Actualment és membre del Consell Rector de l'IMPD, on ha estat impulsora de diferents comissions i actualment presideix la Comissió de Transport d'aquest institut. També és membre del Consell de Ciutat de Barcelona. A més, és vocal de la Junta Directiva de l'Associació de Disminuïts de Sants-Montjuïc de Barcelona, presidenta d'ECOM (moviment associatiu de persones amb discapacitat física). El 2005 va obtenir la Medalla d'Honor de Barcelona.
# Francesc de Junyent i de Vergós

Francesc de Junyent i de Vergós (Barcelona, c. 1662 - 1735) fou un noble català. Fill de Francesc de Junyent i de Marimon (primer marquès de Castellmeià i d'Anna de Vergós i de Bellafilla, era cunyat del primer marquès de Castellbell, Josep d'Amat de Planella i Despalau que, com ell, fou fundador, el 1700, de l'Acadèmia dels Desconfiats. Entre 1696 i 1699 fou oïdor de comptes de la Generalitat de Catalunya. El 1705, davant del triomf austriacista fugí de Barcelona i, posteriorment, lluità a favor de Felip V d'Espanya durant el setge de Barcelona, incorporat a l'exèrcit del duc de Berwick, entrant a la ciutat l'11 de setembre de 1714. A partir de la victòria borbònica exercí càrrecs administratius, com el de regidor de Barcelona, entre 1718 i 1735. El 1716 passà a correspondre-li el marquesat de Castellmeià.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Campabadal - 2012
* ↑ «Francesc de Junyent i de Vergós». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Campabadal i Bertran, Mireia. «Junyent i de Vergós, Francesc de». A: Pere Molas i Eulàlia Duran. Diccionari biogràfic de l'Acadèmia de Bones Lletres. Barcelona: Reial Acadèmia de Bones Lletres / Fundació Noguera, 2012, pàg. 210. ISBN 97884938885.
# Kentrolita

La kentrolita és un mineral de la classe dels silicats. Rep el nom del grec κεντρί, "espina" o "espiga", en al·lusió al seu hàbit. La localitat tipus és donada per Damour & von Rath (1881) com "im südlichen Chile" (al sud de Xile).

## Característiques

La kentrolita és un silicat de fórmula química Pb₂Mn₂$^{3+}$(Si₂O₇)O₂. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la kentrolita pertany a «09.BE - Estructures de sorosilicats, amb grups Si₂O₇, amb anions addicionals; cations en coordinació octaèdrica [6] i major coordinació» juntament amb els següents minerals: wadsleyita, hennomartinita, lawsonita, noelbensonita, itoigawaïta, ilvaïta, manganilvaïta, suolunita, jaffeïta, fresnoïta, baghdadita, burpalita, cuspidina, hiortdahlita, janhaugita, låvenita, niocalita, normandita, wöhlerita, hiortdahlita I, marianoïta, mosandrita, nacareniobsita-(Ce), götzenita, hainita, rosenbuschita, kochita, dovyrenita, baritolamprofil·lita, ericssonita, lamprofil·lita, ericssonita-2O, seidozerita, nabalamprofil·lita, grenmarita, schüllerita, lileyita, murmanita, epistolita, lomonossovita, vuonnemita, sobolevita, innelita, fosfoinnelita, yoshimuraïta, quadrufita, polifita, bornemanita, xkatulkalita, bafertisita, hejtmanita, bykovaïta, nechelyustovita, delindeïta, bussenita, jinshajiangita, perraultita, surkhobita, karnasurtita-(Ce), perrierita-(Ce), estronciochevkinita, chevkinita-(Ce), poliakovita-(Ce), rengeïta, matsubaraïta, dingdaohengita-(Ce), maoniupingita-(Ce), perrierita-(La), hezuolinita, fersmanita, belkovita, nasonita, melanotekita, til·leyita, kil·lalaïta, stavelotita-(La), biraïta-(Ce), cervandonita-(Ce) i batisivita.

## Formació i jaciments

La localitat tipus és descrita per Damour & von Rath (1881) com im südlichen Chile (al sud de Xile). No obstant, no ha estat trobada posteriorment en cap indret del país sud-americà. En canvi sí que ha estat descrita en altres llocs del planeta: Mèxic, els Estats Units, França, Itàlia, Noruega, Suècia, Anglaterra, Namíbia, Sud-àfrica i el Kazakhstan.

## Referències

* ↑ «Kentrolite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 9 juny 2019].
# Kentucky

Kentucky, oficialment la Mancomunitat de Kentucky (en anglès: Commonwealth of Kentucky), és un estat dels Estats Units d'Amèrica considerat un estat del sud. Va ser el 15è estat admès a la unió.
És un topònim iroquès que vol dir «terra de prats, pastura».

## Formació

La majoria dels colons de Kentucky provenien de la Colònia de Virgínia i, a mesura que els assentaments creixien, les demandes al govern també van créixer. Els colons volien la protecció i els serveis que el govern de Virgínia proporcionava a les zones costaneres però els britànics van descuidar els colons i Kentucky es va unir a la resta de la colònia de Virgínia en la rebel·lió de 1776. Buscant explotar el moviment separatista, durant la Guerra de la Secessió, tant Gran Bretanya, que volia un aliat, com Espanya, que volia que Kentucky reconegués les seves reclamacions a la regió del riu Mississipi. Després de la Declaració d’Independència i la transició de Virgínia de colònia a l'estat més gran de la unió, des del 1784 va buscar la separació de Virgínia i l'admissió com a Estat en virtut dels Articles de la Confederació en 1792.

## Població

Segons el cens dels EUA del 2000, a l'estat hi havia censats 25.227 amerindis nord-americans (0,6%). Per tribus, les principals són els cherokees (9.456), blackfoot (754), sioux (487), choctaw (418), apatxes (395), iroquesos (280) i chippewa (271).

## Àrees protegides

* Parc Històric Nacional del Lloc de Naixement d'Abraham Lincoln
* Parc Històric Nacional del Coll de Cumberland (parcial)
* Parc Nacional de la Cova Colossal

## Vegeu també

* Bandera de Kentucky

## Referències

* ↑ Linguamón
* ↑ «How Kentucky Became a State» (en anglès). PR 51st. [Consulta: 1r setembre 2021].
* ↑ «Abraham Lincoln Birthplace National Historical Park (U.S. National Park Service)».
* ↑ «Cumberland Gap National Historical Park (U.S. National Park Service)».
* ↑ «Mammoth Cave National Park (U.S. National Park Service)».
# Kenwa Mabuni

Kenwa Mabuni va ser fundador de l'estil de karate shito-ryu. Va néixer a Shuri, Okinawa, el 1889, en una cèlebre família samurai anomenada "Onigusuki", de la 17° generació. Va començar la pràctica del Shuri-te (mà del palau de Shuri), a l'edat de 13 anys amb el mestre Yasutsune Itosu, estil que incloïa tècniques de mà oberta i tancada, cops lineals, desplaçaments, bloquejos angulars i a més la pràctica del maneig de les armes tradicionals d'Okinawa o kobudo, a més de l'estudi dels textos clàssics xinesos, meditació zen, etc. L'estil Shuri Te, posteriorment es convertiria en l'estil Shorin Ryu de karate.
# Kenwood

Kenwood és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat d'Ohio. Segons el cens del 2000 tenia 7.423 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Kenwood tenia 7.423 habitants, 3.305 habitatges, i 1.953 famílies. La densitat de població era de 1.230,1 habitants/km².
Dels 3.305 habitatges en un 25,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 49,7% hi vivien parelles casades, en un 7,4% dones solteres, i en un 40,9% no eren unitats familiars. En el 38,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 23% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,18 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,93.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 22% tenia menys de 18 anys, un 4,4% entre 18 i 24, un 23,1% entre 25 i 44, un 22,3% de 45 a 60 i un 28,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 45 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 74,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 53.300 $ i la renda mediana per família de 74.511 $. Els homes tenien una renda mediana de 55.699 $ mentre que les dones 35.885 $. La renda per capita de la població era de 32.458 $. Aproximadament l'1,6% de les famílies i el 3,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Kenwood». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Kenwood». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Kentropyx

Kentropyx és un gènere de llangardaixos de cua de fuet que pertany a la família dels tèids. El gènere és endèmic d'Amèrica del Sud, incloses les illes de Trinitat i Barbados. El tàxon inclou nou espècies vàlides en aquest gènere (en ordre alfabètic, per nom específic).
* Kentropyx altamazonica (Cope, 1876)
* Kentropyx borckiana (W. Peters, 1869)
* Kentropyx calcarata Spix, 1825
* Kentropyx lagartija Gallardo, 1962
* Kentropyx paulensis (Boettger, 1893)
* Kentropyx pelviceps (Cope, 1868)
* Kentropyx striata (Daudin, 1802)
* Kentropyx vanzoi Gallagher i Dixon, 1980
* Kentropyx viridistriga (Boulenger, 1894)
Nota bene: Una autoritat binomial entre parèntesis indica que l'espècie va ser descrita originalment en un gènere diferent de Kentropyx.

## Referències

* 1 2 Kentropyx. The Reptile Database. www.reptile-database.org.

## Bibliografia

* Boulenger GA (1885). Catalogue of the Lizards in the British Museum (Natural History). Second Edition. Volume II ... Teiidæ ... London: Trustees of the British Museum (Natural History). (Taylor and Francis, printers). xiii + 497 pp. + Plates I-XXIV. (Genus "Centropyx [sic]", p. 339).
* Spix JB (1825). Animalia nova sive species nova lacertarum, quas in itinere per Brasiliam annis MDCCCXVII – MDCCCXX jussu et auspicius Maximiliani Josephi I. Bavariae Regis. Múnic: F.S. Hübschmann. iv + 26 pp. + Plates I- XXVIII. (Kentropyx, new genus, p. 21).
# Kentwood

«Kentwood» té aquests significats:
* Kentwood (Louisiana), EUA
* Kentwood (Michigan), EUA

## Vegeu també

* Kenwood
# Kozelník

Kozelník és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Banská Bystrica.

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1518.
# Koziatin

Koziatin o Kaziatin (en ucraïnès Козятин, en rus Кaзятин) és una ciutat de la província de Vínnitsia, Ucraïna. El 2021 tenia 22.634 habitants. Es troba a la riba del riu Güiva.
# Kuhlia rubens

Kuhlia rubens és una espècie de peix pertanyent a la família Kuhliidae.

## Hàbitat

És un peix marí, bentopelàgic i de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a la mar Mediterrània: Itàlia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1861. Synopsis of the subfamily of Percinae. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 13. 44-52.
* ↑ Spinola, M., 1807. Lettre sur quelques poissons peu connus du Golfe de Gênes, adressée à M. Faujas de Saint-Fond. Annales du Muséum d'Histoire Naturelle, Paris v. 10: 366-380, Pl. 28.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 «Kuhlia rubens» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Khlebni (Rostov)

* Per a altres significats, vegeu «Khlebni».
Khlebni (en rus: Хлебный) és un poble (un possiólok) de l'óblast de Rostov, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 179 habitants, pertany al districte de Salsk.

## Referències

* ↑ Шаблевка (отселок села Екатериновского) (Медвеженский уезд)
# Krios

Krios o Crios (en llatí Crius, en grec antic Κρῖος) era fill de Polícrit i un dels principals homes d'Egina.
Quan l'illa es va sotmetre a la petició de "terra i aigua" (submissió) de Darios I el Gran, l'any 491 aC, el rei Cleòmenes I d'Esparta va anar a Egina per detenir als que havien aconsellat aquesta mesura. Krios es va oposar a la detenció al·legant que Cleòmenes no tenia prou autoritat, ja que no anava acompanyat del seu col·lega Demarat. El rei espartà es va veure obligat a retirar-se, però abans va aconsellar al rei que es procurés un κριός (un ariet), i que el folrés amb llautó, ja que el necessitaria per la defensa dels successos que vindrien, segons explica Heròdot. Es va sospitar que era Demarat qui va encoratjar la resistència del cap egineta.
Després de la deposició de Demarat i la proclamació de Leotíquides, Cleòmenes va tornar a Egina amb el seu col·lega i va detenir a Krios i a altres caps locals als que va entregar als atenencs.
El seu fill Polícrit, sospitós injustament de ser favorable als perses, es va destacar en el camp grec durant la batalla de Salamina l'any 480 aC.

## Referències

* ↑ Crius a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 895-896
# Kromi

Kromi (en rus: Кромы) és un poble (un possiólok) de l'óblast d'Oriol, a Rússia, segons el cens del 2022 tenia 6.722 habitants. És la seu administrativa del districte homònim.

## Referències

* ↑ Koriakov, I. B.. «Орловская область». База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России». Arxivat de l'original el 2021-05-11. [Consulta: 9 març 2022].
# LSU-Baltai Kaunas

El LSU-Baltai (lituà: LSU Baltai) és un club de bàsquet de la ciutat de Kaunas a Lituània.

## Història

Evolució del nom:
* Atletas (1991-1998)
* Topo Centas - Atletas (1998-2004)
* Hidruva-Atletas (2004-2005)
* Atletas (2005-2007)
* Aisčiai-Atletas (2007-2008)
* Aisčiai (2008-2010)
* Kaunas (2010-2012)
* LSU-Baltai (2012-)

## 2008-2009

* Pranas Skurdauskas
* Ernestas Ežerskis
* Paulius Beliavičius
* Donatas Motiejūnas
* Egidijus Dimša
* Paulius Kleiza
* Tautvydas Barštys
* Tomas Rinkevičius
* Darius Gvezdauskas
* Vygantas Metelica

## Jugadors destacats

* Žydrūnas Ilgauskas
* Saulius Štombergas
* Virginijus Praškevičius
* Tomas Pačėsas

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2013-10-29 a Wayback Machine.
# La Cobertera

La Cobertera, o Covadonga, és un dels 32 barris de la ciutat de Sabadell, al Vallès Occidental. Està situat al Districte 1, al sector del Centre.
Com a nom de lloc, la Cobertera apareix en documents des del 1425, i és, per tant, un dels més antics de Sabadell. Es refereix a un barranc sobre el riu Ripoll, avui mig reblert, on hi ha la plaça de Sant Oleguer. Havia estat un paratge força inhòspit. Durant anys la morfologia del terreny va anar canviant, ja que servia d'abocador i de canyet. Per aquest motiu hi devien anar molts carronyaires, de manera que és possible que la Corbatera, o lloc de corbs es trabuqués popularment en la Cobertera. Marian Burguès afirma que havia estat un "barranc esfereïdor [...], on s'abocaven la major part d'aigües pluvials [...]. Hi havia alguns forats on les òlibes hi niaven". L'any 1865 l'Ajuntament hi va instal·lar l'escorxador, que s'hi va estar fins al 1987. Consta que el 1941 es demanava que ja no s'hi aboqués res més.

## Referències

* ↑ «L'Ajuntament aprova una nova divisió territorial de la ciutat». Ajuntament de Sabadell, 16-10-2017. [Consulta: 18 juliol 2018].
* ↑ Coromines, Joan. Diccionari etimològic i complementari de la llengua catalana. volum II: BO-CU. Barcelona: Curial, 1981, p. 926. ISBN 978-84-7256-191-5.
* ↑ Burguès, Marian. Sabadell del meu record. Sabadell: Joan Sallent (impressor), 1929, p. 126.
* ↑ Fernàndez, Lluís; Prat, Cesc [et al.].. Quatre itineraris pel Ripoll a Sabadell. Guia del patrimoni fluvial, 2004, p. 91.
# Kurgus

Kurgus és el nom modern d'una ciutat del Sudan entre la quarta i la cinquena cascada del Nil, 540 km al sud d'Abu Hamed. Fou el límit de la presència egípcia a Núbia durant l'imperi Nou.
S'hi ha trobat un conjunt de pedra gravada o pintada amb signes a la rodalia al lloc anomenat Hagr al-Merwa (Roca de quars) incloses dues esteles dels faraons Tuthmosis I i Tuthmosis III, amb la figura del deu Amon-Ra entre d'altres. El conjunt té un màxim de 23,6 metres d'alt i està decorat per tot un costat i una petita part d'un altra. Hi apareix també la figura del deu Amon-Ra. També hi ha una inscripció històrica referida probablement al regnat de Tuthmosis III.
La necròpolis és de l'època post-meroítica i medieval.
# La Casa Gran (Santa Margarida de Montbui)

La Casa Gran és un edifici de Santa Margarida de Montbui (Anoia) declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

És una residència, casa-palau, o casa senyorial, de planta rectangular i dos pisos. La façana principal dona a la Plaça Major del poble i presenta un portal amb enormes dovelles; aquesta façana ha sofert algunes transformacions en portes i finestres i va ésser arrebossada recentment. Hi ha una galeria al migdia amb un oratori o capella dedicada al Sagrat Cor de Jesús. Interiorment ha estat transformada. La coberta és a quatre vessants i amb teula àrab. Pertany al segle xvii i a un estil popular.a dels comtes de Plasència i barons de Montbui.

## Història

Amb el matrimoni d'Anna de Montbui i Claudia de Lanuza, gentilhome de Carles V, al segle xvi, fou incorporada a la casa comtal de Plasència.
Josep de Lanuza-Montbui, al segle xvii va fer construir al poble de Montbui la Casa Gran. El senyoriu de Montbui està en poder de la casa de Plasència fins a l'any 1886 que passà a la família Biosca d'Igualada.

## Referències

* 1 2 3 «La Casa Gran». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 agost 2014].
# La Casa Encantada (Senterada)

La Casa Encantada és un dolmen del terme municipal de Senterada, del Pallars Jussà, tot i que sovint és associat al poble de Pinyana, que pertany al terme municipal del Pont de Suert, a causa de la seva proximitat.
Està situat a 1.396,3 metres d'altitud en el sector nord del terme, al límit amb el terme de Sarroca de Bellera, a l'extrem a l'extrem de llevant de la Serra de Comillini. És dalt de la carena principal que davalla de la Serra de Comillini, formant-ne el contrafort oriental que esdevé el Serrat de les Bordes.

## Llegenda de la Casa Encantada

Pep Coll, l'escriptor de Pessonada, recull una llegenda sobre la Casa Encantada.
Segons els vells de Pinyana, la Casa Encantada és una de les encantades que vivien a l'Estany Obert del barranc de Pinyana, que un bon dia va emprendre el camí de la serra amb una gran pedra damunt del cap, dues més a les aixelles i una altra fent de davantal. Al mateix temps, anava passant la filosa. Arribà al capdamunt del serrat del tot extenuada, i morí, quedant les pedres que duia en la forma que les veiem avui dia. A Sarroca de Bellera expliquen la mateixa història, amb alguna lleugera variant.

## Referències

* ↑ Coll, 1989.

## Bibliografia

* COLL, Pep. Quan Judes era fadrí i sa mare festejava. Barcelona: Edicions de la Magrana, 1989 (L'Esparver llegir, 15). ISBN 84-7410-456-4
* SÀNCHEZ I VILANOVA, Llorenç. El Pallars. Visió històrica. Pallars Sobirà. Pallars Jussà. Volum Primer. Barcelona: Promociones y Publicaciones Universitarias, 1996. ISBN 84-477-0566-8.

## Enllaços externs

* La Casa Encantada en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# La Casa Gran (Sant Pere de Ribes)

La Casa Gran és una masia barroca del municipi de Sant Pere de Ribes (Garraf) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

La Casa Gran és un edifici de grans dimensions amb jardí i capella. Té planta rectangular i estructura basilical i consta de planta baixa, pis i golfes. La façana és de composició simètrica. Té una gran porta d'accés d'arc de mig punt amb dovelles de pedra i una finestra rectangular a cada banda. En el primer pis hi ha tres balcons allindanats, el central de volada més pronunciada. En les golfes hi ha tres obertures d'arc de mig punt. L'acabament de la façana és sinuós i la resta de l'edifici presenta una distribució irregular d'obertures. La capella és molt senzilla d'estil neogòtic. El conjunt es troba protegit per una tanca.

## Història

La construcció de la Casa Gran va començar durant la segona meitat del segle xviii, a imitació de l'edifici de Can Giralt. Al llarg del temps ha passat per diverses etapes constructives. Sent la casa propietat del poeta Emili Giralt i Giralt es va construir una capella pública dedicada a la Mare de Déu del Carme l'any 1899. La capella es va beneir el 16 de juliol del 1900, dia del Carme, amb una notable festa en què s'acabà interpretant Els Segadors.

## Vegeu també

* Llista de monuments de Sant Pere de Ribes

## Referències

* 1 2 «La Casa Gran». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 abril 2015].
* ↑ Miret i Mestre, Josep «Sabies que...l'any 1900 es toca per primer cop "Els segadors" a Ribes?» (pdf). L'Altaveu [Sant Pere de Ribes], 83, setembre 2013, pàg. 18. Arxivat de l'original el 2016-03-04 [Consulta: 13 abril 2015].