OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Wilburton Number One

Wilburton Number One és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Pennsilvània. Segons el cens del 2000 tenia 248 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Wilburton Number One tenia 248 habitants, 103 habitatges, i 77 famílies. La densitat de població era de 957,5 habitants per km².
Dels 103 habitatges en un 25,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 63,1% hi vivien parelles casades, en un 7,8% dones solteres, i en un 25,2% no eren unitats familiars. En el 22,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,41 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,81.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21% tenia menys de 18 anys, un 5,2% entre 18 i 24, un 27% entre 25 i 44, un 27% de 45 a 60 i un 19,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 43 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 94,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 36.250 $ i la renda mediana per família de 39.375 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.625 $ mentre que les dones 15.938 $. La renda per capita de la població era de 15.348 $. Entorn del 2,6% de les famílies i el 4,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Wilburton Number One». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Wilburton Number One». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Wind Lake

Wind Lake és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Wisconsin. Segons el cens del 2000 tenia 5.202 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Wind Lake tenia 5.202 habitants, 1.817 habitatges, i 1.466 famílies. La densitat de població era de 381,1 habitants per km².
Dels 1.817 habitatges en un 42,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 70,6% hi vivien parelles casades, en un 6,5% dones solteres, i en un 19,3% no eren unitats familiars. En el 14,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 4,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,86 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,19.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29,5% tenia menys de 18 anys, un 5,7% entre 18 i 24, un 33,9% entre 25 i 44, un 23% de 45 a 60 i un 7,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 102,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 68.378 $ i la renda mediana per família de 74.497 $. Els homes tenien una renda mediana de 46.596 $ mentre que les dones 31.716 $. La renda per capita de la població era de 24.765 $. Aproximadament l'1,1% de les famílies i el 3,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Wind Lake» (en anglès). American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 14 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Wind Lake». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Yahya II ibn Yahya

Yahya II ibn Yahya (? - 866) fou emir idríssida del Magrib. Era fill de Yahya I ibn Muhàmmad i va succeir al seu pare quan aquest va morir el 863. Va arribar al govern molt jove, amb menys de 20 anys, i va demostrar una gran manca de preparació per la tasca. Als seus parents els Banu Umar els va ratificar els seus estats. Els seus propis foren disminuïts dels territoris a l'est de Fes obtinguts per Dàwud el senyor del país dels hawwara (a l'est de Taza) en lluita contra el seu besnebot, en la qual va arribar a ocupar el barri de la riba dreta de Fes. Els Banu l-Qàssim van rebre els territoris a l'oest de Fes amb el domini sobre les tribus luwata i kutama; un oncle matern, Hussayn, va rebre un feu al sud de Fes fins a l'Atles. Es va casar amb una filla del seu cosí Alí ibn Úmar, senyor del Rif. Va portar una vida de llibertí i un dia va provocar un escàndol que el va obligar a fugir de la seva residència i refugiar-se al barri de l'Àndalus de Fes on va morir en circumstàncies desconegudes (866). Llavors Abd-ar-Rahman ibn Abi-Sahl al-Judhamí, un notable de Fes (barri de Karawiyyin), va prendre el poder aprofitant el descontentament general, però la vídua Bint Alí va demanar ajut al seu pare, el senyor del Rif, que va venir a la ciutat i es va apoderar del barri de Karawiyyin i de tota la ciutat i es va proclamar emir amb el nom d'Alí II ibn Úmar.

## Nota

* 1 2 vegeu Muhàmmad ibn Idrís.

## Bibliografia

* H. Terrace, Histoire du Maroc
# Xavier Hurtado

Xavier Hurtado (Barcelona, 1961) és un artista català que treballa el Vídeo art. Llicenciat en Belles arts per la Universitat de Barcelona (1986) i màster en arts per la New York University, la seva obra tracta especialment la crítica a la cultura global de la tecnologia, a partir del treball de la crisi de la identitat del subjecte, les noves mitologies de la globalització i la tematització de la diversitat cultural. A més, també ha tractat les diverses formes actuals d'exclusió que s'esdevenen en indrets com Barcelona o Bogotà i l'efecte que exerceixen sobre aquells que són exclosos i aquells que exclouen.
Com a docent, ha exercit a Sud-amèrica, a la Universidad Nacional de Colombia, la Universidad de los Andes i la Universidad Pontificia Javeriana de Bogotà, i a Catalunya ha estat professor de la Universitat Pompeu Fabra, la Universitat de Barcelona, l'Escola Eina i la Universitat Autònoma de Barcelona.

## Computación espontánea

La creació Computación espontánea va ser la protagonista de la segona entrega de la sèrie d'exposicions Singular Electrics, comissariada entre 1998 i 1999 per Tere Badia, Jorge Luis Marzo i Rosa Sánchez. Mitjançant aquesta obra, Hurtado volia ironitzar sobre l'ús de la tecnologia en la creació artística i els seus efectes sobre el comportament humà.
Instal·lada a l'Espai 13 de la Fundació Joan Miró, l'obra consistia en una taula de despatx amb algunes cadires velles i dos ordinadors que es comuniquen mútuament entre ells, esdevenint éssers independents de la voluntat de l'usuari. Els teclats funcionen automàticament, i amb imatges de pel·lícules i publicitat a les pantalles. En aquest cas, les màquines funcionen de manera aliena al visitant, i un cartell els avisa que la instal·lació no és interactiva, ironitzant sobre el plantejament que qualsevol obra artística que se serveix de les noves tecnologies ha de ser interactiva.

## Referències

* 1 2 «Xavi Hurtado». Hamacaonline. [Consulta: 12 abril 2013].
* 1 2 3 Vidal, Jaume «Xavier Hurtado lanza en Espai 13 una mirada irónica sobre la relación entre la tecnología y el ser humano». El País, 18-01-1999 [Consulta: 13 abril 2013].
* ↑ «Xavier Hurtado. Computación espontánea». Espai 13. Fundació Miró. [Consulta: 13 abril 2013].
* ↑ Segade, Manuel. Haver fet un lloc on els artistes tinguin dret a equivocar-se. Històries de l'Espai 10 i l'Espai 13 de la Fundació Joan Miró. Barcelona: Fundació Joan Miró, 2014. ISBN 978-84-941239-8-6 [Consulta: 25 abril 2014]. Permís de reutilització CC-BY-SA 3.0 via OTRS
# Xuanxue

Xuanxue (xinès tradicional: 玄學, xinès simplificat: 玄学, pinyin: Xuánxué, Wade-Giles: Hsüan-hsüeh, literalment 'estudi dels misteris'), també conegut com a neotaoisme (o neodaoisme) o taoisme tardà, va ser una de les escoles centrals del pensament xinès entre els segles iii i VI. Probablement té les seves arrels en idees desenvolupades per membres de l'Acadèmia Jixia (segle iv aC). Els pensadors d'aquesta escola van combinar elements del taoisme i el confucianisme, i van reinterpretar textos filosòfics bàsics com el Yijing, el Daodejing (comentat per Wang Bi) i el Zhuangzi (comentat per Guo Xiang)

## Significat del mot

El nom està compost pel mot xuan 玄, que apareix en el primer capítol del Daodejing, i que es pot traduir per 'negre, fosc, misteriós, profund, recòndit, arcà', i per xue 学, traduïble per 'estudiar, aprendre, aprenentatge'. En l'ús modern del xinès estàndard, xuanxue pot significar tant 'neotaoisme' com 'budisme', 'metafísica', 'espiritualitat' o 'mística'.

## Història

La dinastia Han, que va durar quatre segles, va garantir una estabilitat econòmica, política i cultural que va afavorir el confucianisme. Quan va caure aquesta dinastia, però, va començar una època d'inestabilitat que va fer sorgir unes actituds més individualistes, les quals van propiciar un ressorgiment del taoisme així com l'arrelament del budisme, que va arribar des de l'Índia. Alhora, el taoisme popular va començar a "contaminar" el taoisme intel·lectual.
Els comentaristes dels textos taoistes d'aquesta època van desenvolupar alguns dels conceptes taoistes ja establerts, però sovint amb un discurs encara més críptic, com per exemple Guo Xiang († 312) i Xiang Xiu (221-300). Alguns d'aquests pensadors van debatre amb els budistes, i d'aquest debat va sorgir la versió xinesa del budisme (o budisme Chan).
L'actitud d'esperit lliure i d'espontaneïtat propi d'aquesta escola, que contrastava amb el rigor dels confucianistes, també va destacar en la poesia de l'època. Els anomenats 'Set Savis de l'Arbreda de Bambú' en són una representació idealitzada.

## Referències

* ↑ Bassa i Marín, Ramon. Educació, ideologia i llibres a la Xina antiga. Barcelona: Universitat de Barcelona, 2012. ISBN 9788447536061.
* 1 2 3 4 Séan Golden, Introducció al pensament xinès, Apunts UAB
* ↑ Albert Étienne Terrien de Lacouperie. Western Origin of the Early Chinese Civilisation from 2,300 B. C. to 200 A. D. or, Chapters on the Elements Derived from the Old Civilisations of West Asia in the Formation of the Ancient Chinese Culture. Londres: Asher & Co, 1894, p. 147. ISBN 1402192797.
# Yehoshua Feigenbaum

Yehoshua Feigenbaum (Àustria, 5 de desembre de 1947) fou un futbolista israelià de la dècada de 1970 i entrenador.
Fou 50 cops internacional amb la selecció israeliana amb la qual participà en la Copa del Món de Futbol de 1970. Pel que fa a clubs, defensà els colors de Hapoel Tel Aviv FC la major part de la seva carrera.

## Referències

* ↑ Yehoshua Feigenbaum's International Career RSSSF
* ↑ Yehoshua Feigenbaum a National-Football-Teams.com (anglès)
# Geelong

Geelong és la segona ciutat més gran de l'estat australià de Victoria i és el major centre regional de l'estat. Geelong és una ciutat portuària situada sobre la badia de Corio i el riu Barwon, a 75 km al sud-oest de Melbourne, la capital de l'estat. Posseeix una població urbana de 160.991 persones, la qual cosa converteix a Geelong per la seva grandària a la cinquena ciutat d'Austràlia que no és capital d'estat.

## Geografia

Geelong es troba a les costes de la badia de Corio, una badia d'entrada al sud-oest de Port Phillip. Amb bon clima i en dia clar, l'horitzó de Melbourne és visible des de les àrees de Geelong. El riu Barwon travessa la ciutat cap al sud abans d'entrar en el llac Connewarre.
Geològicament les roques més antigues de la zona, corresponen al període Càmbric (500 milions d'anys), a l'antiguitat les aigües van cobrir gran part de les terres baixes de Geelong, el curs del riu va canviar quan la muntanya Moriac va entrar en erupció i la lava va fluir cap a l'est de Geelong.
A l'est de la ciutat es troben els turons de la Península de Bellarine. A l'oest estan les arenisques procedents de les Hills Barrabool i el basalt de Muntanya Duneed.
Els sòls són aptes per a la pràctica intensiva de l'agricultura, el pasturatge, la silvicultura i les vinyes.

## Economia

Més de 10.000 empreses donen feina a més de 80.000 persones a la regió de Geelong. Amb les indústries de fabricació i de processament es proporcionen al voltant de 15.000 llocs de treball, seguit de 13.000 en el comerç minorista, i 8000 en els serveis de salut i de la comunitat.
Els principals ocupadors en Geelong inclouen la Ford Motor Company (planta de motors a Norlane), manteniment d'avions a l'aeroport Avalon, l'oficina central de la cadena de botigues Target, el de Bartter (Steggles) (planta processadora de pollastres), forns per a la fosa d'alumini i la Shell (refineria de petroli a Corio).
La regió va atreure a més de 6.000.000 de turistes a Geelong durant l'any 2001, les principals atraccions turístiques inclouen la línia de la costa de Geelong, el Centre de la fàbrica Ford i el Museu Nacional de llana a la ciutat, més de 30 edificis històrics que figuren en el Registre del Patrimoni de Victoria. L'àrea de Geelong, alberga periòdicament esdeveniments internacionals que són d'importància turística, com el Saló Aeronàutic Internacional d'Austràlia.

## Clima

Geelong té un clima estable, ofereix quatre estacions ben diferenciades. Té un clima temperat, amb vents dominants de l'oest, núvols variables, moderada precipitació, estius càlids i hiverns freds. La mitjana anual de precipitaciónes és d'al voltant de 520 mil·límetres.

## Edificis d'interès

* Basílica de Santa María dels Àngels

## Referències

* ↑ Macquarie Dictionary, Fourth Edition (2005). Melbourne, The Macquarie Library Pty Ltd. ISBN 1-876429-14-3
* ↑ Moore, Bruce (ed.) (1999). The Australian Oxford Dictionary. Oxford University Press
# Ramon Parés i Farràs

Ramon Parés i Farràs (Barcelona, 1927 - Viladecans, 30 de setembre del 2018) fou un biòleg català. El 1951 es llicencià en Ciències Naturals a la Universitat de Barcelona, on el 1956 es doctorà amb premi extraordinari. El 1962 fou col·laborador científic del Consell Superior d'Investigacions Científiques (CSIC) i el 1964 va obtenir la càtedra de Microbiologia de la Universitat de Barcelona, on ha donat també moltes classes com a Professor d'Història de les Ciències i ha dirigit més de cinquanta tesis doctorals.
De 1968 a 1973 en fou degà de la Facultat de Biologia i des del 1999 és catedràtic emèrit de Microbiologia de la Universitat de Barcelona. De 1973 a 1975 fou president de la Societat Catalana de Biologia i de 1995 a 2004 fou president de la Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona; també va ser membre de l'Institut d'Estudis Catalans, acadèmic numerari de la Reial Acadèmia de Farmàcia de Barcelona i el 1987 fou investit doctor honoris causa per la Universitat de Nancy.

## Guardons

El 1986 va rebre la Medalla Narcís Monturiol al mèrit científic i tecnològic de la Generalitat de Catalunya per la seva destacada labor investigadora de la microbiologia de la contaminació. El 1997 va rebre la Medalla d'Or al mèrit científic de l'Ajuntament de Barcelona. Doctor honoris causa per la Universitat de Nancy (França, 1987).

## Obres

Va publicar catorze llibres i més de dos-cents articles, en diferents llengües, principalment sobre bioquímica microbiana i microbiologia ambiental, com Tríptic a l'entorn de la vinya i el vi (1988), Aplicación de la nigrosina acética al estudio de los cromocentros salivales (1953), Contribución a la citogenética del olivo i Bioquímica de los organismos.
També va escriiure sobre història i filosofia de la ciència, com Cartes sobre la història de la ciència (1985); Cartes a Núria : història de la ciència (2005); Experimentació i coneixement (2007); La ciència en la història dels Països Catalans (en tres volums, el darrer aparegut el 2009); Pascalianas. Los tres niveles del pensamiento (2009). La seva darrera obra va ser Distancias planetarias y ley de Titius-Bode (2016), un assaig històric que es presenta lliurement a la seva página web, www.ramonpares.com.

## Enllaços externs

* Biografia Arxivat 2011-07-22 a Wayback Machine. al web de la RACAB.
* Directori de les societats filials per l'IEC, p. 333
* www.ramonpares.com. Distancias planetarias y ley de Titius-Bode (2016). http://media.wix.com/ugd/61b5e4_d5cf415763b44680806a8431ba375db2.pdf
# Cursa de relleus

En atletisme, les curses de relleus són proves per equips de quatre components en què un corredor recorre una distància determinada, després passa al següent corredor un tub rígid anomenat testimoni i així successivament fins que es completa la distància de la cursa. La passada del testimoni s'ha de realitzar dins d'una zona determinada de 20 metres de llarg i sense que aquest caigui a terra.
Les distàncies olímpiques són 4x100 metres relleus i 4x400 metres relleus. També són oficials les de 4×200, 4×800 i 4×1500m. En categories inferiors, i en algunes proves sènior, es disputa el Relleu suec, on es realitzen relleus de 100, 200, 300 i 400 metres completant un quilòmetre de carrera.
La tècnica bàsica de la cursa de relleus seria la de rebre i lliurar a mà canviada. El primer rellevista sortirà amb el relleu a la mà dreta o esquerra, corrent per l'interior de la corba. El seu company li esperarà al final del primer revolt a la part dreta del carrer. El corredor que lliura aquest primer relleu avisarà amb un "JA" al seu company que està corrent per la zona, quan se situï a uns dos metres i mig, senyal que servirà al seu company perquè porti el seu braç cap enrere per rebre el testimoni. El corredor que lliura el testimoni dipositarà ell mateix sobre la mà del seu company, que estarà ben estesa cap enrere. El receptor, amb un moviment ràpid de canell portarà el testimoni cap endavant.
A la cursa de 4x100 metres relleus, el rècord mundial en homes és de l'equip nacional de Jamaica, amb una marca de 37.10 segons, realitzada en els Jocs Olímpics de Beijing 2008, i el de les dones és de l'equip nacional d'Alemanya, amb 41.37 segons, realitzat l'any 1985.

## Referències

* ↑ Pàgina amb els rècords de 4x100 metres relleus IAAF.com
* Article 140: Carreres de Relleus del Document Regles competició IAAF (2010-2011), pàgines 167 a 140.
# Cuproneyita

La cuproneyita és un mineral de la classe dels sulfurs. El seu nom fa referència al fer que és l'anàleg mineral amb coure de la neyita.

## Característiques

La cuproneyita és un element químic de fórmula química Cu₇Pb$_{27}$Bi$_{25}$S$_{68}$. Cristal·litza en el sistema monoclínic.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la cuproneyita pertany a «02.JB: Sulfosals de l'arquetip PbS, derivats de la galena, amb Pb» juntament amb els següents minerals: diaforita, cosalita, freieslebenita, marrita, cannizzarita, wittita, junoïta, neyita, nordströmita, nuffieldita, proudita, weibul·lita, felbertalita, rouxelita, angelaïta, geocronita, jordanita, kirkiïta, tsugaruïta, pillaïta, zinkenita, scainiïta, pellouxita, chovanita, aschamalmita, bursaïta, eskimoïta, fizelyita, gustavita, lil·lianita, ourayita, ramdohrita, roshchinita, schirmerita, treasurita, uchucchacuaïta, ustarasita, vikingita, xilingolita, heyrovskýita, andorita IV, gratonita, marrucciïta, vurroïta i arsenquatrandorita.

## Formació i jaciments

La cuproneyita va ser descoberta al districte miner de Băiţa, a Nucet (Província de Bihor, Romania). Es tracta de l'únic indret on ha estat trobada aquesta espècie mineral.

## Referències

* 1 2 «Cuproneyite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
# Cuprokalininita

La cuprokalininita és un mineral de la classe dels sulfurs que pertany al grup de la linneïta. El seu nom fa referència al fet que és l'anàleg mineral amb coure de la kalininita.

## Característiques

La cuprokalininita és un sulfur de fórmula química CuCr₂S₄. Cristal·litza en el sistema isomètric. La seva duresa a l'escala de Mohs és de 4,5 a 5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la cuprokalininita pertany a «02.D - Sulfurs metàl·lics, amb proporció M:S = 3:4» juntament amb els següents minerals: bornhardtita, carrol·lita, cuproiridsita, cuprorhodsita, daubreelita, fletcherita, florensovita, greigita, indita, kalininita, linneïta, malanita, polidimita, siegenita, trüstedtita, tyrrel·lita, violarita, xingzhongita, ferrorhodsita, cadmoindita, rodostannita, toyohaïta, brezinaïta, heideïta, inaglyita, konderita i kingstonita.

## Formació i jaciments

La cuprokalininita va ser descoberta a la pedrera Pereval Marble, Slyudyanka, a l'àrea del llac Baikal (óblast d'Irkutsk, Rússia). Es tracta de l'únic indret on ha estat trobada aquesta espècie mineral.

## Referències

* 1 2 «Cuprokalininite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
# Daniel Yaw Adjei

Daniel Yaw Adjei (10 de novembre de 1989, Dansoman) és un futbolista ghanès que des del 2008 juga pel Liberty Professionals FC.

## Referències

* ↑ Карточка игрока :: Daniel Adjei - IMScouting
# Curassanthura bermudensis

Curassanthura bermudensis és una espècie de crustaci isòpode cavernícola pertanyent a la família Leptanthuridae.

## Descripció

Fa 3 mm de longitud total (és 13 vegades més llarg que ample). És cec i no presenta pigmentació.

## Hàbitat

Viu a l'aigua dolça d'una cova de pedra calcària.

## Distribució geogràfica

És un endemisme de l'illa de Bermuda: Church Cave.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 3 IUCN (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 CaveBiology.com Arxivat 2010-05-31 a Wayback Machine. (anglès)

## Bibliografia

* Baillie, J. i Groombridge, B., 1996. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 1996. UICN, Gland, Suïssa.
* Bisby, F.A., M.A. Ruggiero, K.L. Wilson, M. Cachuela-Palacio, S.W. Kimani, Y.R. Roskov, A. Soulier-Perkins i J. van Hertum, 2005. Species 2000 i ITIS Catalogue of Life: 2005 Annual Checklist. CD-ROM; Species 2000: Reading, la Gran Bretanya.
* Schotte, M., B.F. Kensley i S. Shilling, 1995: World list of Marine, Freshwater and Terrestrial Crustacea Isopoda. National Museum of Natural History Smithsonian Institution: Washington DC, els Estats Units.
* Wägele J.W., 1985. On the tethyan origin of the stygobiont Anthuridea Curassanthura and Cyathura (Stygocyathura), with description of Curassanthura canariensis n.sp. from Lanzarote (Crustacea, Isopoda). Stygologia 1(3):258-269.
* Wägele, J. W. i Brandt, A., (1985) New west Atlantic localities for the stygobiont paranthurid Curassanthura (Crustacea, Isopoda, Anthuridea) with description of Curassanthura bermudensis n. sp. Bijdragen tot de Dierkunde 55 (2): 324-330.

## Enllaços externs

* SeaLifeBase (anglès)
# Curaeus

Curaeus és un dels gèneres d'ocells, de la família dels ictèrids (Icteridae).

## Taxonomia

Segons la classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 2.6, 2010), aquest gènere contenia dues espècies:
* Curaeus curaeus
* Curaeus forbesi
Posteriorment però, la segona d'elles ha estat ubicada al monotípic gènere Anumara (Sclater, PL, 1886), quedant Curaeus com un gènere monotípic.

## Referències

* ↑ Gill, F.; Donsker, D.; Rasmussen, P. (Eds). 2022. IOC World Bird List (v12.1). doi: 10.14344/IOC.ML.12.1.