OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Maria Guilera Albiñana

Josep Maria Guilera Albiñana (Barcelona, 5 de desembre de 1899 - Barcelona, 18 d'abril de 1970) fou un alpinista, esquiador, dirigent esportiu i assagista català.
Entre els anys 1941 i 1946 presidí la Federació Catalana d'Esquí precedents de la Federació Catalana d'Esports d'Hivern. Fou delegat d'excursionisme de la Lliga d'Entitats Esportives de Catalunya, delegat d'esquí del Comitè Olímpic Espanyol i formà part de la Comissió de Publicacions del Centre Excursionista de Catalunya (CEC), del qual era soci, membre de diverses juntes directives i president de la Secció d'Esports de Muntanya. Compartí moltes primeres ascensions amb Lluís Estasen, sobretot hivernals. Durant les dècades de 1920 i 1930 feu diversos cims dels Alps i de les Dolomites, a més dels pirinencs. Fou promotor dels esports d'hivern als Pirineus i guanyador de nombroses proves d'esquí a Catalunya i a la resta de l'estat espanyol: guanyà la medalla de plata a la Copa Puigmal (1921), la Copa de Fons de Ribes de Freser (1924) i la Copa Rei Alfons XII als Campionats d'Espanya de fons (1929). L'any 1930 participà en el IV Congrés de la Unió Internacional d'Associacions d'Alpinisme, celebrat a Cortina d'Ampezzo. Juntament amb Ignasi Folch fou l'introductor del teleesquí a l'estat espanyol. Divulgà la pràctica de l'excursionisme mitjançant nombrosos articles i llibres, entre els quals destaquen Excursions pels Pirineus i els Alps (1927), Carnet d'un Esquiador (1930), Excursions pels Pirineus (1958), El Pirineu a trossos (1958) i d'altres sobre la història dels Pirineus. Col·laborà habitualment en la revista Muntanya del CEC i en altres publicacions periòdiques, com La Veu de Catalunya, La Publicitat, Sport, La Gaceta Deportiva, El Matí, etc. Fou distingit amb la medalla de plata de la Federació Espanyola de Muntanyisme els anys 1945 i 1970 i rebé també diversos premis literaris, entre els quals destaca el Ciutat de Barcelona d'Assaig, el 1967, per Jurg Jenatatsch, patriota dels grisons.

## Referències

* ↑ «Josep Maria Guilera Albiñana». Diccionari de la literatura catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Josep María Guilera i Albinyana» (en castellà). Real Academia de la Historia. [Consulta: 17 abril 2020].
* ↑ Suqué i Barberà, Josep. Excursionistes recordats. L'Abadia de Montserrat, 1996-02-23, p. 73. ISBN 978-84-7826-710-1.
* ↑ Gallen Utset, Carles. Les Federacions Esportives Catalanes i els seus presidents. Barcelona: UFEC, 2013. ISBN Gi.1233-2013.
# Antoni Florit i Coll

Antoni Florit i Coll (Ferreries, 9 de novembre del 1913 - Ferreries, 9 de novembre del 2001) fou músic, compositor, director de banda, poeta i mestre.
Antoni Florit va passar gran part de la seva vida entre Ferreries (Menorca) i Ordino (Andorra). De petit estudià a Ciutadella, a més de desenvolupar una gran afecció per la música, començant així a tocar algun instrument. Dins la seva família tenia un bon mestre, el seu oncle Joan Florit qui dirigí la banda de Ferreries. L'any 1934 el mateix Joan Florit, per problemes de salut, va deixar la banda a mans del seu nebot Antoni Florit, que llavors era estudiant i que amb 20 anys dirigí per primer cop la banda en les Festes de Sant Bartomeu.
Anys més tard, va marxar a estudiar magisteri a València, una de les ciutats que té més forta tradició de bandes de tot l'Estat espanyol, on va començar anant a un col·legi de salesians. A l'esclatar la Guerra Civil va tornar a Menorca entrant a formar part del Comissariat de Cultura. Una volta acabada la guerra va tornar a València, aquest cop per desenvolupar-hi la seva tasca de mestre d'escola.
Al cap d'uns anys, es va presentar a les oposicions per a Lleida, on s'hi passà una temporada. Més tard va exercir a Alfarràs, arribant a ser nomenat batlle. L'any 1960 fou quan se'n va anar a Andorra amb tota la seva família. Allí, va ser arribar i començar a posar-se dins grups de teatre i a organitzar un grupet de músics als quals ell mateix els ensenyava música. Visqué uns quaranta anys, a Ordino (Andorra), densos de contingut. La seva persona es va convertir en un personatge cabdal d'aquelles terres, un reconeixement que passats uns anys es va anar manifestant en una sèrie d'homenatges per la seva trajectòria i la tasca desenvolupada dins el món de l'ensenyança. Va rebre el premi "Servir" atorgat pel Rotary Club d'Andorra, entre d'altres distincions. A més, de tocar el piano per als presidents francesos que visitaven la localitat quasi de manera constant, de manera que hi ha fotografies en què apareix al costat de De Gaulle, François Mitterrand, Giscard D'Estaing i Jacques Chirac.
Finalment, l'Ajuntament de Ferreries el va convidar a fer el pregó de les Festes de Sant Bartomeu l'any 1994. Per qüestions de salut al cap d'uns anys, el maig del 2001, ell i la seva família van venir a viure a Ferreries.
Pel que fa al seu repertori musical, se sap que fou ben ampli i a la vegada poc conegut a Menorca. Algunes de les obres de les quals es té constància són: Noieta Andorrana, la sardana La Grandalla, Himne a la Verge Meritxell, la Missa Folklòrica, la Marxa Fúnebre de Divendres Sant o la Marxa regular del Corpus.

## Bibliografia

* CARDONA TRUYOL, Bep. La música a Ferreries. Apunts per a una història. Maó: Editorial Menorca, 2005.
# Shikumen

Shikumen és un estil d'arquitectura de Xangai tradicional que combina elements xinesos i occidentals sorgit durant la dècada de 1860. És un estil de construcció per a habitar-hi.
Els shikumen consisteixen un edificacions formades per patis posteriors i anteriors rodejats de murs amb un edifici separant-los. La porta davantera del pati davanter és anomenat shikumen i està emmarcada en pedra en forma d'arc de mig punt o d'ar. Quan s'ajunten els edificis shikumens, es crea un carreró (anomenat lilong o lontang).

## Història

En la dècada de 1860 es van construir edificis de l'edifici shikumen. La Rebel·lió Taiping ocorreguda a la meitat del segle xix produí que hi haguera una onada de persones que es desplaçaren a Xangai. Els constructors locals construïren els shikumen pensant en un ús unifamiliar per a terratinents i comerciants desplaçats. Des de 1900, els ocupants d'aquestes vivendes foren sobretot persones pobres. Els costums d'aquestes gents eren fer vida als patis, havent-ne molts que cuinaven a l'aire lliure.
En èpoques de pobresa i opressió, es compartia als patis el combustible i l'aliment. Durant la Revolució Cultural, el sistema d'espionatge veïnal fracassà als shikumens perquè els habitants es negaven a informar si podien evitar-ho. Açò donava lloc a un comunisme de supervivència practicat als màrgens del comunisme oficial.
El Pla Voisin (pla de construcció de gratacels), iniciat en la dècada de 1990, implicà la demolició de les construccions shikumen. Açò és, l'era posterior a Deng es va centrar a posar fi a la vida col·lectiva (inclosos els shikumen).
Les conseqüències de la implantació de l'estil de vida individual per la supressió de l'estil de vida col·lectiu que permitia els shikumen i estructures similars, van provocar l'aïllament social: negligència en l'atenció a la gent gran, augment dels fenòmens de la depressió, delinqüència juvenil i suïcidis.
El 2004, els planificadors i els residents es replantejaren l'acció urbanísitca que s'havia estat fent amb els gratacels. Aquesta situació donà un impuls a la renovació dels shikumen. Els elements tradicionals dels shikumen (com són els cadenats tradicionals) es van mantindre com a símbols, sent substituïts funcionalment per contorls d'entrada i eixida electrònics. Els shikumen foren poblats per gent rondant la vintena d'anys que participa en la gentrificació de Xangai, substituint als antics habitants pobres. Aquesta gentrificació va provocada per la influència de les idees de l'urbanista Richard Florida que, aplicades al shikumen, veien en aquesta estructura un espai comú per al desenvolupament d'una economia creativa.

## Referències

* 1 2 Goldberger, Paul «Shanghai Surprise: The radical quaintness of the Xintiandi district». The New Yorker, 26-12-2005 [Consulta: 3 abril 2019].
* ↑ Sennett, 2019, Làmines: peu de foto 19.
* 1 2 3 Sennett, 2019, p. 147.
* ↑ Sennett, 2019, p. 147-148.
* 1 2 3 Sennett, 2019, p. 148.
* ↑ Sennett, 2019, p. 143, 146-147.
* ↑ Sennett, 2019, p. 149.
* ↑ Sennett, 2019, p. 150.

## Bibliografia

* Sennett, Richard. Construir y habitar : ética para la ciudad. 1ª. Barcelona: Anagrama, 2019. ISBN 978-84-339-6433-5.
# Amàlia Abad Casasempere

Amàlia Abad Casasempere (Alcoi, 11 de desembre de 1897 - Benillup, 21 de setembre de 1936) fou una activista carlina valenciana. Considerada màrtir de la Guerra Civil espanyola, va ser beatificada per Joan Pau II l'11 de març de 2001.
Es va casar amb el capità de l'exèrcit Lluís Maestre Vidal, desaparegut a l'Àfrica l'any 1924, amb qui va tenir tres filles, una d'elles morta al nàixer. En 1932 era presidenta de la Secció Política de la Junta de les «Margarites» (dones carlistes) i presidenta de la Secció Electoral. Es va ocupar de la formació de les joves margarites, i organitzà exercicis i retirs espirituals. Pertanyia també a l'Acció Catòlica i altres organitzacions religioses.
El seu activisme en el si de la Comunió Tradicionalista i en els ambients catòlics més compromesos en la línia de l'època, la va enemistar amb els sectors més radicals del republicanisme i de l'esquerra d'aquells temps crítics. Aquestes condicions van afavorir que als dos mesos d'esclatar la rebel·lió militar, fóra perseguida pels elements més violents de la rereguarda republicana.
Amb 39 anys i dues filles adolescents, fou detinguda cap a les vuit de la vesprada del dia 21 de setembre de 1936 i empresonada en l'antic col·legi de les Esclaves, on va sofrir maltractaments. Cinc dies més tard, el 26 de setembre, va ser traslladada fins a Benillup (el Comtat), on va ser assassinada i deixada a la cuneta de la carretera que va a Almudaina.

## Referències

* ↑ OFICINA de las Celebraciones Litúrgicas del Sumo Pontífice. "Capilla Papal Presidida por el Santo Padre Juan Pablo II para la Beatificación de los Siervos de Dios". [Consulta: 11 de març de 2015].
* 1 2 3 Diccionari biogràfic de dones. «Amàlia Abad Casasempere». Xarxa Vives d'Universitats (CC-BY-SA via OTRS). Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 7 octubre 2015].

## Bibliografia

* Pérez Domingo, L. (2004). Mártires carlistas del Reino de Valencia 1936-1939. Actas, Madrid.
# Pertorbació (ecologia)

En ecologia, una pertorbació és una alteració transitòria en un ecosistema, és a dir, tot allò que inicia, interromp o redirigeix el procés de la seva successió o regeneració. El foc, l'acció dels herbívors, la caiguda d'arbres, les inundacions, les llaurades, els esllavissaments, l'activitat volcànica i els atacs d'insectes són algunes de les causes de pertorbacions.

## Condicions

Sovint calen condicions específiques perquè es produeixin pertorbacions, que solen ocórrer com a part d'un cicle. Quan aquestes condicions estan influenciades pel clima (sequeres, inundacions, foc, etc.), les pertorbacions poden ser periòdiques.

## Dimensions

Les pertorbacions es poden analitzar en tres dimensions: espai, temps i magnitud.
* Espai: es refereix a la localització i extensió de la pertorbació. La dinàmica d'una taca en la vegetació on s'ha produït una pertorbació és afectada per la seva extensió. Per exemple, l'efecte del foc sobre una zona de vegetació s'intensificarà segons la mida de les zones cremades; com més petita sigui la mida de les zones, més gran serà l'extensió de les vores amb zones no cremades i, per tant, més fàcil serà la colonització de l'espai per les plantes supervivents.
* Temps: inclou època, predictibilitat i freqüència de la pertorbació. Per exemple, l'època de l'ocurrència de pertorbacions pot afectar diferents espècies de diferents maneres. Com més sovint es produeixin incendis, més petita és la seva extensió i magnitud, car s'acumula menys material combustible.
* Magnitud: és la gravetat de l'esdeveniment, indicada pels seus efectes en els organismes. L'amplitud de la acció dels herbívors es pot avaluar pel grau de pèrdua de biomassa i depèn de la densitat d'herbívors en relació amb la disponibilitat d'aliment. L'escala de les observacions és important, car una pertorbació rarament és homogènia; el grau de selectivitat de tipus de comunitats, zones, plantes o parts de plantes individuals depèn del comportament de l'herbívor, per exemple.

## Referències

* 1 2 3 PILLAR, V.D., 1994. Dinâmica temporal da vegetação. Relatórios e Manuscritos. Universitat Federal de Rio Grande do Sul. Departament de Botànica.
# David Copperfield (pel·lícula de 1935)

David Copperfield (també coneguda com The Personal History, Adventures, Experience, & Observation of David Copperfield the Younger) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per George Cukor i estrenada el 1935, adaptació de la novel·la homònima de Charles Dickens.

## Argument

Començaments del segle xix a Anglaterra. David Copperfield acaba de perdre la seva mare. M. Murdstone, el seu sogre, l'envia a casa dels Micawber, a Londres. Després va a casa de la tia Betsey, una senyora una mica guillada. El jove David es fa escriptor i es casa.

## Repartiment

* Lionel Barrymore: Dan Peggotty
* W.C. Fields: M. Micawber
* Freddie Bartholomew: David Copperfield nen
* Frank Lawton: David Copperfield adult
* Maureen O'Sullivan: Dora
* Madge Evans: Agnès
* Edna May Oliver: Tia Betsey
* Lewis Stone: M. Wickfield
* Elizabeth Allan: Sra. Copperfield
* Basil Rathbone: M. Murdstone
* Violet Kemble Cooper: Jane Murdstone
* Elsa Lanchester: Clickett
* Jessie Ralph: La infermera Peggotty
* Harry Beresford: Dr. Chillip
* Hugh Walpole: El vicari
* Herbert Mundin: Barkis
* John Buckler: Ham
* Una O'Connor: Sra. Gummidge
* Jean Cadell: Sra. Micawber
* Roland Young: Uriah Heep
* Ivan Simpson: Littimer

## Al voltant de la pel·lícula

Charles Laughton havia d'interpretar el paper finalment atribuït a W.C. Fields.
Segons MGM records, la pel·lícula va obtenir 2.969.000 dòlars a taquilla a tot el món i va obtenir un benefici de 686.000 dòlars. Va guanyar 95.000 dòlars addicionals amb una reedició el 1937-1938.

## Referències

* ↑ «David Copperfield». The New York Times.
* ↑ The Eddie Mannix Ledger. Margaret Herrick Library, Center for Motion Picture Study.
* ↑ David Thomson, Showman: The Life of David O. Selznick, Abacus, 1993 gives a slightly different figure p 188
# Ticineto

Ticineto, (Tisnèis en piemontès) és un municipi situat al territori de la província d'Alessandria, a la regió del Piemont (Itàlia). Limita amb els municipis de Borgo San Martino, Frassineto Po, Pomaro Monferrato i Valmacca.
# Anacroneuria callanga

Anacroneuria callanga és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: el Perú.

## Referències

* ↑ Klapálek, 1909. Wien. ent. Ztg. 28(7/8):228.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Stark & Sivec, 1998. Scopolia 40:12.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Perlidae Species Listing (anglès)
* ↑ Encyclopedia of South American Aquatic Insects: Illustrated Keys to Known Families, Genera, and Species in South America. Plecoptera (anglès)

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Froehlich, 2010. Illiesia 6(12):150.
* Grimaldi, D.; Engel, M. S. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521821490.
* Stark, 2004. Spixiana 27(1):80.
* Zwick, P. Insecta: Plecoptera: phylogenetisches System und Katalog (en alemany). Walter de Gruyter, 1973. ISBN 9783110045512.
* Zwick, P., 2000: Phylogenetic System and Zoogeography of the Plecoptera. Annual Review of Entomology. Vol. 45: 709-746. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2022-10-17. [Consulta: 8 novembre 2011].

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
# Pere Pi i Sunyer

Pere Pi i Sunyer (Roses, Alt Empordà 1846 - 1928) fou un marí, comerciant de vins, empresari i polític català, fill de Josep Pi i Comas i Maria Sunyer i Capdevila. Era el germà gran del metge Jaume Pi i Sunyer i del polític republicà Francesc Pi i Sunyer, i nebot del metge Francesc Sunyer i Capdevila.L'any 1876 es va casar amb Enriqueta Morell i Birba.
De 1861 a 1864 estudià a l'escola de nàutica de Barcelona. Esperonat per la revolució de 1868, esdevingué força actiu en els nuclis republicans empordanesos. El 1885 va decidir establir-se a Seta (Llenguadoc-Rosselló), on es dedicà al comerç del vi i al trànsit navilier. Hi esdevingué un ciutadà important, ja que fou un dels impulsors de la Cambra de Comerç, alhora que participà en les conspiracions republicanes de Manuel Ruiz Zorrilla com a president del Comitè Republicà Espanyol local. Des de 1895 col·laborà als diaris La Publicidad i El Ampurdanés, i el 1903 participà en la fundació de la Unió Republicana, amb la que fou elegit diputat pel districte de Barcelona a les eleccions generals espanyoles de 1905. Quan es va constituir la Solidaritat Catalana li'n va donar suport.

## Referències

* ↑ «Pere Pi i Sunyer». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Pi Y Suñer, Pedro» (en castellà). Congrés dels Diputats.
* ↑ Pi-Sunyer i Cuberta, Núria «Els Pi, els Sunyer i els Pi i Sunyer». Annals Empordanesos, vol. II de Actes Congrés sobre el Paisatge, 2007, pàg. 545-560.
# David Gutiérrez de Coz

David Gutiérrez de Coz (Sevilla, 6 de febrer de 1980) és un exfutbolista andalús, que ocupà la posició de defensa.

## Trajectòria esportiva

Format al planter del Reial Betis, jugant encara en l'equip B fitxa per l'AD Ceuta el 2001. Hi roman quatre temporades al conjunt africà, sent titular i sumant 134 partits. Entre 2005 i 2007 milita al Xerez CD.
La temporada campanya 07/08 fitxa pel Reial Múrcia. Va incorporar-se quan s'havia tancar el termini de fitxatges, atès que la Federació espanyola ho va permetre per la greu lesió del defensa Curro Torres. Amb els murcians debuta a la primera divisió, tot disputant 20 partits eixa campanya, encara que, ag les postres, els pimentoners perderien la categoria.

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador
# José María Portillo Valdés

José María Portillo Valdés (Bilbao, 1961) és doctor en Geografia i Història i professor titular de la Universitat del País Basc. És deixeble de Pablo Fernández Albaladejo i especialista en història constitucional espanyola, en particular història institucional basca, i en el procés de reforma constitucional del segle xviii i de començaments del segle xix, que va culminar amb la promulgació de la Constitució de 1812. És membre del grup de recerca HICOES (Història Constitucional Espanyola). Portillo Valdés ha exercit la docència i la recerca en diverses institucions europees i americanes, entre elles el Centre degli Studi per la Storia del Pensiero Giuridico Moderno de la Universitat de Florència; la Universitat de Georgetown, on va ocupar la Càtedra Príncep d'Astúries, i la Universitat de Nevada, el Col·legi de Mèxic o la Universitat Externat de Colòmbia. A Espanya ha estat professor convidat a la Universitat Autònoma de Madrid i a la Universitat de Santiago de Compostel·la. Ha publicat El nacimiento de la política en España, 1808-1869 (2013), El momento gaditano: la Constitución en el orbe hispánico, 1808-1826 (2012), Los caminos de la ciudadanía. México y España en perspectiva comparada (2010) i La vida atlántica de Victorián de Villava (2009).

## Referències

* ↑ «José María Portillo Valdés». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 23 març 2016].
# Antoni Flamma

Antoni Flamma (en llatí Antonius Flamma) va ser un cavaller romà.
Va ser governador de Cirene sota Neró. Tàcit explica que al començament del regnat de Vespasià el 71 aC, va ser desterrat, acusat de crueltat i extorsió durant el seu govern de Cirene.

## Referències

* ↑ Tàcit. Historiae IV,5
# Sonora (desambiguació)

«Sonora» té aquests significats:
* Estat de Sonora, divisió administrativa de Mèxic
* Desert de Sonora, desert d'Amèrica del Nord a cavall de Mèxic i EUA
* Sonora i Sinaloa, antiga divisió administrativa de Mèxic
* Sonora (Califòrnia), població de l'estat de Califòrnia (EUA)
* Sonora (Kentucky), població de l'estat de Kentucky (EUA)
* Sonora (Texas), població de l'estat de Texas (EUA)
# Anacroneuria caraa

Anacroneuria caraa és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: el Brasil.

## Referències

* ↑ Klapálek, 1909. Wien. ent. Ztg. 28(7/8):228.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ De Ribeiro & Froehlich, 2007. Zootaxa 1624:55.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Study of the fauna of Anacroneuria (Plecoptera: Perlidae) from the Rio dos Sinos basin, and data on the fecundity of Anacroneuria trimacula Arxivat 2015-12-22 a Wayback Machine. (anglès)

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Froehlich, 2010. Illiesia 6(12):150.
* Grimaldi, D.; Engel, M. S. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521821490.
* Zwick, P. Insecta: Plecoptera: phylogenetisches System und Katalog (en alemany). Walter de Gruyter, 1973. ISBN 9783110045512.
* Zwick, P., 2000: Phylogenetic System and Zoogeography of the Plecoptera. Annual Review of Entomology. Vol. 45: 709-746. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2022-10-17. [Consulta: 8 novembre 2011].

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
# Perkins

* Per a altres significats, vegeu «Henry Southwick Perkins».
Perkins és una ciutat a l'estat d'Oklahoma que segons el cens del 2000 tenia 2.272 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Perkins tenia 2.272 habitants, 913 habitatges, i 644 famílies. La densitat de població era de 393,4 habitants per km².
Dels 913 habitatges en un 32,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 54,2% hi vivien parelles casades, en un 13,6% dones solteres, i en un 29,4% no eren unitats familiars. En el 27,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 10,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,49 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,02.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,2% tenia menys de 18 anys, un 9,2% entre 18 i 24, un 28,8% entre 25 i 44, un 20,8% de 45 a 60 i un 14% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 81,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 30.030$ i la renda mediana per família de 38.580 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.553 $ mentre que les dones 20.761 $. La renda per capita de la població era de 14.955 $. Entorn del 7,6% de les famílies i l'11,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Perkins». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Perkins». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 10 agost 2010].