OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pachinko

El pachinko (en japonès: パチンコ) és un sistema de joc molt semblant a les màquines escurabutxaques. Aquestes màquines combinen un sistema modern de videojocs amb el clàssic pinball. Va ser inventat als anys en què el Japó es trobava sumit a la Segona Guerra Mundial, a la ciutat de Nagoya. Les màquines de pachinko són típiques del Japó, solen estar situades en uns salons de joc anomenats pachinko-ten (パチンコ店), o sala de pachinko, i són un sistema de joc totalment legal.

## Sistema de joc

El pachinko consisteix en el fet que el jugador ha de comprar una gran quantitat de boletes d'acer, i després inserir-les a la màquina. Al centre de la màquina hi ha una mena de regulador que, en tirar-hi les boletes, gira fent que aquestes surtin llançades cap avall, on la majoria cau al fons de la màquina sense donar premi, i unes poques cauen en una mena de compartiment petit que recull les boletes, el jugador és premiat guanyant més boletes, que després podrà canviar per premis.

## Premis

Es guanya en aconseguir una gran quantitat de boletes, que el jugador pot fer servir per continuar jugant, o bé pot canviar-les per premis. Quan el jugador vol canviar les seves boletes que ha guanyat jugant, prem un interruptor que és a la part superior de la màquina i pot fer venir un membre del personal del local, que porta les boletes guanyades cap a un comptador automàtic per veure quantes n'hi ha. Després de registrar la quantitat de boletes guanyades pel jugador amb l'ajuda de la màquina de comptar, l'encarregat lliura al client un tiquet amb el nombre de boletes guanyades. El jugador després porta el tiquet al centre de canvi del local, on decideix per quins premis pot canviar el seu tiquet. Entre els premis disponibles sempre hi ha un premi especial que es pot aconseguir en un establiment que hi ha dins del local de pachinko.
Els premis especials s'obtenen segons el nombre de boletes guanyades. A més dels premis especials, també hi ha una àmplia varietat d'altres premis, com ara encenedors, electrodomèstics, joguines o tabac.

## Referències

* ↑ «pachinkoplanet.com/». Arxivat de l'original el 2020-08-11. [Consulta: 21 febrer 2016].

## Vegeu també

* Màquina recreativa
* Joc del milió
* Màquina escurabutxaques
# Ossa de Montiel

Ossa de Montiel és un municipi situat al nord-oest de la província d'Albacete, que es troba a 85 km de la capital de la província. En 2009 comptava amb 2.706 habitants, segons dades de l'INE: 1.348 dones i 1.358 homes.
Dintre del nucli urbà de la localitat se situa l'església parroquial de Santa Maria Magdalena. El temple és una construcció gòtica de principis del segle xvi, formada per planta rectangular, arcs de diafragma transversals, coberta mudèjar de fusta i cor alt als peus, sostingut per pilars. En l'exterior la façana està rematada per una curiosa espadanya i la portada s'obre en arc de mig punt.
Gran part del Parc Natural de les Llacunes de Ruidera pertany a aquesta població. La cova de Montesinos es troba a 5 quilòmetres d'aquesta localitat en direcció a les Llacunes de Ruidera. És una cova kàrstica de poca profunditat. Miguel de Cervantes centra el desenvolupament del capítol XXII de la segona part del Quixot de la Manxa en aquesta cova. A uns 7 km de la població es troba el Castillo de Rochafrida, construït durant l'època musulmana, en el segle xii. El castell, encara que ja en estat de ruïna progressiva, segueix tenint un alt valor històric.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1900 | 1950 | 1970 | 1981 | 1990 | 1995 | 2000 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 |
| 1.306 | 3.545 | 2.802 | 2.665 | 2.894 | 2.875 | 2.774 | 2.788 | 2.738 | 2.727 | 2.706 |
# Ossaranh e Arribarèita

Ossaranh e Arribarèita (en francès i oficialment Osserain-Rivareyte, en basc Ozaraine-Erribareita) és un municipi de parla occitana, que pertany administrativament al departament dels Pirineus Atlàntics (regió de la Nova Aquitània). Limita amb les comunes de Guinarte e Paréntias al nord, Autivièla, Sent Martin e Vidèren al nord-oest, Sent Gladia, Arriba e Munenh a l'est, Arboti-Zohota a l'oest i Domintxaine-Berroeta al sud.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1901 | 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 433 | 283 | 256 | 255 | 260 | 266 | 221 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Data d'elecció | Identitat |
| Les dades anteriors a 1995 no són conegudes. |||
| 1995 | Simone Curutchet |
| 2001 | Simone Curutchet |
# Occidental (Califòrnia)

Occidental és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 1.272 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Occidental tenia 1.272 habitants, 524 habitatges, i 319 famílies. La densitat de població era de 98,6 habitants/km².
Dels 524 habitatges en un 32,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 46,2% hi vivien parelles casades, en un 10,3% dones solteres, i en un 39,1% no eren unitats familiars. En el 27,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 5,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,4 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,91.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 22,8% tenia menys de 18 anys, un 7,6% entre 18 i 24, un 27,7% entre 25 i 44, un 33,3% de 45 a 60 i un 8,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 100 homes.
La renda mediana per habitatge era de 54.000 $ i la renda mediana per família de 71.375 $. Els homes tenien una renda mediana de 46.806 $ mentre que les dones 29.306 $. La renda per capita de la població era de 25.970 $. Entorn del 7,9% de les famílies i el 9,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Occidental». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Occidental». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Panismaha

Els panismahas o panimaha eren un subgrup dels pawnee. Apareixen sobretot en el segle xviii, i com es connecten amb grups posteriors del segle xix és una mica confús. És possible que hagin estat connectats d'alguna manera amb el subgrup skidi dels pawnee, però això no és cert.
En la tardor de 1724 en un poble dels kanza els panismahas s'uniren a un consell de pau amb els francesos, otoes, osages, iowa, missouris i Illiniweks.
Vivien a l'oest de la riu Missouri en el que és avui Nebraska. Al voltant de 1752 van fer la pau amb els comanxes, wichites i els principals grups pawnee.
Un grup dels que aquests, que podien haver estat específicament part del subgrup skidi es va traslladar del que avui és Nebraska per a les regions frontereres de Texas i Arkansas on vivien amb el taovaya. Pel que sembla, aquest grup va ser també el pannis designats en un poble al llarg de Sulphur Creek al nord-est de Texas en un mapa espanyol del segle xix.

## Notes

* ↑ John, Storms Brewed, p. 220
* ↑ Access Genealogy article on the Skidis

## Fonts

* John, Elizabeth. Storms Brewed in Other Men's Worlds. College Station: Texas A&M University Press.
* article on Nebraska inhabitants in 18th century
# Anacroneuria apicalis

Anacroneuria apicalis és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.

## Descripció

* La femella presenta la placa subgenital amb 4 lòbuls i al cap té una taca fosca a l'àrea dels ocels.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Colòmbia.

## Referències

* ↑ Klapálek, 1909. Wien. ent. Ztg. 28(7/8):228.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Enderlein, 1909. Sitzungsber. Ges. Naturforsch. Freunde Berlin 3:174.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 Encyclopedia of South American Aquatic Insects: Illustrated Keys to Known Families, Genera, and Species in South America. Plecoptera (anglès)
* ↑ Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Claassen, 1940. Mem. Cornell agric. Exp. Sta. 232:157.
* Froehlich, 2010. Illiesia 6(12):147.
* Grimaldi, D.; Engel, M. S. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521821490.
* Illies, 1966. Das Tierreich 82:481.
* Zwick, P. Insecta: Plecoptera: phylogenetisches System und Katalog (en alemany). Walter de Gruyter, 1973. ISBN 9783110045512.
* Zwick, P., 1973. Annales Zoologici 30(16):485.
* Zwick, P., 2000: Phylogenetic System and Zoogeography of the Plecoptera. Annual Review of Entomology. Vol. 45: 709-746. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2022-10-17. [Consulta: 8 novembre 2011].

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
# Anacroneuria angusticollis

Anacroneuria angusticollis és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica.

## Referències

* ↑ Klapálek, 1909. Wien. ent. Ztg. 28(7/8):228.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Enderlein, 1909. Zool. Anz. 34:409.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Encyclopedia of South American Aquatic Insects: Illustrated Keys to Known Families, Genera, and Species in South America. Plecoptera (anglès)

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Froehlich, 2010. Illiesia 6(12):146.
* Grimaldi, D.; Engel, M. S. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521821490.
* Illies, 1966. Das Tierreich 82:481.
* Stark, Zúñiga, Rojas & Baena, 1999. Spixiana 22(1):17.
* Zwick, P. Insecta: Plecoptera: phylogenetisches System und Katalog (en alemany). Walter de Gruyter, 1973. ISBN 9783110045512.
* Zwick, P., 1973. Annales Zoologici 30(16):483.
* Zwick, P., 2000: Phylogenetic System and Zoogeography of the Plecoptera. Annual Review of Entomology. Vol. 45: 709-746. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2022-10-17. [Consulta: 7 novembre 2011].

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
* Perlidae Species Listing (anglès)
# Castanea (Pennsilvània)

Castanea és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Pennsilvània. Segons el cens del 2000 tenia 1.189 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Castanea tenia 1.189 habitants, 497 habitatges, i 357 famílies. La densitat de població era de 342,6 habitants per quilòmetre quadrat.
Dels 497 habitatges en un 26,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 61,8% hi vivien parelles casades, en un 6,6% dones solteres, i en un 28% no eren unitats familiars. En el 21,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,39 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,77.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 20,2% tenia menys de 18 anys, un 8% entre 18 i 24, un 28,8% entre 25 i 44, un 25,5% de 45 a 60 i un 17,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 90,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 33.519 $ i la renda mediana per família de 35.966 $. Els homes tenien una renda mediana de 28.864 $ mentre que les dones 20.529 $. La renda per capita de la població era de 15.133 $. Entorn del 6,7% de les famílies i el 9,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Castanea». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Castanea». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Clot dels Trumfos

El Clot dels Trumfos és una fondalada boscosa del poble de Clarà al municipi de Castellar de la Ribera (Solsonès) situada al nord de la masia de Puitdeponts

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
# Francesc Sans Castaño

Francesc Sans i Castany (Barcelona, 1868 - 1937) va ser un pintor català que va destacar pels seus retrats i natures mortes.
Va estudiar a l'Escola de Belles arts de Sant Jordi de Barcelona, on va ser deixeble del pintor Josep Serra i Porsón.
Francesc Sans Castany va ser un hàbil retratista. S'inscriu en el realisme vuitcentista català que en el camp del retrat es va dedicar a immortalitzar a la petita i l'alta burgesia barcelonina. També va retratar destacats personatges del moment, entre els quals cal destacar Àngel Guimerà, Alfons XIII, Joan Sallarès, Joaquim Farrés i Aimerich i Josep Ricart i Giralt, així com tipus de dona espanyola amb la clàssica mantilla i interessants caps de gitana. A més dels seus retrats, va ser un prolífic pintor de natures mortes, flors i paisatges.
Així mateix, va col·laborar amb diferents publicacions de l'època i va il·lustrar diversos llibres, d'entre els quals destaca La Terra Catalana (Narracions, Festes, Costums i Comarques) de Teodor Baró, Sebastià Sarnes, Josep M. Folch i Torres i Ramón Pomés, editat l'any 1905.
Va participar en les Exposicions Nacionals de Belles arts de 1882, 1887 (esment honorífic), 1890, 1899 i 1910. A Barcelona es va donar a conèixer en l'Exposició General de Belles arts de 1894. També a la seva ciutat natal va obtenir la tercera medalla en la Universal de 1911.
Francesc Sans Castany va prendre part en diverses exposicions col·lectives en diferents sales de Barcelona i va participar en el Saló Witcomb de Buenos Aires el 1907 i 1908. Entre les mostres individuals cal destacar les celebrades a Barcelona, a la sala Parés el 1918 i en el saló El Segle el 1923. En aquesta última mostra van ser adquirides la majoria de les seves obres, la qual cosa li va portar a exposar de nou en aquesta sala l'any 1925.
La seva obra està representada en el Museu Nacional d'Art de Catalunya i a la Biblioteca Museu Víctor Balaguer i en el Museu d'Art Modern de Madrid.

## Referències

* ↑ «Enciclopèdia Catalana». [Consulta: 8 gener 2017].
* ↑ «Museus en línia». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 gener 2017].
# Fernando Gómez García

Fernando Gómez García «El Gallo» (Gelves, 18 d'agost de 1847 - ibídem, 2 d'agost de 1897) va ser un torero espanyol.

## Biografia

Considerat com el patriarca de la dinastia dels «Gallo» a la qual pertanyerien els seus fills Rafael Gómez «El Gallo» (Gallito I), Fernando «Gallito chico» (Gallito II), i José Gómez «Gallito III» (més tard «Joselito»).
Pren l'alternativa a Sevilla, el 16 d'abril de 1876 de mans de «Bocanegra» i «Chicorro», però com va tornar a torejar novillos va prendre una altra a Sevilla el 7 d'octubre de 1877, apadrinant-lo José Giráldez «Jaqueta». La va confirmar a Madrid el 4 d'abril de 1880 de mans de «Currito», amb toros de Vicente Martínez.
Se li té com un dels primers toreros amb el seu propi segell artístic, se li atribueix l'invent del cèlebre quiebro de rodillas (finta de genolls) donat a toro aixecat. Torero fi, de molt repertori i grans coneixements.
El cèlebre torero Rafael Guerra «Guerrita» va estar en la seva quadrilla.
Es va casar amb la bailaora Gabriela Ortega «La señá».
El pasdoble Gallito està dedicat al seu fill Fernando Gómez Ortega «Gallito chico» (Gallito II).

## Vegeu també

* Família Gallo

## Referències

* ↑ «Gallito» (en castellà). El rincón del pasodoble. Arxivat de l'original el 2012-02-03. [Consulta: 22 juny 2019].
# Antimigranyós

Antimigranyós és aquell medicament emprat en el tractament de la migranya.
Alguns exemples inclouen triptans. Fins fa uns anys s'utilitzaven l'ergotamina i la dihidroergotamina.

## Referències

* ↑ pharmamotion.com > Serotonin (5-HT): receptors, agonists and antagonists Arxivat 2009-09-15 a Wayback Machine. By Flavio Guzmán, M.D. on 9/08/09
# Llista de sòcols

Existeixen molts tipus de sòcols, usats per diferents CPU. Heus aquí la llista fins a la data per ordre d'antiguitat.
* PAC611 • Intel Itanium
* PAC418 • Intel Itanium
* Socket T (Land Grid Array-775) Intel Pentium 4 & Celeron $^1$
* Socket 1366 Intel Core i7, Intel Core i9
* Socket 1156 Intel Core i5, Intel Core i7
* Socket 604 Xeon
* Socket 480 Intel Pentium M (Double core)
* Socket 479 Intel Pentium M (Single core)
* Socket 775 Intel Pentium 4, Pentium D, Core, Core 2 & Celeron
* Socket 478 Intel Pentium 4 & Celeron
* Socket 423 Intel Pentium 4 Willamette
* Socket 370 Intel Celeron & Pentium III fins a 1.400MHz
* Socket AM2 Sòcol de 940 pins, però incompatible amb els primers Opteron i Athlon64 FX. Alguns integrants seran: AMD "Orleans" Athlon 64, AMD "Windsor" Athlon 64 X2, AMD "Orleans $^4$" Athlon 64 FX.
* Socket F AMD Opteron.
* Socket S AMD Turion 64,
* Socket 939 AMD Athlon 64/AMD Athlon 64 FX a 1 GHz/Sempron
* Socket 940 AMD Opteron
* Socket 754 AMD Athlon 64/Sempron/Turion 64
* Socket A Darrers AMD Athlon, Athlon XP, Duron i primers Sempron
* Socket 563 Low-power Mobile Athlon XP-M (µ-PGA Socket, Mobile parts ONLY)
* Slot 1 Intel Pentium II & early Pentium III
* Slot A Primers AMD Athlon i Alpha 21.264
* Socket 8 Intel Pentium Pro
* Super Socket 7 AMD K6-2 & AMD K6-III
* Socket 7 Intel Pentium & compatibles de Cyrix, AMD
* Socket 6 Intel 486
* Socket 5 Pentium 75-133Mhz i compatibles
* Socket 4 Pentium 60/66MHz
* Socket 3 Intel 486 (3.3v and 5v) i compatibles
* Socket 2 Intel 486
* Socket 1 Intel 486
* 486 Socket Intel 486
# La Tort de l'Aspà

La Tort de l'Aspà és una masia de Lluçà (Lluçanès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia bastant modificada sota un serrat i orientada a l'est.
Totes les cantoneres són de pedra picada i és coberta amb teulada a dues vessants amb aiguavés a la façana principal. A l'edifici d'entrada (de l'antiga casa de l'amo) hi ha un portal amb un arc rebaixat datat el 1868. A la llinda d'una finestra es troba la data de 1865.
A la façana dreta hi ha un edifici annexionat amb una eixida amb dos arcs rebaixats (un tapiat). A la façana esquerra es troba un pou molt rudimentari de grans pedres. Davant hi ha una cabana amb un gran arc de mitja volta. També hi ha una era encerclada per un mur.

## Història

De la Tort es tenen notícies del seu cognom "Tort" al segle xvii, a l'arxiu parroquial de Santa Maria d'Alpens de l'any 1632.
La seva restauració de mitjans de segle xix la modificà en algun dels traçats de l'antiga construcció, si bé se'ns presenta amb totes les característiques d'antiga casa pairal.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «La Tort de l'Aspà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 setembre 2017].
# Central del Fai

La Central del Fai és una antiga central de producció d'energia elèctrica situada a Riells del Fai, en el terme municipal de Bigues i Riells, al Vallès Oriental. Està situada a la Vall de Sant Miquel, a la dreta del Tenes, al peu del Cingle del Fitó. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta rectangular, de quatre plantes d'alçada, de parets de càrrega de maó massís vist. Els forjats eren de bigueta metàl·lica i revoltó ceràmic, i les cobertes, a dues aigües i de teula àrab, descansaven sobre encavallades de fusta. Hi ha un annex a aquest cos principal, de la mateixa alçada, però de menors dimensions. Ambdós cossos a la part superior presenten una motllura que forma una mena de frontó amb un òcul al centre. El cos principal presenta finestres verticals d'arc de mig punt al primer pis. A la planta baixa hi ha una obertura d'arc rebaixat i una altra quadrangular. En l'edifici annex les obertures són totes quadrangulars. És una mostra dels edificis industrials de principis de segle, molt auster i sense decoracions. El funcionament es basa en l'aprofitament de l'energia hidràulica. És per tant, molt similar a un molí. Un salt d'aigua produeix energia que fa rodar una turbina. Una gran canonada sostinguda per pilars col·locats al llarg de la falda de la muntanya porta l'aigua del riu Tenes cap a la central.

## Història

Pertanyia a l'ajuntament de Sant Feliu de Codines, i produïa l'energia elèctrica necessària per a aquell poble. Ara bé, ni Riells del Fai ni Bigues, en terme dels quals es trobava la central, no se'n beneficiaven. La central va entrar en funcionament el 1910 fins que a la dècada del 1960 es produí un accident mortal que en va precipitar el tancament. Des d'aquell moment ha romàs abandonada. Les parets mestres del bastiment continuen dempeus, però interiorment és tot pura ruïna.
Aquesta central va estar en funcionament fins a l'any 1964.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* 1 2 «Central del Fai». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Conferència Episcopal d'Angola i São Tomé

La Conferència Episcopal d'Angola i São Tomé (CEAST) és la major institució i el representant de l'Església Catòlica a Angola i São Tomé i Príncipe. Té la seu a Luanda.
Filomeno do Nascimento Vieira Dias, arquebisbe de Luanda, és el President en funcions de la CEAST, des del 9 de novembre de 2015, quan va substituir l'anterior president i actual vicepresident Gabriel Mbilingi, arquebisbe de Lubango, en funcions des del 21 de novembre 2009,.

## Presidents

* Manuel Nuñes Gabriel, Arquebisbe de Luanda (1967-1975)
* Eduardo André Muaca, Arquebisbe de Luanda (1975-1982)
* Manuel Franklin da Costa, Arquebisbe de Lubango (1982-1990)
* Cardenal Alexandre do Nascimento, Arquebisbe de Luanda (1990-1997)
* Zacarias Kamwenho, Arquebisbe de Lubango (1997-2003)
* Damião António Franklin, Arquebisbe de Luanda (2003-2009)
* Gabriel Mbilingi, CSSp., Arquebisbe de Lubango (2009-2015)
* Filomeno do Nascimento Vieira Dias, Arquebisbe de Luanda (des de 2015)

## Referències

* ↑ «Angola: CEAST elege Dom Filomeno Vieira Dias novo presidente do órgão». ANGOP.
* ↑ Agencia Ecclesia: Conferência Episcopal de Angola e São Tomé e Príncipe tem novo presidente Arxivat 2014-07-29 a Wayback Machine. 23 de novembre 2009

## Enllaços externs

* Pàgina oficial CEAST Arxivat 2009-03-01 a Wayback Machine.
# Francesc Sans Huguet

Francesc Sans Huguet (Alaior, 1926 - Menorca, 2017), també conegut com a Sansuguet, fou un pintor menorquí.
Es va formar a la Escola de Belles Arts d'Olot i al Círculo de Bellas Artes, va residir temporalment a París, per instal·lar-se posteriorment a Toledo, i finalment de tornada a Menorca fins a la seva mort. Membre de la Real Academia de Bellas Artes y Ciencias Históricas de Toledo amb exposicions realitzades a ciutats com a París, Madrid, Barcelona, València o Toledo. La seva obra es va centrar en el paissagisme i les natures mortes.

## Referències

* ↑ Toledo, La Tribuna de. «El pintor de la calle del Ángel» (en spanish), 14-01-2018. [Consulta: 17 març 2023].
* ↑ «Fallece el pintor menorquín Francisco Sans Huguet, «Sansuguet»» (en castellà), 18-10-2017. [Consulta: 17 març 2023].