OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cupropavonita

La cupropavonita és un mineral de la classe dels sulfurs que pertany a la sèrie homòloga de la pavonita. El seu nom fa referència al fet que és l'anàleg mineral amb coure de la pavonita.

## Característiques

La cupropavonita és un element químic de fórmula química Cu$_{0.9}$Ag$_{0.5}$Pb$_{0.6}$Bi$_{2.5}$S₅. Cristal·litza en el sistema monoclínic. Apareix en cristalls amb forma de plaques rugoses, de fins a 0,5 mm; comunament també en forma d'intercreixements laminars amb pavonita. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la cupropavonita pertany a «02.JA: Sulfosals de l'arquetip PbS, derivats de la galena amb poc o gens de Pb» juntament amb els següents minerals: benjaminita, borodaevita, kitaibelita, livingstonita, makovickyita, mummeïta, pavonita, grumiplucita, mozgovaïta, cupromakovickyita, kudriavita, cupromakopavonita, dantopaïta, cuprobismutita, hodrušita, padĕraïta, pizgrischita, kupčikita, schapbachita, cuboargirita, bohdanowiczita, matildita i volynskita.

## Formació i jaciments

La cupropavonita es forma en menes de metalls base i preciosos en zones mesotèrmiques. Va ser descoberta a la mina Alaska (Colorado, Estats Units). També ha estat descrita a Àustria, el Brasil, altres indrets dels EUA, el Japó, el Perú, Romania, el Tadjikistan i l'Uzbekistan.
Sol trobar-se associada a altres minerals com: pavonita, gustavita, cuprobismutita i berryita.

## Referències

* 1 2 3 «Cupropavonite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* 1 2 3 «Cupropavonite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 16 de juliol 2012. [Consulta: 31 agost 2018].
# Daniel Yeboah

Daniel Yeboah (Abidjan, 13 de novembre de 1984) és un exfutbolista ivorià de la dècada de 2000.
Fou internacional amb la selecció de futbol de Costa d'Ivori amb la qual participà en la Copa del Món de futbol de 2010.
Pel que fa a clubs, destacà a SC Bastia.

## Referències

* ↑ «Profile at ASEC». Arxivat de l'original el 22 de gener 2009.
* ↑ Daniel Yeboah a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ «Daniel Yeboah». [Consulta: 27 febrer 2019].
# Darío Rodríguez

Octavio Darío Rodríguez Peña (Montevideo, 17 de setembre de 1974) és un futbolista internacional uruguaià que juga al Club Atlético Peñarol. Va jugar un total de 51 partits amb la selecció de futbol de l'Uruguai.

## Biografia

Nascut a Montevideo, Rodríguez va jugar professionalment la major part del temps al Club Atlético Peñarol i al Schalke 04 d'Alemanya. Altres clubs en els quals va jugar són el Sud América (Uruguai), el Club Atlético Bella Vista (Uruguai) i el Deportivo Toluca Fútbol Club (Mèxic). El 2008 va tornar a ser jugador del CA Peñarol després de 6 anys amb el Schalke 04.
Amb la selecció de futbol de l'Uruguai, Rodríguez va participar en la Copa del Món de futbol de 2002, marcant el primer gol del torneig amb la Celeste. També va ser el capità de la selecció nacional. Els seus darrers partits amb la selecció uruguaiana van tenir lloc durant la Copa Amèrica de futbol 2004 i la Copa Amèrica de futbol 2007.

## Referències

* ↑ rsssf: Uruguay record international footballers
* ↑ rsssf: Copa Amèrica 2004
* ↑ rsssf: Copa Amèrica 2007

## Enllaços externs

* Detalls a National Football Teams (anglès)
* Perfil Arxivat 2009-04-15 a Wayback Machine. a Tenfield (castellà)
* Estadístiques de joc de Darío Rodríguez (alemany)
# Cyclamen cilicium

Cyclamen cilicium és una espècie de planta bulbosa de la família de les Primulàcies.

## Descripció

C. cilicium té fulles ovals de color verd generalment d'uns 1,5 a 5 cm (0,5-2 polzades) d'ample amb marques platejades. Les flors són generalment d'un color rosa pàl·lid amb una taca de color magenta al nas. També hi ha una forma àlbum (blanca) Frank & Koenen, que té flors de color blanc pur. Les flors que apareixen entre setembre i novembre, són petites amb pètals d'entre 1,5 i 2 cm (0,5-0,8 polzades) de llarg amb una aroma de mel inoblidable. C. cilicium té un nombre de cromosomes de 2n = 30.

## Distribució i hàbitat

Cilicium Cyclamen creix en boscos de coníferes en les Muntanyes cilicianes Taure del sud d'Anatòlia, Turquia. En concret, creix entre roques i pedregars en general a l'ombra o semiombra en altituds entre 700 - 2000 m.

## Cultiu

Encara que no és tan resistent com C. hederifolium, C. coum o C. purpurascens, C. cilicium sobreviurà a temperatures molt baixes i creix bé al jardí sobretot quan hi ha una mica d'ombra. Si ha gelat, les fulles es recuperaran excepte quan se sotmeten a temperatures molt baixes. Als EUA, C. cilicium ha sobreviscut a una àrea de la zona 4 en l'estat de Nova York, encara que les flors van ser severament malmeses pel fred i es va trobar més satisfactori fer créixer en un hivernacle.

## Taxonomia
### Etimologia

* Cyclamen: nom genèric que deriva del grec χυχλάμινος, probablement de χύχλος, cyclos, "cercle", per la forma arrodonida dels tubercles i de les fulles, i després llatinitzat cyclamen, cyclaminis o cyclaminos, en diversos autors de l'antiguitat: Plini el Vell (21, 51) (25, 116), Dioscòrides (II, 153) i altres, amb el mateix sentit.
* cilicium: epítet geogràfic que fa referència més probablement a Cilicia, Turquia)

## Referències

* ↑ «Cyclamen cilicium a EOL» (en anglès). [Consulta: 24 febrer 2015].
* ↑ «Cyclamen cilicium a The Plant List» (en anglès). [Consulta: 24 febrer 2015].
* ↑ Cyclamen i Myrsinoideae a Angiosperm Phylogeny Website.
* 1 2 http://www.cyclamen.org/cilicium_set.html Arxivat 2010-03-28 a Wayback Machine.
* ↑ F. Gaffiot, Dictionnaire Latin-Français, Hachette, Paris, 1934, p. 460.
* ↑ http://www.winternet.com/~chuckg/dictionary/dictionary.61.html
# Aemilia cibaria

Aemilia cibaria va ser una llei romana establerta per plebiscit pel cònsol Marc Emili Escaure (que exercia amb el seu col·lega Marc Cecili Metel) el 115 aC. Va ser coneguda també com a Aemilia Scauri. Taxava el gènere i la quantitat dels banquets, no les despeses.
L'any 77 aC els cònsols Marc Emili Lèpid i Quint Lutaci Catul van establir una nova llei amb el mateix nom molt semblant a l'anterior, coneguda també com a Aemilia Lepida. Les dues lleis són conegudes com a Aemilia sumptuaria.

## Referències

* ↑ Puente y Franco, Antonio de. Historia de las leyes, plebiscitos y senadoconsultos más notables des de la fundación de Roma hasta Justiniano. Madrid: Imprenta de Vicente de Lalama, 1840, p. 52.
# Carles Tricaz Vila

Carles Tricaz Vilà (Barcelona, 19 de febrer de 1913 - Reus, 12 d'agost de 1980) va ser un periodista i funcionari català.
Fill del metge i polític Claudi Tricaz, nascut a Barcelona, i de Rosa Vilà Blanco (nascuda a Barcelona, filla de l'industrial tèxtil Juan Vilà Rubura), va residir a Reus des de molt petit, va estudiar a l'institut d'aquella ciutat i va obrir una botiga de llibres i material escolar al carrer de Monterols de Reus amb un soci, i que portava el nom de "Tricaz i Fumadó". La llibreria durà poc, i va fer oposicions a funcionari municipal, professió que va exercir fins a la seva jubilació. Interessat per la música i el teatre, en la postguerra va ser membre de l'Associació de Concerts, una entitat que cercava acostar la música als seus associats. D'aquesta entitat en va ser director. Va col·laborar des de la seva fundació amb el Semanario Reus, on feia les crítiques de teatre i música i dels espectacles que es representaven a la ciutat, i també portava la secció d'esports. El 1952 i 1953 va ser corresponsal a Reus del Diario Español de Tarragona, on signava normalment com "Juan de Gafe". Va col·laborar amb Ràdio Reus i va formar part de diverses directives de la Congregació de la Puríssima Sang. A l'ajuntament portava la secció d'arxiu i va ser el responsable d'una publicació municipal d'informació durant els darrers ajuntaments franquistes.

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 651.
# Francesco Almasio

Francesco Almasio (Piacenza, 1806 - Milà, 14 de novembre de 1871) fou un músic nascut a Itàlia que va destacar en els seus estudis sobre orgue i com a organista. Malgrat el poc que hi ha documentat sobre aquest mestre, se sap que va dirigir l'escola d'orgue del Conservatori de Milà des de 1846, on entre els molts alumnes va tenir a Gaetano Nava. Aquesta escola d'orgue va ser pionera a Itàlia, i consolidà després l'escola del Regio Istituto Musicale di Firenze, del Regio Collegio di Musica di Napoli el 1872 i la Regia Scuola di Musica di Parma el 1876. Es van escriure diverses obres sobre els seus treballs com a organista i transcriptor d'obres per a orgue i tecla, com ara "Almasio en la Música Sacra per a Orgue", publicada de manera pòstuma després que Vismara transcrivís el primer i últim tempo del Settimino de Beethoven.

## Obres

* Suonata in quattro tempi : per pianoforte / composta da Francesco Almasio. Milano : Giovanni Martinenghi, [ca 1860-1890]
Monografia - Musica a stampa
* All'Egregio Sig. M° Polibio Fumagalli | Tantum ergo breve | a tre voci | Del M° Francesco Almasio | Addí 22 Agosto 1868 | Dono dell'Egregio M° Almasio alla Capella | di S.Celso addí 22 Agosto 1868, [1861-1890]. Monografia - Musica manoscritta
* Dono dell'Autore | a me Carlo Bigatti | 1847 | Tantum Ergo a Tre voci breve | di Francesco Almasio, [1861-1890]. Monografia - Musica manoscritta
* 4 versetti fugati pel Tantum ergo ; due preludii per organo / Francesco Almasio. Milano : Paolo De'Giorgi, [dopo il 1850]. Monografia - Musica a stampa.
* Giro armonico in tutti i tuoni maggiori e minori in forma di ripieno colle primarie dissonanze : [per organo] / Francesco Almasio. Milano : G. Martinenghi, [prima del 1870]. Monografia - Musica a stampa
* Introduzione e polacca : per pianoforte / composta da Francesco Almasio. Milano : Giovanni Ricordi, [circa 1860-1890]. Monografia - Musica a stampa
Es conserva música per a orgue en diversos fons italians i també al fons musical SEO.

## Referències

* ↑ * Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. III, pàg. 915. (ISBN 84-7291-226-4)
* ↑ «Catalogo del Servizio Bibliotecario Nazionale». Arxivat de l'original el 2012-06-25. [Consulta: 26 novembre 2016].
* ↑ «IFMuC».
# Bret Easton Ellis

Bret Easton Ellis (Los Angeles, Califòrnia, 7 de març de 1964) és un novel·lista estatunidenc, considerat el millor exponent de la Generació X de literatura, i un dels autors postmoderns més rellevants de l'actualitat. És un autor polèmic, que ha deixat pocs lectors indiferents, i ha provocat tant crítiques negatives com positives. Ha estat considerat per alguns crítics com el nou Hemingway, i després ha estat relegat a un segon pla per la fredor i l'escabrositat de la seva prosa.

## Obra

* Menys que zero (Less Than Zero) (1985)
* Les lleis de l'atracció (The Rules of Attraction) (1987)
* American Psycho (1991)
* The Informers (1994)
* Glamourama (1998)
* Lunar Park (2005)
# Cinana

Cinana o Cina o Cinna (en llatí Cynane, Cyna, en grec antic Κυνάνη, Κύνα, Κύννα), era una germanastra d'Alexandre el Gran, nascuda de Filip II de Macedònia i de la seva parella il·líria Audata. El seu pare la va donar en matrimoni al seu cosí Amintes IV de Macedònia, de qui va enviudar el 336 aC.
El 335 aC Alexandre el Gran la va prometre a Langaros, rei dels agrians, en premi pels seus serveis, però aquest va morir de malaltia. Llavors es va dedicar a l'educació de la seva filla Audata o Eurídice, a la qual es diu que va entrenar en exercicis atlètics i arts marcials, tal com ella n'havia après de la seva mare.
Quan Filip III Arrideu va ser nomenat rei l'any 323 aC Cinana va decidir casar-lo amb Eurídice, i se'n va anar a Àsia. Els seus propòsits van alarmar a Perdicas d'Orèstia i Antípater, i el primer va enviar al seu germà Alcetes amb ordre de sorprendre-la pel camí i matar-la. Alcetes la va matar poc després, tot i que les seves tropes s'hi oposaven. Cinana va esperar la mort amb un esperit impertèrrit.
El 317 aC Cassandre, després de derrotar a Olímpies, va enterrar Cinana, Eurídice i Filip III Arrideu, que s'havien casat però van ser assassinats per Olímpies, al cementiri reial d'Eges.

## Referències

* ↑ Cynane a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 911
# Vasco Pratolini

Vasco Pratolini (Florència, 19 d'octubre de 1913 - Roma, 12 de gener de 1991) nascut en el si d'una família obrera, fou un dels novel·listes més destacats d'Itàlia del segle xx. Juntament amb Alberto Moravia, Italo Calvino, Elio Vittorini i Cesare Pavese és un dels iniciadors del neorealisme. El 1955 va guanyar el Premi Viareggio per Metello a més del premi Feltrinelli de l'Acadèmia Italiana i el Premio Marzotto.
Provenia d'una humil família i es va criar a Prato (municipi toscà). Va treballar com a venedor ambulant, en bars i com a tipògraf. Bàsicament autodidacta, va entrar en el món de les lletres gràcies a la seua relació amb Elio Vittorini al diari Il Bargello. Lector àvid, va aprofitar la seua estada en un hospital de tuberculosos entre 1935 i 1937 per dedicar-se a la lectura. L'experiència al sanatori va quedar registrada a la seua obra Taccuino del Convalescente. El 1938 va fundar, juntament amb Alfonso Gatto, la revista Campo di Marte.
Durant la Segona Guerra Mundial va lluitar com a partisà contra l'ocupació alemanya. El 1941 publica Il tappeto verde.
Després de la guerra es trasllada a Nàpols on viu fins al 1951.
Va formar part del neorealisme cinematogràfic italià, ja que va escriure més de vint guions, entre ells el de Rocco e i suoi fratelli (amb Suso Cecchi d'Amico) de Luchino Visconti, Paisá de Roberto Rossellini entre d'altres i el 1954 i 1961 el director Valerio Zurlini va filmar les seues novel·les Crònica familiar i Les noietes de Sant Fredià. El 1964 fou nominat a l'Oscar pel seu guió de Quatre dies a Nàpols de Nanni Loy amb Regina Bianchi, Pupella Maggio i Gian Maria Volonté.
La seua novel·la més representativa, Crònica dels pobres amants (1947), fou traduïda al català per Maria Aurèlia Capmany. Aquesta novel·la inicia el neorealisme italià literari. El seu estil descriptiu intenta imitar l'enfocament de la realitat, com si es fes a través d'una càmera cinematogràfica. Aquest recurs, fou utilitzat per autors catalans del realisme social com ara Vicenç Riera i Llorca a Tots tres surten per l'Ozama (1946), o Víctor Mora a Els plàtans de Barcelona (1972), i en quasi tota la seva obra per Josep María Sanjuán Urmeneta i l'estil està relacionat amb els escriptors de la generació perduda com ara William Faulkner o Ernest Hemingway.

## Bibliografia

* Michel Paoli, "Cronaca familiare" di Vasco Pratolini, tra vita e politica, « Italianistica », XXVIII, 2 (1999), pp. 267-288.
* Fulvio Longobardi. Vasco Pratolini, Mursia Milano, 1964, 106 p.,
* Silvia Ross, The Fascist Body Politic and Florentine Space: The Signora in Vasco Pratolini’s Cronache di poveri amanti’, Italian Studies vol. 60, no. 1 (2005), 60-70
# TSI

«TSI» té aquests significats:
* Targeta sanitària individual (Catalunya)
* Thyroid stimulating immunoglobulin, en la malaltia de Graves-Basedow
# Càntabre (idioma preromà)

El càntabre preromà era la llengua parlada pels antics càntabres. És en debat si el seu origen és preindoeuropeu o indoeuropeu. La teoria que en l'actualitat gaudeix de major acceptació estableix que la formació del llenguatge i la cultura càntabres entorn del segle viii aC va ser el resultat de la barreja entre pobles indígenes preindoeuropeus i invasors (celtes) indoeuropeus. Autors com Salvador Conejo lliguen directament el càntabre, el basc i el carpetà amb les llengües celtibèriques de la meitat nord de la península ibèrica.

## Principals teories sobre l'origen del càntabre

* Antonio Tovar Llorente:
Tovar és un dels principals defensors de la teoria preindoeuropea, o almenys de l'existència d'un fort substrat preindoeuropeu. Va ser Tovar (1955) el que basant-se en aquests arguments va explicar l'aspiració emparentant els orígens del càntabre amb els del basc. Tovar trobà referències en l'onomàstica i la toponímia càntabres per a datar un substrat preindoeuropeu que lligàs amb el basc. No obstant això constatà una forta influència celta a l'idioma dels càntabres, que al cap i a la fi el converteix en un idioma fonamentalment indoeuropeu.
* Julio Caro Baroja:
Caro Baroja el considerà una llengua indoeuropea a partir de l'epigrafia trobada, ja que l'organització en «gentilitats» és d'origen celta; malgrat tot, aquesta teoria deixa fora els elements preindoeuropeus que existien a la llengua i la cultures dels càntabres.
* Eduardo Peralta Labrador:
Defensant la tesi indoeuropea, assenyala que l'idioma es degué formular a partir de les invasions indoeuropees del segon mil·lenni abans de la nostra era i les de l'any 1000 aC, de les quals es conservaren la pe inicial i la intervocàlica, argumentant la seva tesi a través de les inscripcions i la toponímia.

## Vegeu també

* Aquità, basc
* Ibèric
* Llengües preromanes balears

## Referències

* ↑ Cantabria Joven - Historia; El pueblo cántabro.
* ↑ Salvador Conejo, Diego (2011); Tierra de carpetanos, pág. 315. Ed. Visión Libros. ISBN 9788490111321
* ↑ Ariza Viguera, Manuel; Manual de fonología histórica del español. Ed. Síntesis (1989). ISBN 978-84-77380535
* ↑ Peralta Labrador, Eduardo; Los cántabros antes de Roma, p. 33. Ed. Real Academia de la Historia (2003). ISBN 978-84-89512597
* ↑ Peralta Labrador, Eduardo; Los cántabros antes de Roma, p. 283. Ed. Real Academia de la Historia (2003). ISBN 978-84-89512597
# Abdullah Khan

Abdullah Khan és el nom dels següents personatges:
* Abdullah Khan I, efímer kan de Khivà el 1855
* Abdullah Khan (Horda d'Or), kan de l'Horda d'Or
# Cantó de Lagny-sur-Marne

El cantó de Lagny-sur-Marne és una divisió administrativa francesa del departament del Sena i Marne, situat al districte de Torcy. Des del 2015 té 14 municipis i el cap és Lagny-sur-Marne.

## Municipis

* Carnetin
* Chalifert
* Chanteloup-en-Brie
* Conches-sur-Gondoire
* Dampmart
* Gouvernes
* Guermantes
* Jablines
* Lagny-sur-Marne
* Lesches
* Montévrain
* Pomponne
* Saint-Thibault-des-Vignes
* Thorigny-sur-Marne

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1949 | Mme Barthès | SFIO |
| 1949-1955 | Marcel Lestat | RPF-radical |
| 1955-1973 | Guy Chavanne | Divers droite |
| 1973-1976 | René Lallemant | Divers droite, després RPR |
| 1979-1985 | François Hanrot | PS |
| 1985-1998 | Claude Avisse | RPR |
| 1998-2011 | Vincent Toni | UDF-DL, després UMP |
| 2011-2015 | Sinclair Vouriot | CNIP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Forum Iulium

* Aquest article tracta sobre la ciutat romana del Vèneto. Si cerqueu Andujar, ciutat que sota l'Imperi Romà va portar el nom de Forum Iulium, vegeu «Illiberis (Hispània)».
Forum Iulium o Forum Iulii (grec antic: Φόρος Ἰούλιος) va ser una ciutat de Venetia a uns 40 km al nord d'Aquileia al peu dels Alps Julians. Claudi Ptolemeu diu que pertanyia als carns. Pau Diaca diu que la va fundar Juli Cèsar.
Inicialment sembla que era només un lloc de reunió dels carns i després el lloc d'encontre entre aquest poble i els magistrats romans. La ciutat va créixer ràpidament. Claudi Ptolemeu l'anomena colònia romana i sembla que va augmentar la seva importància al començament de l'Imperi. A la caiguda d'Aquileia l'any 452 va obtenir la dignitat de capital de la regió que va continuar sota els ostrogots i els longobards (568). Sota aquest darrers es va convertir en la seu del primer ducat longobard (el Ducat del Friül) fundat pel rei Alboí per al seu nebot Gisulf. La ciutat va donar el seu nom a la província i ducat: Friuli (Forojuliani).
L'any 610 els àvars la van atacar. El 730 hi va néixer Pau el Diaca, autor de la història dels longobards; el 774 els francs la van ocupar i el seu nom va ser Civitas Austriae (Ciutat oriental) mentre el territori es va convertir en una marca, amb el nom de Marca del Friül.
El 875 era marques de Friül Berenguer de Friül que després va ser rei d'Itàlia. El 1077 es va iniciar el domini del Patriarca d'Aquileia que va tenir la seva seu a Civitas (Cividale) fins al 1238 en què va passar a Udine. L'any 1419 es va establir el domini venecià.
L'any 1509 va rebutjar l'atac dels soldats del Sacre Imperi Romanogermànic. L'any 1511 va ser parcialment destruïda per un terratrèmol. El 1553 es va incloure en la divisió administrativa del Provveditorato Veneto; el 1598 la va afectar la pesta; el 1616 i 1617 les milícies locals dirigides per Marcantonio da Manzano es van distingir a l'anomenada guerra de Gradisca contra els imperials.
L'any 1797 França la va ocupar i la va entregar a Àustria el 1798 en virtut del tractat de Campoformio, però el 1805 va tornar a França i va quedar integrada al departament del Passariano. Els austríacs la van ocupar l'any 1813 i va quedar integrada al Regne Llombard-Vènet (era cap del districte XIII del Friule) fins al 1866 en què va passar a Itàlia.
Va patir les guerres mundials com altres ciutats; el 1976 un terratrèmol hi va causar força danys. El seu nom actual és Cividale di Friuli.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Forum Julii». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 13 maig 2023].
* ↑ «Friuli». Enciclopedia Treccani. [Consulta: 13 maig 2023].
# Brades

Brades (o Brades Estate) és la capital de l'Illa de Montserrat, a les Petites Antilles, des del 1998.

## Capitalitat

Brades, situada a prop de Carr's Bay i de Little Bay, al nord-oest de Montserrat, fou designada capital després que el 1997 fos abandonada la ciutat de Plymouth, al sud-oest, destruïda per l'erupció del volcà Soufrière Hills. Des d'aleshores s'han anat construint diversos edificis governamentals a Brades, així com un nou aeroport. També s'han proposat diversos noms nous per a la nova capital generada a la zona de Little Bay, com per exemple "Port Diana", en memòria de la princesa Diana de Gal·les, o "St. Patrick", en commemoració de la revolta dels esclaus del 17 de març del 1768, Dia de Sant Patrici, i alhora amb la pretensió d'atraure turistes nord-americans d'origen irlandès.

## Referències

* ↑ Leonard, T. M., Encyclopedia of the Developing World, Routledge, 2005. pàg. 1083. ISBN 978-1-57958-388-0 (anglès)
* ↑ http://www.bbc.co.uk/politics97/diana/monty.html (anglès)
# Chiloglanis swierstrai

Chiloglanis swierstrai és una espècie de peix de la família dels mochòkids i de l'ordre dels siluriformes.
Els mascles poden assolir els 7 cm de llargària total.
Es troba a Àfrica: Moçambic, Sud-àfrica i Zimbàbue.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)