OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gomereta

Gomereta és una possessió del terme de Llucmajor, Mallorca. Està situada a la marina.
Aquesta possessió és una segregació de la possessió Gomera. Pertanyé a la família dels Mulet, d'Algaida. El 1764 pertanyia al prevere Francesc Mulet i confrontava amb Capocorb, So n'Albertí, Gomera, Son Mut Aliardo i Son Tort. Tenia una extensió de 150 quarterades, té cases i un molí de sang. Era dedicada a la ramaderia ovina i a la producció de cereals. Les cases conserven una torre de defensa del segle xv.

## Construccions

Les cases de la possessió estan formades per diversos bucs adossats formant un bloc irregular que incorpora una torre de defensa, l'habitatge dels senyors, l'habitatge dels amos i algunes dependències agropecuàries: una pallissa, estables i sestadors. Al davant es troba la carrera. Aïlladament, al voltant d'aquest bloc irregular, hom hi troba instal·lacions típiques per a usos agrícola-ramaders: solls, una portassa amb un forn, sestadors, un molí de vent fariner a l'interior d'una barraca, i un buc format per l'habitatge dels missatges, estables, un magatzem i portasses. La possessió també disposa d'instal·lacions hidràuliques prop de les cases: dues cisternes i un aljub. El buc principal que integra l'habitatge dels amos té dues altures, planta baixa i porxo, i dues crugies.

### Torre de defensa

La torre de defensa del segle xv està integrada a les cases de la possessió configurant una carrera tancada. De la torre són visibles, des de l'exterior, les façanes sud-oest i sud-est, mentre que les altres dues són tapades, parcialment, pel cos més antic de l'habitatge de la possessió. És de planta quadrada, fa uns 5 m de costat, té tres plantes i està coberta per una teulada de dos aiguavessos. Està obrada amb paredat en verd de pedra viva tret dels angles i les obertures que són de marès. A la planta baixa la cambra s'empra com a dormitori i és coberta amb volta de canó.

## Restes arqueològiques

A la tanca de ses Males Llengos, hi ha una cova artificial funerària de l'edat del bronze (Cova de Gomereta - S'Hortal de ses Males Llengües). A la Tanca Prima des Camp des Clapers, s'hi han trobat urnes cineràries romanes en el jaciment Necròpoli de Gomereta. Dins la pleta de darrere les cases (Talaiot de Gomereta - Darrera ses Cases), es localitza un talaiot amb columna central i les restes d'altres construccions talaiòtiques.

## Referències

* ↑ de Luna, J; i col «Arquitectura de Fora Vila Tom V» (pdf). Catàleg de béns immobles [Llucmajor], 2000, pàg. 15. Arxivat de l'original el 6 de gener 2014 [Consulta: 9 gener 2013]. Arxivat 6 de gener 2014 a Wayback Machine.
* ↑ de Luna, J; i col «Arquitectura Militar» (pdf). Catàleg de béns immobles [Llucmajor], 2000, pàg. 22. Arxivat de l'original el 8 de gener 2014 [Consulta: 9 gener 2013]. Arxivat 8 de gener 2014 a Wayback Machine.
* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 6. Palma: Promomallorca, p. 277. ISBN 84-8661702-2.
# Geraldine Ferraro

Geraldine Ferraro (Newburgh, 26 d'agost de 1935 - Boston, 26 de març de 2011) va ser una política estatunidenca.
Membre de la Cambra de Representants, va ser la primera dona en la història dels Estats Units a ser candidata a la vicepresidència del país pel Partit Demòcrata en les eleccions presidencials de 1984.

## Biografia

Ferraro va néixer en Newburgh (Nova York). Era filla de Dominick Ferraro, un immigrant italià amo de dos restaurants, i Antonetta L. Corrierie, també italiana. Tenia tres germans que havien nascut abans que ella, però un va morir quan era nen i un altre a l'edat de tres anys. Es va doctorar en Dret a la Universitat de Fordham el 1960.

## Carrera política

El 1979 va ser elegida membre de la Cambra de Representants per un districte electoral de Nova York.
El 1984 Ferraro va ser triada pel candidat presidencial Walter Mondale com a candidata per a la vicepresidència. Mondale havia considerat altres candidats com Gary Hart i Jesse Jackson. Encara que Ferraro era catòlica, l'Església catòlica la va criticar per estar a favor de l'avortament.
De 1993 a 1996 va servir com a ambaixadora dels Estats Units en la Comissió de Drets Humans de l'ONU, durant l'administració de Bill Clinton.
El 1998, se li va diagnosticar un mieloma múltiple, encara que no ho va fer públic fins a 2001, data en la qual va començar a donar xerrades sobre la seva malaltia.
El 2008, Ferraro va expressar el seu suport per a la candidatura presidencial de Hillary Clinton.
El 26 de març de 2011, va morir a conseqüència del càncer que l'havia afectat durant gairebé 13 anys.

## Referències

* ↑ Martin, Douglas «She Ended the Men’s Club of National Politics (Published 2011)» (en anglès). The New York Times, 26-03-2011. ISSN: 0362-4331.
* ↑ «JACKSON APPLAUDS MONDALE ON 'CLOSING OF GENDER GAP'.» The New York Times, 13 de julio de 1984 (en inglés).
* ↑ «Trying to Win the Peace.» Arxivat 2007-09-30 a Wayback Machine. Time, 12 de julio de 1984 (en inglés).
* ↑ «Pressing the Abortion Issue.» Arxivat 2013-08-22 a Wayback Machine. Time, 24 de septiembre de 1984 (en inglés)
* ↑ «What we Learned the Hard Way.» Arxivat 2018-01-31 a Wayback Machine. Newsweek, 25 de diciembre de 2006 (en inglés).
# Gualtiero Bassetti

Gualtiero Bassetti (Popolano di Marradi, Toscana, 7 d'abril de 1942) és un cardenal italià de l'Església Catòlica, actual Arquebisbe de Perusa-Città della Pieve. El 22 de febrer de 2014 el Francesc el creà cardenal prevere amb el títol de Santa Cecilia.

## Biografia

Bassetti va ser ordenat prevere el 29 de juny de 1966 pel cardenal Ermenegildo Florit, arquebisbe de Florència. El 9 de juliol de 1994 va ser nomenat Bisbe de Massa Marittima-Piombino i consagrat el 8 de setembre pel cardenal Silvano Piovanelli. Va ser nomenat Bisbe d'Arezzo-Cortona-Sansepolcro el 21 de novembre de 1998; i el 2009 va ser nomenat Arquebisbe de Perusa-Città della Pieve.
Va ser elegit cap de la Conferència Episcopal d'Umbria el 2012, i actualment és vicepresident de la Conferència Episcopal Italiana
El 22 de febrer de 2014 va ingressar al Col·legi Cardenalici. En resposta al seu nomenament, Bassetti comentà «Els meus objectius no han canviat. Vull visitat fàbriques i hospitals, perquè com el Papa diu, "hem de ser pastors amb olor d'ovella". És hora de tornar-se a arremangar.» També lloà el nomenament papal de l'arquebisbe Loris Capovilla com a «una referència directe del Concili Vaticà II». La Stampa digué que era un «nomenament sorpresa». Era el primer bisbe de Perusa que era nomenat cardenal des de Gioacchino Pecci (qui esdevindria el Papa Lleó XIII) el 1853. El seu nomenament ha estat vist, d'acord amb John L. Allen, com una demostració de la preferència del Papa Francesc vers els «tradicionalment oblidats locals» i pels «políticament moderats». Un altre observador el va descriure com «instantàniament papable, un home tallat de la mateixa manera que Francesc». Giovanni Paciullo, rector de la Universitat per a Estrangers de Perusa, afirmà que el nomenament era un tribut a la «preocupació constant [de Bassetti] pels febles, els exclosos, els estrangers… que l'han portat amb els marginats i els que pateixen».

## Referències

* ↑ «Perugia, monsignor Gualtiero Bassetti è cardinale». Giornale dell'Umbria, 12-01-2014 [Consulta: 23 gener 2014]. Arxivat 23 de gener 2014 at Archive.is «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2014-01-23. [Consulta: 25 abril 2014].
* 1 2 3 Galeazzi, Giacomo «The importance of Gualtiero Bassetti's nomination». Vatican Insider, 15-01-2014 [Consulta: 23 gener 2014]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2014-11-29. [Consulta: 25 abril 2014].
* ↑ Pope Francis announces names of new Cardinals - Vatican Radio, 12 January 2014
* 1 2 «Papa Francesco nomina cardinale l'arcivescovo di Perugia Gualtiero Bassetti». La Nazione (Umbia), 12-01-2014 [Consulta: 23 gener 2014].
* 1 2 Winters, Michael Sean «The New Cardinals». National Catholic Reporter, 13-01-2014 [Consulta: 23 gener 2014].
* ↑ Allen Jr., John L. «Four new echoes in 'Francis revolution'». National Catholic Reporter, 13-01-2014 [Consulta: 23 gener 2014].

## Enllaços externs

* Homilia de Nadal, 2013 Arxivat 2016-03-20 a Wayback Machine. (italià)
* Catholic Hierarchy (anglès)
# Gildford

Gildford és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Montana. Segons el cens del 2000 tenia 185 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Gildford tenia 185 habitants, 76 habitatges, i 54 famílies. La densitat de població era de 14,3 habitants per km².
Dels 76 habitatges en un 31,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 64,5% hi vivien parelles casades, en un 3,9% dones solteres, i en un 28,9% no eren unitats familiars. En el 27,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 13,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,43 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,98.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27% tenia menys de 18 anys, un 4,9% entre 18 i 24, un 25,9% entre 25 i 44, un 21,1% de 45 a 60 i un 21,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 84,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 33.125 $ i la renda mediana per família de 43.750 $. Els homes tenien una renda mediana de 23.125 $ mentre que les dones 28.438 $. La renda per capita de la població era de 17.648 $. Aproximadament el 4,4% de les famílies i el 4,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Gildford». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Gildford». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Grand Marais

Grand Marais és una ciutat i seu del Comtat de Cook (Minnesota) dels Estats Units d'Amèrica.

## Demografia

Segons el cens dels Estats Units del 2000 Grand Marais tenia 1.353 habitants, 645 habitatges, i 341 famílies. La densitat de població era de 195,7 habitants per km².
Dels 645 habitatges en un 23,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 42,9% hi vivien parelles casades, en un 8,1% dones solteres, i en un 47,1% no eren unitats familiars. En el 42% dels habitatges hi vivien persones soles el 21,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,01 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,73.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 18,8% tenia menys de 18 anys, un 6,1% entre 18 i 24, un 25,9% entre 25 i 44, un 22,8% de 45 a 60 i un 26,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 45 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 80,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 33.493 $ i la renda mediana per família de 46.563 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.500 $ mentre que les dones 23.393 $. La renda per capita de la població era de 21.863 $. Entorn del 7,4% de les famílies i el 10% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Grand Marais». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Grand Marais». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 7 agost 2010].
# Gyula Benczúr

Gyula Benczúr (Nyíregyháza, prov. de Szabolcs-Szatmár-Bereg, (Hongria), 28 de gener, 1844 - Szécsény, prov. Nógrád 16 de juliol, 1920), va ser un pintor i professor d'art hongarès. Es va especialitzar en retrats i escenes històriques.
Estudià en l'Acadèmia de Belles Arts de Múnic durant quatre anys, on fou deixeble de Carl Piloty, de qui va seguir les doctrines estètiques amb la major fidelitat; el 1876 fou nomenat professor a Múnic, i el mateix any ho fou també a l'Escola Nacional de Pintura de Budapest; va obtenir les majors recompenses en les exposicions de Berlín, Viena, Múnich i Anvers, i va ser el pintor de retrats de més prestigi a Hongria; les seves obres principals són els retrats de l'arxiduc Rodolf (Acadèmia de Ciències), de l'emperador Francesc Josep per a una corporació oficial de Budapest, el d'István Tisza per a Szeged, i el seu autoretrat per la Galleria degli Uffizi de Florència.
A més d'aquells retrats son famoses les seves pintures:
* El bateigs de Vajks
* La presó de Francisco Rákóczi II
* El comiat de Laszlo Hunyadi
* Lluís XVI i Maria Antonieta durant el motí de Versalles
* Bacante, que es conserva al Museu de Belles Arts de Budapest, per la qual li fou atorgat un gran premi en l'Exposició Universal de París del 1900.
Un any més tard va ser nomenat director de l'Escola Superior de Belles Arts de Budapest, i va rebre l'encàrrec de l'estat de pintar un llenç de dimensions colossals representant la presa de Buda.
Aparellada amb la seva producció pictòrica, Benczúr va realitzar una incessant labor didàctica, sent des de la seva càtedra el representant de la nova generació pictòrica hongaresa, i evitant amb la seva evolució cap a les escoles més recents les excisions que patien els nuclis artístics d'altres països a conseqüència de les lluites contra alguns ensenyaments oficials exercits sense prou talent.

## Petita galeria

* La presó de Francisco Rákóczi II
* El comiat de Laszlo Hunyadi
* El bateig de Vajks
* La presa de Buda

## Bibliografia

* A Pallas nagy lexikona, Volum III (1893);
* Szana Tamás, Magyar művészek (1887–1889)
# Habitatge al carrer Catalunya, 48 (el Rourell)

L'Habitatge al carrer Catalunya, 48 és una obra eclèctica del Rourell (Alt Camp) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici entre mitgeres, de planta baixa, dos pisos i golfes. La façana és simètrica. A la planta baixa hi ha tres obertures: La principal, centrada, d'arc escarser amb la data 1906 pintada; i dues laterals, una d'elles tapiada. Al primer pis hi ha tres balcons, el del mig més sobresortint. Al segon pis, separat mitjançant una imposta, hi ha un balcó, centrat, i dues finestres rectangulars amb ampit motllurat. Les golfes se separen també amb una imposta i tenen tres obertures rectangulars, les dues laterals tapiades. L'edifici es corona amb cornisa sobresortint, damunt de la qual s'ha afegit una nova construcció.
Del conjunt cal remarcar la combinació d'elements d'estils diferents, uns de caràcter modernista i uns altres de caràcter classicitzant.
A la porta lateral dreta hi ha la data de 1903 i les inicials R.P.

## Referències

* 1 2 3 «Habitatge al carrer Catalunya, 48». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 maig 2020].

## Enllaços externs

* «Habitatge al carrer Catalunya, 48». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Habitatge al carrer Ciutat, 10 (Tortosa)

L'Habitatge al carrer Ciutat, 10 és una obra del municipi de Tortosa (Baix Ebre) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una casa que fa cantó als carrers Ciutat i Oliver. Es tracta d'una típica casa de pisos, amb planta baixa i quatre pisos més golfes. La planta és ocupada per un sabater, i té molt poc alçada. Els pisos s'obren al carrer mitjançant balcons de base de pedra. El mur es troba del tot arrebossat, simulant carreus i remarcant els emmarcaments d'obertures. A la part superior, com a ràfec, un senzill voladís motllurat. Interessa el fet que en l'angle de la planta baixa han estat aprofitades, com a material de construcció, sis làpides de sis tipus de pedra diferents, amb inscripcions llatines d'època romana i medievals. Les tres superiors, encara que tallades en un extrem, conserven bé la part de text que contenen, mentre que les altres tenen la superfície molt gastada.

## Història

Possiblement algunes de les làpides es trobaven ja en un edifici anterior a aquests (del s. XIX), a més una d'elles recorda que un tal Arnau Garidell construir un edifici en 1179.

## Referències

* 1 2 «Habitatge al carrer Ciutat, 10». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 desembre 2015].
# Guerra espiritual

La guerra espiritual és el concepte cristià de la lluita contra el treball de les forces sobrenaturals del mal. Es basa en la creença bíblica en els esperits malignes, o dimonis, que es diu que intervenen en els afers humans de diverses maneres. Encara que la guerra espiritual és una característica destacada de les esglésies neocarismàtiques, diverses altres denominacions i grups cristians també han adoptat pràctiques arrelades en els conceptes de guerra espiritual, amb la demonologia cristiana sovint jugant un paper clau en aquestes pràctiques i creences.
L'oració és una forma comuna de "guerra espiritual" practicada entre aquests cristians. Altres pràctiques poden incloure l'exorcisme, la imposició de les mans, el dejuni amb pregària, lloança i adoració, i la unció amb oli.

## Referències

* ↑ Arnold, Clinton E. 3 crucial questions about spiritual warfare. Grand Rapids, Mich.: Baker Publishing Group, 1997, p. 17. ISBN 0801057841.
* ↑ «The deliverance of the administrative state: Deep state conspiracism, charismatic demonology, and the post-truth politics of American Christian nationalism». Religion. Taylor & Francis, vol. 50, 4, 01-09-2020, pàg. 696–719. DOI: 10.1080/0048721X.2020.1810817. ISSN: 1096-1151.
* ↑ Marshall, Ruth «Destroying arguments and captivating thoughts: Spiritual warfare prayer as global praxis». Journal of Religious and Political Practice. Taylor & Francis, vol. 2, 1, 01-03-2016, pàg. 92–113. DOI: 10.1080/20566093.2016.1085243. ISSN: 2056-6107.

## Vegeu també

* Jihad
# Guiu II de la Roche

Guiu II de la Roche (1280 - 5 d'octubre del 1308) va ser duc d'Atenes des de 1287 i en fou l'últim del seu llinatge. A la mort del seu pare, Guillem I de la Roche, el succeí quan encara era menor d'edat i en el moment en què el ducat d'Atenes excedia el Principat d'Acaia en patrimoni, poder i importància.

## Ducat d'Atenes

Guiu II de la Roche estigué inicialment sota la tutoria de la seva mare, Helena Àngel Comnèna, que el 1289 es veié forçada a sotmetre's a Isabel I d'Acaia, princesa d'Acaia per la cessió d'eixe territori per part de Carles II d'Anjou. El 1291 Helena Àngel Comnèna es casà de nou amb Hug de Brienne, convertint-se aquest en administrador del Ducat d'Atenes. Guy II de la Roche arribà a la seva majoria el 1296 i el 1299 es casà amb Matilda d'Hainaut, qui aleshores tenia 4 anys i era filla d'Isabel I d'Acaia, princesa d'Acaia, i del seu primer marit Florenci d'Hainaut.

## Principat d'Acaia

Després de la mort de Florenci d'Hainaut, Isabel I d'Acaia es casà en segones núpcies amb Felip I del Piemont, que rebé l'homenatge de Guiu II de la Roche el 1301. Posteriorment uniren les seves tropes i s'internaren a Tessàlia per defensar al cosí d'aquest, Joan II Àngel, en contra de la invasió del dèspota de l'Epir.
El 1306, Felip I del Piemont i Isabel I d'Acaia foren requerits a presentar-se davant de Carles II d'Anjou. Felip I del Piemont fou acusat de deslleialtat i de no retre l'obediència deguda en no haver donat suport a la reclamació de Carles II d'Anjou sobre el Despotat de l'Epir. A més, Isabel I d'Acaia fou acusada de no haver requerit el consentiment previ de Carles II d'Anjou per casar-se amb Felip I de Piemont. De resultes d'aquestes acusacions, Carles II d'Anjou privà del principat d'Acaia a la parella el 5 de maig del 1306, i en traspassà la titularitat al seu fill, Felip I de Tàrent (qui per tant esdevingué Felip II d'Acaia). Aquest visità breument el territori el 1307, Guiu II de la Roche es convertí en governador del Principat d'Acaia. Un any més tard però, el 1308, morí de càncer a l'edat de 28 anys.

## Successió

Guiu II no deixà cap hereu i el llinatge de la Roche quedà estroncat. El ducat d'Atenes fou disputat entre diversos pretendents fins que el parlament del ducat escollí com a nou duc a Gualter V de Brienne.

## Referències

* ↑ Fine, 1994, p. 238.
* ↑ Fine, 1994, p. 241-242.
* ↑ Halfond, 2015, p. 157-158.

## Bibliografia

* Fine, John Van Antwerp. The Late Medieval Balkans: A Critical Survey from the Late Twelfth Century to the Ottoman Conquest (en anglès). University of Michigan Press, 1994. ISBN 978-0-472-08260-5.
* Halfond, Gregory. The Medieval Way of War (en anglès). Ashgate publishhing, 2015.
# Guiu II de Dampierre

Guiu II de Dampierre (1155 – 1216) va ser conestable de la Xampanya, i senyor de Dampierre, Borbó i Montluçon. Era l'únic fill de Guillem I de Dampierre i Ermengarda de Mouchy.
Guiu II va participar en la Tercera Croada com a membre d'una avançada que va iniciar el setge d'Acre a la tardor de 1189. El 1191, a Terra Santa, va ser considerat partidari de Conrad de Montferrat.
Al 1212, el rei Felip II de França va encarregar a Guiu l'enderrocament del comte Guiu II d'Alvèrnia. Guiu va completar amb èxit aquesta tasca prenent el Castell de Tournoël el desembre de 1213. La seva participació en la batalla de Bouvines al 1214 va ser decisiva en la victòria francesa.
Guiu es va casar amb Matilde I de Borbó, filla d'Arquimbald de Borbó i Alícia de Borgonya, i neta d'Arquimbald VII de Borbó, senyor de Borbó. Van tenir diferents fills:
* Arquimbald VIII de Borbó, senyor de Borbó, conestable de França.
* Guillem II de Dampierre, senyor de Dampierre
* Felipa Matilda de Dampierre, casada amb Guigó IV de Forez, comte de Forez
* Maria de Dampierre, casada amb Enric de Sully, senyor de Sully i posteriorment amb Herveu de Vierzon, senyor de Vierzon 1170-1219

## Bibliografia

* (anglès) Theodore Evergates, The Aristocracy in the County of Champagne, 1100-1300, (University of Pennsylvania Press, 2007)
* (anglès) Gesta Regis Henrici Secundis et Gesta Regis Ricardi Benedicti abbatis, ed. by William Stubbs, in: Rolls Series, vol. 49, 1867, vol. 2, p. 187
* (anglès) Itinerarium Regis Ricardi, vol. I, Chapter XXXI, ed. by William Stubbs: Chronicles and Memorials of the Reign of Richard I, in: Rolls Series, vol. 38, 1864, vol. 1, p. 74
* (anglès) The Third Crusade:Richard the Lionhearted and Philip Augustus, The Later Crusades, 1189-1311, Vol. 2, ed. Kenneth M. Setton, Robert Lee Wolff and Harry W. Hazard, (University of Wisconsin Press, 1969), 51