OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Piràmide de Khui

La Piràmide de Khui és una tomba monumental de Dara, a l'Egipte Mitjà. S'atribueix a Khui, un faraó de la Dinastia VIII. Amb una base de prop de 130 m de costat, no resta massa d'aquest impressionant túmul, només un monticle de ruïnes i arena de 4 m d'alt. La forma originària del monument encara està en discussió. Sembla que es tractava d'una piràmide, tot i que podria ser una mastaba. No hi ha evidència que el faraó estigués soterrat en aquesta tomba.

## Exploració

El primer esment se'n feu al 1912, en la revista del Museu d'Antiguitats Egípcies del Caire. Se'n va dur a terme un estudi de l'estructura des del 1946 fins al 1948 pels egiptòlegs Raymond Weill i Ahmed Kamal. Weill pensava que era una piràmide esglaonada, mentre que Kamal creia que era una mastaba.(1)

## Assignació

La tomba es va atribuir al governant local Khui després de trobar un cartutx amb el seu nom en una altra tomba al sud de la piràmide, que podria ser fora del temple funerari de la primera: és per això que no se'n pot fer pas una assignació directa.

## Piràmide

La longitud de la base de l'edifici rectangular és d'uns 146 m × 136 m, i arriba a l'escala de la Piràmide de Sekhemkhet de Saqqara. Els cantons són arredonits, amb un radi de curvatura de 23 m, la qual cosa no ocorre pas en cap altra piràmide. L'obra de paleta es compon de tova, amb una capa de 35 m de gruix aproximadament a dins, que estava probablement plena d'enderrocs i arena. L'estructura de la fàbrica sembla ser de nivells. Les parets inclinades cap a l'interior i l'exterior són encara visibles, però les pedres que les cobrien no s'han trobat. A una alçada de només quatre metres s'aprecia l'estructura clarament no reconstruïda, per això no és clar fins a quin punt es va acabar la tomba. L'edifici s'orienta al nord.

## Cambra funerària

S'accedeix a la cambra central de la tomba per un passadís obert al nivell del sòl, i després passant un túnel voltat. La zona de descens es va cobrir amb onze arcs. La cambra buida es troba a 2,75 m per sota el nivell del sòl i fa 3,5 m × 7,0 m. Tant la cambra com la darrera part del corredor són fets en blocs en brut tallats de pedra calcària, segurament furtats del proper cementeri de la Dinastia VI. La base de la piràmide està destruïda en gran part, i no s'hi reconeixen les petjades de l'enterrament. L'estructura de la base és semblant a la de la gran Mastaba K1 de Baid Khallaf de la Dinastia III, que degué ser una mastaba de la primera època dinàstica, i que va ser reconstruïda, tot i no haver-hi pas evidència que el sobirà estigués soterrat en aquesta tomba.(2)

## Conjunt

Al costat nord es van trobar unes poques restes que poden provenir d'un temple funerari: s'hi va trobar una part del mur fronterer de tova; hui, però, pertany a l'àrea del llogaret de Dara.(3)

## Vegeu també

* Llista de les piràmides egípcies

## Referències

* ↑ Mark Lehner: Geheimnis der Pyramiden, S. 164 ff Die Pyramiden der ersten Zwischenzeit.
* ↑ Miroslav Verner: Die Pyramiden, S. 416 ff Das Monumentalgrab in Dara.
* ↑ «Egyptian kings Mentuhotep, Antef, Intef, Mentuhotpe.». [Consulta: 8 juny 2024].
# Stella Bail

Stella Bail va ser una ciclista britànica. Va guanyar una medalla de plata a la primera edició dels Campionats del món femenins de persecució, al darrere de la soviètica Liubov Kótxetova.

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
# Cala Petita

«Cala Petita» té aquests significats:
* Una cala del terme de Manacor.
* Una cala del terme de Santanyí.
# Chaidamuïta

La chaidamuïta és un mineral de la classe dels sulfats. Anomenada així per la seva localitat tipus. És la contrapart menys hidratada del zincobotriògen.

## Classificació

Segons la classificació de Nickel-Strunz, la chaidamuita pertany a «07.DC: Sulfats (selenats, etc.) amb anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida mitjana només; cadenes d'octaedres que comparteixen costats» juntament amb els següents minerals: aluminita, butlerita, parabutlerita, fibroferrita, xitieshanita, botriògen, zincobotriògen, meta-aluminita i guildita.

## Característiques

La chaidamuïta és un sulfat de fórmula química ZnFe$^{3+}$(SO₄)₂(OH) · 4H₂O. Cristal·litza en el sistema triclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2,5 a 3.

## Formació i jaciments

Es forma com a mineral secundari. Ha estat descrit només a la Xina i als Estats Units.

## Referències

* ↑ «Chaidamuite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
# Dracovenator

Dracovenator ("caçador de dracs") és un gènere de dinosaure teròpode que visqué al Juràssic inferior al que avui en dia és Sud-àfrica.
L'espècie tipus, Dracovenator regenti, fou descrita per A. M. Yates l'any 2006. Només es trobà un crani parcial a la formació Elliot.
Forma un clade amb els teròpodes basals dilofosaure i zupaysaure d'acord amb una primera anàlisi cladística.

## Referències

* Yates, A.M. 2006 (for 2005). "A new theropod dinosaur from the Early Jurassic of South Africa and its implications for the early evolution of theropods." Palaeontologia africana, 41: 105-122.

## Enllaços externs

* "Dinosaur Mailing List" anunciant el descobriment (inclou l'abstract) Arxivat 2020-07-30 a Wayback Machine. (anglès)
* Informació de Dracovenator Arxivat 2007-10-27 a Wayback Machine. (alemany)
# Artur Krasiński

Artur Krasiński (Cedynia, Pomerània Occidental, 18 de juny de 1971), és un ciclista polonès, ja retirat, que fou professional del 2000 al 2004.

## Palmarès

* 1995
** 1r a la Cursa de la Solidaritat Olímpica
* 1998
** Vencedor d'una etapa al Bałtyk-Karkonosze Tour
* 1999
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Polònia
* 2003
** 1r a la Szlakiem Grodów Piastowskich

## Referències

* Resultats a cyclingarchives.com
* Resultats a cyclebase.nl
* Resultats a museociclismo.it
* Resultats a procyclingstats.com
# Évolène

Évolène és un municipi del cantó suís del Valais, situat al districte d'Hérens.

## Llengua

L'idioma oficial és el francès, però els locals, tant joves com grans, encara utilitzen una varietat d'arpità (també coneguda com a franco-provençal o romand) per a la comunicació oral. Evolène és una dels darrers reductes de la llengua arpitana en tot el seu domini històric. Tanmateix, com que els nens només estan escolaritzats en francès, només un terç de tots els nens utilitzen regularment arpità entre ells. Tot i així, l'arpità encara es parla espontàniament per gent de totes les edats, cosa que significa que la llengua és viva i bé, cosa que és molt estranya a la romania suïssa.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
* ↑ «Evolena Nostra» (en anglès). Arxivat de l'original el 5 març 2010.
# Piràmide de Merenre I

La piràmide funerària del faraó Merenre I fou construïda durant la dinastia VI d'Egipte a Saqqara, a quatre-cents cinquanta metres al sud-oest de la piràmide de Pepi I i una distància similar de la piràmide de Dyedkara-Isesi. El seu nom antic era La bellesa de Merenre brillao tal vegada La perfecció de Merenre apareix. En l'actualitat, la piràmide està reduïda gairebé completament a ruïnes; és difícil accedir a ella i no està oberta al públic.

## Construcció

Al moment de la construcció, la piràmide tenia 52,5 metres d'alt, 78,75 metres de longitud de base i una inclinació de 53°07'48". La calçada té 250 metres de llarg i el complex estava envoltat per un mur de maons de fang i argila.
S'han trobat poques restes del temple funerari i les evidències indiquen que la construcció es va aturar de manera abrupta en algun moment i mai es va reiniciar, probablement a causa de la mort del faraó.
L'entrada a les cambres funeràries es troba a la cara nord i baixa cap a un vestíbul, on un altre passadís porta a l'avantcambra. Cap a la dreta de l'avantcambra hi ha la cambra pròpiament dita; cap a l'esquerra hi ha una altra habitació petita, un Serdab. A la cambra funerària s'erigeix contra la paret un sarcòfag decorat amb relleus policromats; quan va ser trobat, estava en bones condicions, però des de llavors ha estat saquejat. El sostre de la càmera estava decorat amb una temàtica astrològica: pintat de negre quallat d'estels blancs.

## Excavacions

El primer egiptòleg que va examinar la piràmide va ser el britànic John Perring, a la dècada de 1830. Anys més tard, a la dècada de 1880, Gaston Maspero va explorar les cambres subterrànies en la seva cerca d'uns textos piramidals (inscripcions en les parets de la cambra mortuòria que descrivien el viatge al més enllà del faraó); la seva expedició va descobrir una mòmia dins de la piràmide, que es va creure que seria d'algun enterrament posterior. No obstant això, alguns historiadors moderns creuen que podria haver-se tractat de la mòmia de Merenra, la qual cosa la convertiria en la mòmia real completa més antiga coneguda. Des de final del segle xx, un equip francès liderat per Jean Leclant investiga el lloc.

## Referències

* 1 2 Kinnaer, Jacques.
* ↑ "The Pyramid of Merenre".
* 1 2 3 Winston, Alan. "The Pyramid of Merenre at South Saqqara in Egypt". Accessed September 20, 2008.

## Enllaços externs

* Piràmide de Merenre I a Egiptología.org
# David Luchino Visconti

El David Luchino Visconti és un premi de cinema italià atorgat anualment per l'Acadèmia del Cinema Italià com a part dels premis David di Donatello. Aquest guardó rep aquest nom en homenatge al director italià Luchino Visconti. Es va concedir des del 1976, data de la mort de Visconti, fins al 1995. Es premia la carrera i el treball d'una personalitat cinematogràfica, sense cap criteri de nacionalitat.

## Guanyadors

* 1976: Michelangelo Antonioni
* 1977: Robert Bresson
* 1978: Andrzej Wajda
* 1979: Rainer Werner Fassbinder
* 1980: Andrei Tarkovski
* 1981: François Truffaut, pel conjunt de la seva tasca com a director de cinema i crític.
* 1982: Cesare Zavattini
* 1983: Orson Welles
* 1984: Federico Fellini
* 1985: Rouben Mamoulian i István Szabó
* 1986: Ingmar Bergman, Suso Cecchi D'Amico i Giuseppe Rotunno
* 1987: Alain Resnais
* 1988: Stanley Kubrick
* 1989: Paolo i Vittorio Taviani
* 1990: Éric Rohmer
* 1991: Marcel Carné
* 1992: Ermanno Olmi
* 1993: Edgar Reitz
* 1994: Manoel de Oliveira
* 1995: Pupi Avati per la seva intel·ligència narrativa que li permet una variació sensible i constant sobre els temes de l'existència i el malestar, amb enfocaments estilístics molt personals fins i tot dins d'un cinema de recerca pensat com a laboratori d'idees i professionalitat.

## Referències

* ↑ Lancia, Enrico. I premi del cinema (en italian). Rome, Italy: Gremese Editore, 1998. ISBN 8877422211.
* ↑ «David di Donatello - Statuto dell'Accademia del Cinema Italiano». daviddidonatello.it.
# Chahba

Shahba o Chahba (àrab: شهبا, Xahbā) és una ciutat de Síria, al sud, prop de la frontera amb Jordània.

## Història

Fou una ciutat fundada en un llogarret anomenat Shahba per l'emperador Felip l'Àrab que va regnar del 244 al 249 i era nascut a Bostra, que li va donar el nom de Filipòpolis i va ser part de la província romana d'Aràbia. Estava situada relativament prop de Bostra (a la moderna Jordània). Fou seu episcopal i els seus bisbes van participar en alguns concilis. Més tard va recuperar el seu nom de Shahba.
# Domenico Bagutti

Domenico Bagutti (1760 - 1837) va ser un guixaire, escultor i arquitecte de Ticino, fill de Bartolomeo Bagutti.
Estudià per a ser guixaire i marxà de la seva ciutat natal. Treballà a Barcelona de 1791 fins 1808 per Joan Antoni Desvalls i d'Ardena. Segons la voluntat del seu client, va crear la part classicista del Parc del Laberint d'Horta Joseph Delvalet. El laberint, que encara es conserva segons els plans originals, també va ser projectat per ell. A partir del 1808 Bagutti va treballar a Rovio, on treballà en la capella de la Madonna di Savona. L'estuc de la trona de la capella de San Stefano també fou obra seva.

## Referències

* ↑ Federico Revilla: La clave amatoria en el laberinto de Barcelona. In: Boletín del Seminario de estudios da arte y arqueología. Band 42. Valladolid 1976, S. 351–364.
* ↑ Franco Cavarocchi: Domenico Bagutti. In: Allgemeines Künstler-Lexikon. Die Bildenden Künstler aller Zeiten und Völker. Band 6. Saur, München, Leipzig 1992.
# Picabaies pintat

El picabaies pintat (Rhamphocharis crassirostris) és una espècie d'ocell de la família dels melanocarítids (Melanocharitidae) i única espècie del gènere Rhamphocharis, si bé ha estat inclòs a Melanocharis. Habita la selva humida de les muntanyes de Nova Guinea.

## Subespècies

S'han descrit tres subespècies:
* R. c. crassirostris Salvadori, 1876. Des del nord-oest al centre de Nova Guinea.
* R. c. piperata (De Vis, 1898). Sud-est de Nova Guinea.
* R. c. viridescens Mayr, 1931. Est de Nova Guinea.
Alguns autors però, consideren que les dues darreres són espècies de ple dret, de la següent manera:
* Rhamphocharis crassirostris (sensu stricto) - picabaies pintat occidental.
* Rhamphocharis piperata - picabaies pintat oriental.

## Referències

* ↑ Gregory, Phil (2008). "Family Melanocharitidae (Berrypeckers and Longbills)". In del Hoyo, Josep; Elliott, Andrew; Christie, David. Handbook of the Birds of the World. Volume 13, Penduline-tits to Shrikes. Barcelona: Lynx Edicions. pp. 322–338. ISBN 978-84-96553-45-3
* ↑ The Internet Bird Collection (anglès)
* ↑ HBW and BirdLife International (2018) Handbook of the Birds of the World and BirdLife International digital checklist of the birds of the world. Version 3.
* ↑ picabaies pintat occidental«Picabaies pintat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15-1-2021 (català)
* ↑ picabaies pintat oriental«Picabaies pintat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15-1-2021 (català)
# Òscar Peris i Ròdenas

Òscar Peris i Ròdenas (Valls, 30 d'abril de 1974) és director comercial i polític català. Actualment és tinent d'alcalde i regidor de Valls.
Fou administrador de sistemes en una empresa de transports i treballador en una companyia de fabricació de components d'automoció. També fou director comercial en una empresa del sector de les arts gràfiques i de la identificació automàtica.
Fou cap de la Colla Joves Xiquets de Valls entre els anys 2001 i 2002. Actualment és president del Club Tennis Valls i soci de l'Institut d'Estudis Vallencs i de l'Assemblea Nacional Catalana.
És tercer tinent d'alcalde de Valls i regidor de Comerç i Turisme. Des de l'any 2016 és delegat del Govern de Catalunya a Tarragona.
A les eleccions al Parlament de Catalunya de 2017 encapçalà la candidatura per Esquerra Republicana de Catalunya - Catalunya Sí a la circumscripció de Tarragona, on fou elegit diputat.

## Referències

* ↑ Espada, Ferran «Òscar Peris serà el delegat del govern a Tarragona». El Punt Avui, 17-01-2016 [Consulta: 18 novembre 2017].
* ↑ «Composició del Parlament - Resultats provisionals - Eleccions al Parlament de Catalunya 2017». Arxivat de l'original el 2017-12-22. [Consulta: 22 desembre 2017].
# Missa de Sant Gregori

Missa de Sant Gregori és una pintura (oli i daurat amb pa d'or sobre fusta) de 168 × 168 cm realitzat per Diego de la Cruz entre 1475 i 1480, el qual es troba al Museu Nacional d'Art de Catalunya.

## Context històric i artístic

La iconografia de la Missa de Sant Gregori esdevé un dels temes més visitats per la pintura europea del segle xv. En realitat, es tracta d'un episodi de la vida del papa Gregori I basat en fonts apòcrifes, un relat llegendari aparegut en el segle XIV que relatava la crisi de fe soferta pel pontífex mentre celebrava missa: un dubte personal sobre la presència de Crist i la seua transsubstanciació en el ritu del sacrifici de l'Eucaristia. Sorprèn, però, en aquest cas, l'absència de referències arquitectòniques, comunes en totes les imatges de l'època, destinades a emmarcar espacialment l'escena, amb una clara intenció d'evocar l'escenari solemne de la Basílica de la Santa Creu de Jerusalem, espai sagrat on, segons la tradició, va tindre lloc l'aparició miraculosa del Crist de Dolors al papa Gregori mentre deia missa. També era molt habitual trobar aquest tipus d'iconografia en un context funerari, com a suport visual de la doctrina de la redempció de les ànimes, salvació a la qual aspiraria la imatge -vera effigie- de la donant retratada per Diego de la Cruz.
Procedeix, potser, del monestir jerònim de Fredesval (Burgos) i és un dipòsit de la Generalitat de Catalunya (dació Torelló) de l'any 1994.

## Descripció

L'obra revela una dependència dels models i les fórmules compositives de Rogier van der Weyden, amb una tendència a accentuar l'efectisme dramàtic de la denominada imago pietatis (o imatge de pietat), al qual contribueix, de manera molt efectiva, la caracterització d'uns rostres amb una expressió malenconiosa, gairebé esllanguida. Sobre l'altar hom pot observar el Crist amb corona d'espines i els arma Christi que recorden la seva passió. A la part davantera hi ha les figures de sant Gregori al centre i de dos escolans assistents, mentre que a la banda dreta de la taula hi ha sant Andreu i una dama com a donant.

## Referències

* 1 2 3 Museu Nacional d'Art de Catalunya (català)
* 1 2 3 Francesc M. Quílez i Corella a Guia del Museu Nacional d'Art de Catalunya. Barcelona: MNAC, 2004. ISBN 8480431369. Pàgs. 130-131.

## Enllaços externs

* Flickr
* Alamy (anglès)
# Retaule renaixentista de Santa Agnès de Malanyanes

El retaule renaixentista de Santa Agnès de Malanyanes és una obra d'estil renaixentista feta per l'artista rossellonès instal·lat a Barcelona Jaume Forner. Va estar a l'església de Santa Agnès de Malanyanes fins que va ser substituït per un retaule barroc. Algunes de les taules es troben des de 1917 al Museu Diocesà de Barcelona.

## Història

L'any 1527, Joan Romeu va contractar la talla del retaule major de la parròquia de Santa Agnès de Malanyanes, a la Roca del Vallès. Havia d'estar inspirat en l'obra del mateix autor per a Sant Julià d'Argentona, Bescanviant sant Julià per santa Agnès. El preu del retaule es va fixar en 100 lliures i el termini per lliurar-lo era de quatre anys. Aquest retaule es va perdre a finals del segle xix. Es conserva una descripció de Josep Puiggarí que el va contemplar in situ el 1880: Hem estat a la parròquia de què es tracta [...] el més interessant d'aquesta capella és el conegut altar que encara té, tal qual es descriu al contracte [...] Aquest retaule devia ser de l'estil del de Sant Julià d'Argentona, proporcionat a la capacitat de l'església, deixant al darrere prou espai per a una honesta sacristia; la planta o camp, de fusta blanca (àlber), i la talla de pi, segons costum, con el sagrari i dues històries de bancal i portes a cada costat, tubes i pilars revestits. Al cos principal una fornícula (pastera), i en ella la imatge de Santa Agnès, de 6 pams, guarida per taula plana amb tuba, i altra tuba sobre la fornícula, descrivint a ambdós costats dues històries, amb les seves tubes ben llaurades, i en el cos del retaule 4 pilars de relleu (tous), també llaurats, amb guardapols (polseres) plans al voltant del retaule.

## Taules conservades

* Santa Agnès renuncia l'anell del fill del pretor
* Agnès rep la palma del martiri
* Degollació de Santa Agnès
* Flagel·lació de Crist
* Crist camí del calvari
* Calvari

## Referències

* ↑ Puiggarí, Josep «Noticia de algunos artistas catalanes inéditos de la Edad Media y del Renacimiento: Parte segunda» (en castellà). Memorias de la Real Academia de Buenas Letras de Barcelona, Vol.: 3, 1880, pàg.296 [Consulta: 2 abril 2016].
# Tiétar

Tiétar és un municipi espanyol situat al nord-est de la província de Càceres, Extremadura. És el municipi més recent de la província, perquè va obtenir la seva independència l'1 de juliol de 2011, després de separar-se de l'ara veïna Talayuela. La data oficial de creació d'aquest municipi és el 2 de setembre de 2013.

## Geografia

Es troba a la vega del riu Tiétar.

## Història

Va ser fundat el 1960 com a poblat de colonització. El seu nom original va ser Tiétar del Caudillo. Va ser una pedania de l'Ajuntament de Talayuela fins al dia 8 de març de 2006, que a la vista del Decret 235/2005, de 25 d'octubre, de la Junta d'Extremadura, es va constituir com ara Entitat Local Menor. Actualment, i des de l'1 de juliol de 2011 és un municipi de ple dret d'Espanya, després d'obtenir la independència de l'Ajuntament de Talayuela.
Els seus habitants es dediquen exclusivament a les feines agrícoles. És zona de regadiu.

## Patrimoni

Església parroquial catòlica sota l'advocació de Sant Josep Obrer, a l'Arxidiòcesi de Mèrida-Badajoz, Diòcesi de Plasencia, Arxiprestat de Navalmoral de la Mata.

## Independència

Cinc anys van trigar els 900 veïns de la població, fins ara Entitat Local Menor, aconseguir un objectiu que perseguien des que van decidir sol·licitar la seva independència de l'Ajuntament de Talayuela. L'aprovació del decret comporta la segregació de les 2.391 hectàrees (23.91 km²) que conformen el seu terme municipal.
Tiétar és la segona localitat que s'ha independitzat de Talayuela, després de Rosalejo que ho va fer l'1 de març de 1994. I finalment ho feu Pueblonuevo de Miramontes al 2013.

## Referències

* ↑ «Por fin independientes, tras décadas de espera» (en castellà). hoy.es, 11-07-2011.
* ↑ «Modificacions en els municipis produïdes des de l'01-01-13» (en castellà). Institut Nacional d'Estadística.
* ↑ «Listar por localidad de parroquias» (en castellà). Arxivat de l'original el 2012-11-30. [Consulta: 14 març 2013].
# Picacho del Diablo

El Picacho del Diablo és el punt culminant de la Sierra de San Pedro Mártir, a la Baixa Califòrnia, Mèxic. La seva alçada és de 3.110 msnm i també és conegut com a Cerro de la Encantada.

## Referències

* ↑ «Picacho del Diablo, Mexico» (en anglès). peakbagger.com. [Consulta: 3 novembre 2011].
# Škoda-Kauba SK P14

L'Škoda-Kauba SK P14 era un projecte de caça urgent alimentat per estatoreactor per a la Luftwaffe. Va ser dissenyat per les indústries Škoda-Kauba cap al final de la Segona Guerra Mundial com a part de l'esforç de defensa del Tercer Reich contra les devastadores incursions de bombardeigs aliats.

## Disseny i desenvolupament

L'enginyer Eugen Sänger va treballar en aquest projecte de caça estatoreactor després que la seva proposta de Silbervogel per a un planador suborbital per al Ministeri de l'Aire del Reich fos rebutjada. El caça va ser un projecte aprovat en consonància amb els dissenys del 1944 de l'Alt Comandament de la Luftwaffe per a interceptors bàsics.
Les indústries d'avions Škoda-Kauba, situades en un suburbi de Praga ocupada pels nazis, va dissenyar l'SK P14 com un monoplà d'un sol seient propulsat per un motor estatoreactor Sänger. Com que l'estatoreactor tenia un diàmetre d'1,5 m i una longitud de 9,5 m, el motor massiu i el seu conducte d'entrada d'aire tubular formaven la major part de l'estructura del fuselatge. La cabina tenia el pilot que volava l'avió ajagut sobre el ventre. El seu tren d'aterratge era un patí retràctil. Per tal d'aconseguir que l'estatoreactor funcionés a una velocitat on funcionés, l'enlairament va ser mitjançant coets de reforç instal·lats en una plataforma desmuntable de tres rodes. Només s'havien construït parts de l'avió quan es va acabar el projecte.

## Variants

El projecte Škoda-Kauba SK P14 tenia dues variants diferents. Ambdós estarien alimentats per un sol estatoreactor Sänger que permetria a l'avió una velocitat propera als 1000 km/h.

### SK P14.01

L'interceptor alimentat per estatoreactor amb una envergadura de 7,60 m i una longitud de 9,85 m. El seu armament era un canó MK 108 situat per sobre de la cabina.

### SK P14.02

Un projecte d'interceptor similar al Sk P.14.01 però amb un fuselatge i unes ales escurçades posades en una posició més avançada.

## Vegeu també

Plantilla:Aircontent

## Referències

* ↑ Titz, Zdenek and Zazvonil, Jaroslav; "Kauba's Dwarfs", Flying Review International, novembre 1965, pp.169-172.
* ↑ «Skoda-Kauba Flugzeugbau». Arxivat de l'original el 2021-04-13. [Consulta: 28 gener 2020].
* 1 2 3 Skoda-Kauba Sk P.14 - Luft'46

## Enllaços externs

* Skoda Kauba SK P.14 Ramjet Fighter
* Skoda-Kauba Sk P.14.02 Pictures
* Proyectos inconclusos de la aeronáutica alemana de la S.G.M. Arxivat 2017-03-19 a Wayback Machine. (en castellà)
Plantilla:Skoda-Kauba aircraft