OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Kurd del nord

El kurd del nord (کوردیا ژۆرین, kurdiya jorîn), també dit kurmanji (کورمانجی, kurmancî), és un grup de dialectes kurds predominantment parlats al sud-est de Turquia, al nord-oest de l'Iran, al nord de l'Iraq i al nord de Síria. És el dialecte més estès del grup del kurd. Encara que el kurd és generalment categoritzat entre les llengües iranianes juntament amb el balutxi, també comparteix molts trets amb altres llengües iranianes com el persa. Aparentment, a causa de la llarga presència i de contactes històrics intensos, algunes autoritats han volgut classificar el kurmanji com a «llengua» iraniana del sud.

## Escriptura i alfabet

El dialecte kurd del nord, és el dialecte més comú del grup del kurd, parlat pel 80% de la població del Kurdistan, on viuen la majoria de parlants. Dins de Turquia utilitza l'alfabet llatí, però en les altres regions kurdes també és habitual l'ús d'un alfabet àrab adaptat. El text més antic en llengua kurda data del segle xvi.
El kurmanji és la llengua cerimonial del iazidisme. El seu llibre sagrat, Mishefa Reş, ‘Llibre Negre’, i totes les pregàries són escrites i recitades en kurmanji.

## Dialectes

El kurd del nord forma un continuum dialectal amb una gran variabilitat. En gros, es poden distingir cinc àrees dialectals:
* Kurmanji del nord-oest, parlat en Kahramanmaraş, Malatya i Sivas, províncies de Turquia.
* Kurmanji del sud-oest, parlat en Adıyaman, Gaziantep i Şanlıurfa, províncies de Turquia, i en la governació d'Alep, a Síria.
* Kurmanji del nord o Serhed, parlat en Ağrı, Erzurum i Muş, províncies de Turquia, així com en àrees adjacents.
* Kurmanji del sud, parlat en la governació d'Al-Hasakah, a Síria, el Sinjar, a l'Iraq, i en diverses parts adjacents de Turquia que es troben en el les províncies de Mardin i Batman.
* Kurmanji del sud-oest o badînî, parlat en la província de Hakkâri, a Turquia, i en la governació de Dohuk, al Kurdistan iraquià.
* Kurmanji anatolià, parlat en l'Anatòlia Central, especialment a Konya, Ankara, Aksaray.
El cas més distintiu pel que fa als dialectes del sud és el del Badînî.

## Vegeu també

* Sorani

## Referències

* 1 2 «Kurdish language I. History of the Kurdish language». A: Ehsan Yarshater. Encyclopædia Iranica. Londres i Nova York: Routledge, 2008 [Consulta: 28 agost 2013].
* ↑ Windfuhr, Gernot (1975), “Isoglosses: A Sketch on Persians and Parthians, Kurds and Medes”, Monumentum H.S. Nyberg II (Acta Iranica-5), Leiden: 457–471
* ↑ Paul J. White. Turkey's Alevi Enigma: A Comprehensive Overview. Brill, 2002, p. 23. ISBN 978-9004125384.
* ↑ Gunter, Michael M. The A to Z of the Kurds. The Scarecrow Press, 2009, p. 112. ISBN 978-0810868182.
* ↑ Kurmanji is the language of almost all the orally transmitted religious traditions of the Yazidis.
* ↑ Yazidi people speak a northern dialect of Kurdish (Kurmanji).
* ↑ Öpengin, Ergin; Haig, Geoffrey «Regional variation in Kurmanji: A preliminary classification of dialects». Kurdish Studies, 2, 2014. ISSN: 2051-4883.

## Enllaços externs

* Kurdish Institute Institut de la llengua kurda: història, llibres, articles i notícies.
# Kader Attia

Kader Attia (Dugny, 1970) és un artista francès d'origen algerià.

## Biografia

Va créixer a cavall d'Orient i Occident, entre l'Alger dels seus pares i la seva França natal, i com a adult jove va viure a la República Democràtica del Congo, a Veneçuela i a la ciutat de Barcelona. Aquest rerefons personal ha aportat un enfocament intercultural a la seva obra, especialment dedicada a l'exploració de les seqüeles del colonialisme i al concepte de reparació. Actualment viu i treballa a Berlín i Alger, des d'on desenvolupa una producció artística multidisciplinària que comprèn una extensa gamma de tècniques, materials, símbols i focus d'interès. Attia ha estudiat a l'École supérieure des arts appliqués Duperré i a l'École nationale supérieure des arts décoratifs, a París, així com a l'Escola Massana, Centre d'Art i Disseny, de Barcelona. Les principals institucions internacionals que han mostrat el seu treball són, entre d'altres: Whitechapel Gallery, Londres; Tate Modern, Londres; Centre Pompidou, París; Museum of Modern Art (MoMA), Nova York; Solomon R. Guggenheim Museum, Nova York; Museum of Contemporary Art Australia, Sydney; KW Institute for Contemporary Art, Berlín, i Museum für Moderne Kunst, Frankfurt. També ha participat en múltiples biennals, incloent-hi la XI Biennal del Caire, les biennals 5 i 6 de Marràqueix, dOCUMENTA (13) de Kassel i les 50a i 57a biennals de Venècia. Ha estat guardonat amb el Premi Biennal de la Biennal del Caire el 2008, el Premi d'Art Abraaj Capital el 2010, el Premi Marcel Duchamp el 2016 i el Premi Joan Miró 2017.

## Referències

* ↑ «La criée» (en francès). Arxivat de l'original el 2016-03-12. [Consulta: 11 octubre 2017].
# Kenhsuïta

La kenhsuïta és un mineral de la classe dels sulfurs. Rep el nom en honor del Dr. Kenneth Junghwa Hsu (1929-), professor emèrit de l'Institut Federal de Tecnologia de Suïssa, Zúric, Suïssa.

## Característiques

La kenhsuïta és un sulfur de fórmula química Hg₃$^{2+}$S₂Cl₂. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 2 i 3.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la kenhsuïta pertany a «02.FC: Sulfurs d'arsènic, àlcalis, sulfurs amb halurs, òxids, hidròxid, H₂O, amb Cl, Br, I (halogenurs-sulfurs)» juntament amb els següents minerals: djerfisherita, talfenisita, owensita, bartonita, clorbartonita, arzakita, corderoïta, grechishchevita, lavrentievita, radtkeïta, capgaronnita, perroudita, iltisita, demicheleïta-(Br) i demicheleïta-(Cl).

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina McDermitt, situada al districte d'Opalite, al comtat de Humboldt (Nevada, Estats Units). També ha estat descrita en altres tres indrets: la mina Veladero, a Tudcum (Província de San Juan, Argentina) i les mines Oriental i San Francisco, ambdues mines a la localitat de Xóvar, un municipi del País Valencià que es troba a la comarca de l'Alt Palància.

## Referències

* ↑ «Kenhsuite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 juny 2019].
# Khlebni

«Khlebni» té aquests significats:
* Khlebni (Rostov), localitat de l'óblast de Rostov, a Rússia
* Khlebni (Stàvropol), localitat del krai de Stàvropol, a Rússia
# Krinitxne (Crimea)

* Per a altres significats, vegeu «Krinitxne».
Krinitxne (en ucraïnès: Криничне, en rus: Криничное, Krinítxnoie) és un poble de la República Autònoma de Crimea a Ucraïna, que el 2014 tenia 898 habitants. Pertany al districte de Bilohirsk.

## Referències

* ↑ «Приказ Минкомсвязи России «О внесении изменений в Российскую систему и план нумерации, утвержденные приказом Министерства информационных технологий и связи Российской Федерации от 17.11.2006 № 142»». Минкомсвязь России. Arxivat de l'original el 2017-07-05. [Consulta: 24 juliol 2016].
* ↑ «Новые телефонные коды городов Крыма». Крымтелеком. Arxivat de l'original el 2016-05-06. [Consulta: 24 juliol 2016].
# LSV

LSV té els següents significats:
* Lliga Democràtica Social de Voivodina (del seu nom en serbi Liga Socijaldemokrata Vojvodine), partit polític de Sèrbia
* Llengua de signes valenciana, llengua de signes usada pels sords del País Valencià
* Llengua de signes veneçolana, llengua de signes usada pels sords de Veneçuela
# La Creu de Vernencs

La Creu de Vernencs és una masia de Sant Sadurní d'Osormort (Osona) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un conjunt compost per una edificació principal amb uns cossos adossats adaptats a la topografia del terreny degut a la manca d'espai.
Hi ha una construcció auxiliar aïllada de planta regular, planta baixa i un altell, amb coberta a dues aigües, façanes de pedra de la zona i elements estructurals de fusta. Té una única obertura típica dels pallers que engloba la planta baixa i la planta primera, on es guardava el menjar pels animals.

## Referències

* 1 2 «La Creu de Vernencs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2017].
# La Creu de Ferri

La Creu de Ferri és un coll a 1.602,6 m d'altitud del límit dels termes municipals de Tremp, del Pallars Jussà, dins de l'antic municipi ribagorçà d'Espluga de Serra, i del Pont de Suert, dins de l'antic terme de Viu de Llevata, de l'Alta Ribagorça. Així doncs, tot i que aquesta collada pertany geogràficament del tot a la comarca ribagorçana, administrativament separa el Pallars Jussà de l'Alta Ribagorça.
Està situat al nord-est de la Collada de Corroncui, a l'extrem de llevant de la Serra de Sant Gervàs. És a llevant de l'Avedoga d'Adons.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Kurgànne

«Kurgànne» té aquests significats:
* Kurgànne (Krasnoperekopsk), localitat de la República Autònoma de Crimea, a Ucraïna
* Kurgànne (Simferòpol), localitat de la República Autònoma de Crimea, a Ucraïna
* Kurgànne (Krasnogvardiiske), localitat de la República Autònoma de Crimea, a Ucraïna
# Kurama (lepidòpter)

Kurama és un gènere de papallones nocturnes de la subfamília Thyatirinae de la família Drepanidae.

## Taxonomia

* Kurama mirabilis Butler, 1879

## Antigues espècies

* Kurama galbanus Tutt, 1891

## Referències

* ↑ Beccaloni, G.; Scoble, M.; Kitching, I.; Simonsen, T.; et al. «Kurama» (en anglès). The Global Lepidoptera Names Index [Natural History Museum], 2003.
# La rossa de la rosa

La rossa de la rosa (Blonde à la rose) és un oli sobre tela de Pierre-Auguste Renoir dels anys 1915-1917 i dipositat al Museu de l'Orangerie de París.

## Història

Andrée-Madeleine Heuschling, coneguda amb el sobrenom de Dédée, fou la darrera model de Renoir. La seua bellesa entusiasmava el pintor:
| « | "Que n'és de bella! He gastat els meus ulls d'ancià en la seua pell jove i he vist que no sóc un mestre, sinó un infant." | » |
La model, més coneguda pel seu nom artístic, Catherine Hessling, va casar-se amb el fill del pintor, Jean Renoir, l'any 1920. Fou la intèrpret de diversos films del cineasta, entre ells Nana, adaptació al cinema de la novel·la de Zola, rodada l'any 1927.

## Descripció

És interessant comparar aquest quadre de 64 × 54 cm amb la Dona amb carta, de format i tema idèntics, realitzada vint anys abans. Ací la gamma que domina és la del vermell i els contorns són més difusos. L'empastament, irregular, és més espès i gruixut en certes parts i més prim en d'altres per a deixar visible la textura de la tela. El rostre de la model, que tenia 15-17 anys en aquell moment, ha estat meticulosament dotat d'una gran suavitat. La noia porta una flor als cabells: de fet, a Renoir li agradava associar les seues figures femenines amb flors. A partir del 1900, una rosa florida va esdevenir el seu atribut preferit per a simbolitzar la bellesa d'una dona.
Aquest retrat és típic de la darrera manera de l'artista. L'obra ha estat datada entorn del 1915 per la seua semblança amb altres retrats contemporanis; no pot ésser posterior a 1917, any en què apareix en una fotografia del taller de Renoir.
Paul Guillaume va adquirir aquest retrat el 1929 i va romandre a l'estudi de Renoir fins a la seua mort, moment en què va passar al seu fill Claude Renoir.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Pierre Georgel, José Francisco Yvars, Jean-Pierre Labiau, 2002. De Renoir a Picasso: obres mestres del Musée de l'Orangerie, París. Barcelona: Fundació "la Caixa". ISBN 8476647808. Pàgs. 98-99.
* 1 2 3 Museu de l'Orangerie (francès), (anglès) i (castellà)

## Enllaços externs

* Flickr
* Getty Images (anglès)
# La batuda (Goya)

La batuda és el nom d'un esbós per a un cartó per a tapís dissenyat per Francisco de Goya, durant la seva cinquena sèrie de cartons per a tapissos. Es va convertir en el tapís L'era, destinat a una de les peces dels Prínceps d'Astúries en el Palau Reial del Pardo.
Va ser presentada als Prínceps Carles de Borbó i Maria Lluïsa de Parma, així com al rei Carles III a la fi de 1786. Anys més tard Goya va posar a la venda aquest esbós junt amb una ingent quantitat de les seves obres als ducs d'Osuna, grans mecenes del seu treball. Van romandre en l'Alameda d'Osuna -palau personal dels ducs decorat per quadres del pintor de Fuendetodos- des de 1788 fins a 1896, quan va ser venut en subhasta a Richard Trauman.
El col·leccionista espanyol José Lázaro Galdiano ho va adquirir entre 1925 i 1927, estant aquesta última data quan apareix al catàleg de la seva institució artística, on roman fins avui.

## Anàlisi

Aquest esbós posseeix vista panoràmica sobre la base de tres grups, tres actituds diferents de pagesos descansant durant la batuda. A l'esquerra sobresurt un castell medieval, i quatre homes es burlen d'un pagès que beu, ressò de El bevedor. En ser el centre de tota la composició Goya li atorga una camisa blanca que irradia llum, el mateix que a El tres de maig, malgrat ser temes tots diferents.
Uns nens en segon pla juguen amb un carro d'espigues i un fort cavall menja tranquil·lament. Un corpulent camperol i una euga descansen mentre un altre reparteix el blat per a la pròxima batuda. Una de les dones, mentrestant, s'ha adonat del perill que corre un nen -probablement el seu fill- i el recull del carro d'espigues. Una altra dona alleta el seu xiquet.
La paleta del pintor de tons càlids i amables és notable herència del rococó, que Goya admirava profundament.

## Referències

* ↑ Marina Cano assumeix com a possible data de vendade La batuda l'any de 1798. És Valentín de Sambricio, un dels primers estudiosos dels cartons de Goya, qui data la venda en 1796.
* 1 2 3 4 5 «Ficha del cat´logo inventario» (en castellà). Museu Lázaro Galdiano. Arxivat de l'original el 2011-11-19. [Consulta: 5 maig 2016].
# L'àliga i el falcó

L'àliga i el falcó (The Eagle and the Hawk) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Stuart Walker, estrenada el 1933 i doblada al català.

## Argument

Primera Guerra Mundial (1914-1918). Tres americans (March, Grant y Oakie) s'ofereixen per anar com a voluntaris a lluitar amb els anglesos en la Royal Air Force

## Producció

Encara que només va aparèixer en una prolongada seqüència, Lombard portava un vestit lluminós, va ser publicitat com a estrella i prominentment anunciat en el pòster de The Eagle and the Hawk , just per sota de March i de Cary Grant; la promoció dels estudis també presentava Lombard en aquesta escena.
Encara que un petit nombre d'escenes aèries van ser preses pel cinematògraf aeri Elmer Dyer, moltes de les seqüències eren clips d'altres produccions de la Paramount, Wings (1927) and Young Eagles (1930), o de la Warner Brothers The Dawn Patrol (1930). L'ajudant de direcció Michael Leisen, també pilot, va gestionar gran part de la filmació aèria, i encara que no surt als crèdits, va ser el responsable de la mirada autèntica de la pel·lícula
Els avions d'època eren cinc Morse de Thomas Scouts, quatre Nieuport 28s, dos de Havilland DH-4s, un Curtiss JN-4. Els avions van ser llogats al Garland Lincoln Flying Services, una empresa que proporcionava equips d'aviació per productores de pel·lícules.

## Repartiment

* Fredric March: Jerry H. Young
* Cary Grant: Henry Crocker
* Jack Oakie: Mike Richards
* Carole Lombard: The Beautiful Lady
* Guy Standing: Major Dunham
* Forrester Harvey: Hogan
* Kenneth Howell: John Stevens
* Leyland Hodgson: Kingsford
* Virginia Hammond: Lady Erskine
* Douglas Scott: Tommy Erskine
* Robert Seiter: Voss
* Adrienne D'Ambricourt: Fifi

## Referències

* ↑ Esadir
* ↑ «The Eagle and the Hawk». The New York Times.
* ↑ Carr, Jay. "Articles: The Eagle and the Hawk (1933)." Turner Classic Movies
* 1 2 Orris 2013, p. 79.
* ↑ Wynne 1987, pp. 95, 97.
* ↑ Orris 2013, p. 81.
# La vall de les mentides

La vall de les mentides (originalment en francès, La Vallée des mensonges) és una pel·lícula de televisió francesa dirigida per Stanislas Graziani, emesa l'any 2014 per televisió. El 29 de novembre de 2020 es va estrenar el doblatge en català a TV3.

## Sinopsi

La Laura Fanton torna al petit poble on va créixer després de molts anys de viatjar pel món amb el seu avi i de viure a París, on va arribar a ser una gran xef. Tot i la tristesa d'haver perdut una amiga de la infantesa, morta fa poc en un accident a la casa dels Fanton, torna al poble amb la il·lusió d'arreglar l'antiga mansió familiar i convertir-la en un establiment turístic. Però de seguida nota el rebuig de bona part dels habitants del poble, que no amaguen el seu ressentiment envers el seu avi, i només troba impediments per posar en marxa les reformes de la casa. La tornada al poble no és tan fàcil ni agradable com s'esperava la Laura, al contrari.

## Repartiment

* Julie de Bona: Laura
* Xavier Lemaître: Jean
* Stéphane Rideau: Marcel
* Hubert Koundé: El gendarme
* Augustin Legrand: Vicent
* Andréa Ferréol: Mercedes
* Jérémy Lorca: Renaud

## Referències

* ↑ «La vall de les mentides». ésAdir. [Consulta: 2 febrer 2022].
* ↑ «Pel·lícules». CCMA. [Consulta: 2 febrer 2022].
# La Codina (Castellterçol)

La Codina és una masia del terme municipal de Castellterçol, al Moianès.
Està situada en el sector central-occidental del terme, a ponent de la vila de Castellterçol, a prop i al nord de l'Argemira i al nord-est del Vilet.

## Enllaços externs

* La Codina en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# La pura verdad

La pura verdad (en anglès: The Pure Truth) és una pel·lícula estatunidenca de comèdia estrenada en 1931, dirigida per Florián Rey i Manuel Romero i protagonitzada en els papers principals per José Isbert, Enriqueta Serrano i Manuel Russell.
El film va ser rodat en els estudis Joinville a París per Paramount Pictures, com la versió en castellà de la pel·lícula de l'estudi de 1929 Nothing But the Truth dirigida per Victor Schertzinger. Aquestes versions en diversos idiomes eren comuns en els primers anys del so abans que el doblatge es generalitzés.

## Sinopsi

Un financer desaprensiu li roba a Emília un valuós taló bancari.

## Repartiment

* José Isbert com Sr. Lamberti
* María Brú com Sra. Lamberti
* Enriqueta Serrano com Emilia Lamberti
* Manuel Russell com Roberto
* Amalia de Isaura com Presidenta
* Manuel Vico com Apolodoro
* Pedro Valdivieso com Reverendo Doran
* Antoñita Colomé com Esther
* Leda Ginelly com Marta
* Joaquín Carrasco com Doctor

## Referències

* ↑ «La pura verdad» (en francès). Cine Memorial. Arxivat de l'original el 2022-10-10. [Consulta: 18 gener 2021].

## Bibliografia

* Eva Woods Peiró. White Gypsies: Race and Stardom in Spanish Musical Films. U of Minnesota Press, 2012.
# La puta y la ballena

La puta y la ballena és una pel·lícula argentina-espanyola dramàtica de 2004 dirigida per Luis Puenzo, que va suposar el seu retorn a la direcciò, i protagonitzada per Aitana Sánchez-Gijón, Leonardo Sbaraglia i Miguel Ángel Solá. Va ser escrita per Ángeles González-Sinde i Lucía Puenzo.

## Sinopsi

Vera, escriptora de l'actual Espanya, té l'encàrrec d'escriure un llibre sobre Emilio, un fotògraf argentí que va morir en els combats a Barcelona el 1939. Se sent perduda, incapaç de viure amb el seu marit i el seu fill petit i sospitar que és malalta. Per saber-ne més sobre Emilio, amb un impuls, vola sola a Buenos Aires, on és hospitalitzada i se li practica una mastectomia. Morta al llit al seu costat hi ha una dona molt gran que es diu Matilde, que és visitada pel seu net divorciat, Ernesto.
S'encarrega de la recuperació de Vera i la porta a la casa de la seva àvia, on es desprèn que la jove Matilde havia estat una puta al mateix establiment que Lola, una noia espanyola de cor que s'havia enfonsat en la prostitució en una ciutat remota de la Patagònia. Ernesto porta Vera a la ciutat, on el seu pare revela que va ser el fotògraf Emilio qui el 1934 va comprar la llibertat de Lola a Suárez, un compositor cec de tangos. Quan les dues es van embarcar en un avió per sortir, Lola no va poder afrontar el futur i es va llançar al mar, caient morta al costat d'una balena amb una ferida d'arpó. Quan Vera i Ernesto visiten el lloc, veuen la mateixa balena, ara molt vella, reconeixible per la mateixa ferida.

## Repartiment

* Aitana Sánchez-Gijón... Vera
* Leonardo Sbaraglia… Emilio
* Mercè Llorens... Lola
* Eduardo Nutkiewitz... Ernesto
* Lydia Lamaison... Matilde de vella
* Belén Blanco... Matilde de jove
* Pep Munné... Jordi
* Martín Caloni... Juanito
* Pompeyo Audivert... El Gringo Orestes
* Miguel Ángel Solá... Suárez
* Nicolás Tognola... El Pibe Pedro
* Natalia Otero... Prostituta
* Carola Reyna... Meme
* Óscar Guzmán... Urondo
* Nina Krakoff... Prostituta

## Nominacions
### Goya 2004

| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor vestuari | Sonia Grande | Nominada |

## Referències

* ↑ Luis Puenzo regresa al cine con 'La puta y la ballena', El País, 14 de maraç de 2003
* ↑ La puta y la ballena al web de Fotogramas
* ↑ La puta y la ballena al web dels Goya
# LK II

El Leichter Kampfwagen II (en llengua anglesa light combat car) o "LK II" va ser un nou model del LK I amb el mateix aspecte, però s'incorporava una torreta rotatòria i estava armat amb una Krupp de 37mm o un Sokol rus de 57mm. Tenia un blindatge de 8 a 14mm de gruix, que va incrementar el pes total a 8,75 tones. El motor era un Daimler-Benz Model 1910 4-cilindres 55-60hp a gasolina, donant una velocitat màxima de 14 a 18 km/h amb una autonomia de 65-70 km.

## Enllaços externs

* Achtung Panzer! First Panzers 1917-1918 Arxivat 2007-08-04 a Wayback Machine.
* Stridsvagn m/21 pictures
Viccionari
# La noche más larga

La noche más larga és una pel·lícula dramàtica espanyola dirigida el 1991 per José Luis García Sánchez, basada en un guió escrit pel mateix García Sánchez, Carmen Rico Godoy i Manuel Gutiérrez Aragón sobre la base d'un llibre de Pedro J. Ramírez ambientada en les últimes execucions del franquisme. Inicialment havia de titular-se El año que murió Franco però finalment es va titular La noche más larga en referència a una cançó de Luis Eduardo Aute.

## Sinopsi

A començaments de 1990 en un viatge en tren es troben un advocat (Juan) i el fiscal militar Menéndez. Ambdós comencen a recordar la seva participació en les últimes execucions del franquisme. A mitjans de 1975 Gloria es presenta a casa de Juan i li demana que defensi el seu germà Fito, membre del FRAP que ha de ser jutjat en un consell de guerra acusat d'assassinar un sergent de la guàrdia civil. Juan accepta el cas i acompanya Gloria i Fito en tot el judici i posterior condemna.

## Repartiment

* Juan Echanove - Juan
* Carme Conesa - Gloria
* Juan Diego - Menéndez
* Gabino Diego - Fito

## Referències

* ↑ García Sánchez lleva al cine los últimos fusilamientos del franquismo, El País, 21 d'agost de 1991
* ↑ la noche más larga a Fotogramas
* ↑ La noche más larga, El País, 11 de novembre de 1992

## Enllaços externs

* La noche más larga, a Historia de nuestro cine, rtve.es