OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Àcid gòrlic

L'àcid gòrlic, de nom sistemàtic àcid (E)-13-ciclopent-2-en-1-iltridec-6-enoic, és un àcid carboxílic de cadena lineal amb tretze àtoms de carboni, un doble enllaç entre els carbonis 6 i 7 i té enllaçat al carboni 13 un grup 2-ciclopen-1-il, la qual fórmula molecular és ${\ce {C18H30O2}}$. En bioquímica és considerat un àcid gras rar que només es troba en algunes plantes.
A temperatura ambient és un líquid el qual punt de fusió és 6,0 °C, i bull a només 10 mm Hg a 232 °C. L'isòmer òptic és dextrorotatori (+60,7° a 25 °C). Fou aïllat per primera vegada de l'oli de les llavors de l'arbre tropical de l'oest africà Oncoba echinata, anomenat gorli en l'idioma local, pels químics francesos E. André i D. Jouatte el 1928. Del nom comú de la planta en derivaren el nom comú àcid gòrlic.
Les llavors d'un gran nombre d'arbusts i arbres pertanyents a l'antiga família de plantes flacourtiàcies (actualment acariàcies i salicaceae), contenen lípids que es caracteritzen pels seus àcids grassos amb ciclopentenils, un d'ells és l'àcid gòrlic. Les proporcions en els olis de les llavors són: Hydnocarpus kurzii (22,6-25,1 %); Caloncoba echinata (23,3 %); Taraktogenos merrilliana (19,7 %); Hydnocarpus anthelminticus (14 %); Hydnocarpus wightiana (10-13,8 %); i altres en menor proporció.

## Referències

* ↑ Coffey, S. Alicyclic Compounds: Monocarbocyclic Compounds to and Including Five Ring Atoms (en anglès). Elsevier, 2016-06-03. ISBN 9781483223025.
* ↑ André, E.; Jouatte, D. «Contribution a l'étude des huiles chaulmoogriques. Recherches sur l'huile de Gorli [1]». Bull. Soc. chim. France, 43, 1928, pàg. 347-360.
* ↑ «PlantFAdb: 18:2cy-delta-6c; Gorlic acid; 6-Tridecenoic acid, 13-(2-cyclopenten-1-yl)-, (6Z)-; Gorlic acid; 13R-(2-cyclopenten-1-yl)-6Z-tridecenoic acid; (6Z)-13-[(1R)-cyclopent-2-en-1-yltridec-6-enoic acid; NSC 313951]». [Consulta: 25 maig 2018].
# Jürgen Schneider (físic)

* Aquest article tracta sobre el físic i professor universitari alemany. Vegeu-ne altres significats a «Jürgen Schneider».
Jürgen Schneider (Berlín, 25 de novembre de 1931 - Friburg de Brisgòvia, 26 de març de 2012) fou un físic i professor universitari alemany, inventor del díode emissor de llum blanca (LED blanc) el 1995.
Schneider va deixar la seua ciutat natal, Berlín, durant la Segona Guerra Mundial a causa dels bombardejos que hi va haver, i va assistir a l'escola humanística de l'internat Birklehof, a Hinterzarten (Selva Negra), on va fer els estudis secundaris. Des del 1951 va estudiar física en la Universitat de Friburg de Brisgòvia, i el 1957 va seguir estudis de postgrau als Estats Units, en la Universitat de Carolina del Nord, on es va familiaritzar amb el camp de l'espectroscòpia de microones, que aleshores encara era desconegut a Alemanya. Durant uns pocs anys va alternar estades a Nord-amèrica i a Alemanya, però prompte va decidir romandre a Friburg com a cap del departament d'investigació de materials de l'Institut de Física de l'Estat Sòlid Aplicada del Fraunhofer-Gesellschaft, en el qual va treballar fins a la seua jubilació el 1996.
Va ser pocs mesos abans de jubilar-se que va crear, junt amb els seus col·laboradors Peter Schlotter i Ralf Schmidt, el seu invent més important. Feia temps que s'havien inventat els díodes rojos i verds quan, el 1993, Shuji Nakamura inventà el LED blau, i això va fer possible que Nichia aconseguís, el 1995, l'emissió de llum blanca per barreja additiva dels tres colors bàsics roig/verd/blau (RGB) mitjançant tres díodes monocromàtics en una càpsula comuna. El mateix any, Schneider i el seu equip van proposar una altra manera de generar llum blanca, consistent a combinar l'emissió d'un díode blau amb la fluorescència groga d'un recobriment de fòsfor dopat de ceri. A diferència del procediment RGB, excessivament car i d'una intensitat lumínica massa baixa per a un ús extensiu en il·luminació, el LED blanc de Schneider presentava uns avantatges significatius en aquest camp, com són el baix cost, la intensitat lumínica i el considerable estalvi energètic.

## Referències

* ↑ «Der Erfinder der weißen LED feiert seinen 80. Geburtstag» (en alemany). Fraunhofer, 22-11-2011 [Consulta: 27 agost 2020].
* ↑ Latzel, Gert. «Nachruf auf den Vater der weißen LED. Zum Tod von Professor Jürgen Schneider». Tom's Networking Guide, 11-06-2012, p. 2 [Consulta: 27 agost 2020].
* ↑ Latzel, Gert. «Nachruf auf den Vater der weißen LED». loc. cit., p. 3. Arxivat de l'original el 2021-10-25 [Consulta: 29 agost 2020].
# Eliot Matazo

Eliot Matazo (nascut el 15 de febrer de 2002) és un futbolista professional belga que juga com a migcampista a l'AS Mònaco.

## Carrera de club

Matazo va debutar professionalment amb l'AS Monaco el 27 de setembre de 2020 en un partit de la Ligue 1 contra l'RC Strasbourg. El 9 de maig de 2021, va marcar el seu primer gol a la Ligue 1 en la victòria fora de casa per 1-0 contra el Reims.
L'1 de febrer de 2024, Matazo va ser cedit pel Royal Antwerp fins al final de la temporada.

## Carrera internacional

Matazo va néixer a Bèlgica de pare malgaix congolès i mare keniana. És internacional juvenil per Bèlgica, després d'haver jugat amb els sub-21 de Bèlgica.

## Referències

* ↑ «Eliot Matazo». AS Monaco FC. [Consulta: 8 març 2023].
* ↑ Eliot Matazo, Fitxa a Soccerway
* ↑ «Résultat et résumé Monaco - Strasbourg, Ligue 1 Uber Eats, 5e journée, Dimanche 27 Setembre 2020» (en francès). L'Équipe. Arxivat de l'original el 4 desembre 2020. [Consulta: 27 setembre 2020].
* ↑ «Monaco Grind Out Win In Reims To Move Third». beIN SPORTS, 09-05-2021.
* ↑ «RAFC HUURT ELIOT MATAZO» (en neerlandès). Royal Antwerp, 01-02-2024. [Consulta: 2 febrer 2024].
* ↑ «Kenyan midfielder nominated for prestigious Golden Boy award | MozzartSportKe». www.mozzartsport.co.ke.

## Enllaços externs

* Perfil al lloc web de l'AS Monaco FC
* Eliot Matazo – Fitxa i estadístiques a la UEFA
# Districte de Ramgarh (Bengala)

El districte de Ramgarh fou una antiga divisió administrativa de Bengala a la que després fou l'agència de la Frontera del Sud-oest i més tard la divisió de Chhota Nagpur. El districte anava al nord-oest fins a Sherghati al districte de Gaya, a l'est incloïa la pargana de Chakai del districte de Monghyr i el zamindari raj de Pachet, i al sud i sud-oest abraçava el posterior districte de Palamau; Ranchi, que tenia el seu propi sobirà, en depenia a efectes administratius. El districte fou suprimit després de la revolta nacional dels kols el 1831-1832 i repartit una part entre els districtes de Gaya, Monghyr, Manbhum i Lohardaga (després Ranchi), formant la resta el districte d'Hazaribagh.

## Bibliografia

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Can Climent

Can Climent és un monument amb elements gòtics del municipi de Capçanes (Priorat) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català.

## Descripció

Sòlida construcció de planta rectangular, bastida de maçoneria i maó en una fase posterior, arrebossada en part, de planta baixa, un o dos pisos, segons el costat de la casa, i golfes, cobert per una teulada a dos vessants. La façana principal sembla la que dona a la plaça Vella, en tant que la del carrer de la Fou i la del carrer del Sol haurien estat accessòries. A les dues primeres hi ha portes amb bones dovelles. La façana principal és avui repartida en 5 portes que donen accés a altres tants habitatges, i on s'obren un nombre elevat de finestres.

## Història

L'edifici en qüestió sembla correspondre a un dels més antics del poble, i és possible que es tracti d'una de les masies que són citades el segle xvi. En qualsevol cas és el que respon a tipologies més antigues. En el transcurs del present segle, la propietat va ser dividida, motiu pel qual s'han fet un nombre elevat de modificacions, tant exteriors com interiors.

## Referències

* 1 2 «Can Climent». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 desembre 2012].

## Enllaços externs

* «Can Climent». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Iniistius celebicus

Iniistius celebicus és una espècie de peix de la família dels làbrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 16,1 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Moluques, Samoa, les Illes Marshall i les Illes Hawaii.

## Referències

* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bleeker, P. 1856. Beschrijvingen van nieuwe of weinig bekende vischsoorten van Manado en Makassar, grootendeels verzameld op eene reis naar den Molukschen Archipel in het gevolg van den Gouverneur Generaal Duymaer van Twist. Acta Soc. Sci. Indo-Neerl. v. 1: 1-80.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Randall, J.E. i J.L. Earle, 2002. Review of the Hawaiian razorfishes of the genus Iniistius (Perciformes: Labridae). Pac. Sci. 56(4):389-402.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Yoshiyuki Matsuyama

Yoshiyuki Matsuyama (Kyoto, Prefectura de Kyoto, 31 de juliol de 1966) és un futbolista japonès que disputà deu partits amb la selecció japonesa.

## Enllaços externs

* National Football Teams
* Japan National Football Team Database
# La Basseta (Formiguera)

La Basseta és un estany petit situat a 1.851,7 m alt del terme comunal de Formiguera, a la comarca del Capcir, de la Catalunya del Nord.
Està situat a prop de l'extrem occidental del terme de Formiguera, a llevant del Puig de Camporrells, dels Estanys de Camporrells i de l'Estany Gros, i al costat sud-est de l'Estany del Mig, i de l'Estany de la Basseta, a la capçalera de la Lladura, tots ells són en els vessants nord-est i est del Pic Peric. La Basseta és molt per dessota de tots els estanys anteriors.

## Referències

* ↑ La Basseta en els ortofotomapes de l'IGN
# El Khiam

El Khiam (àrab: الخیام, al-Ḫiyām) és un jaciment arqueològic situat prop de Uadi Khureitun, al desert de Judea, a la riba del Mar Mort.
Les troballes arqueològiques a El Khiam mostren una ocupació del lloc quasi contínua de grups de caçadors des del mesolític i primers períodes del neolític. La cultura Khiamiana (c. 10000-9500 aC), anomenada així per aquest lloc, es caracteritza per una tipologia de puntes de fletxa de sílex amb dues escotadures pròximes a la base, avui conegudes com a "puntes d'El Khiam".
El Khiam va ser excavat per primera vegada per René Neuville el 1934. Posteriorment també hi van excavar Jean Perrot el 1951 i González Echegaray el 1961.
La majoria de les troballes del jaciment són útils de sílex. Dins d'aquest repertori hi ha també una fulla d'obsidiana d'estratigrafia poc clara (Col·lecció/sondeig Perrot, potser la capa A) està feta d'obsidiana d'Anatòlia. Les figuretes de pedra calcària són similars a les de Nahal Oren, Netiv Hagdud, Mureibet i Gilgal.
La presència d'ossos d'animals al jaciment d'El Khiam no és gaire nombrosa. Les cabres salvatges hi representen les espècies més comunes (90% dels ossos identificables), seguides de la gasela d'aràbia (7%); L'ase, el senglar i el bestiar salvatge hi són rars. A causa de la petita mida mitjana dels caprids (com les cabres) i el gran nombre de restes de fetus trobats, Ducos suposa que són predominantment animals femenins que probablement eren caçats a finals d'hivern o principis de primavera. Es van trobar menys fetus a la capa 3, cosa que pot indicar un canvi en el temps de caça. Per tant, aquest assentament del període preceràmic es tracta probablement d'un assentament estacional de caça, que només s'ocupava a finals d'hivern/primavera.

## Referències

* 1 2 Gopher, 1994, p. 6-9.
* ↑ Gordus i Wright, 1969, p. 79-88.
* ↑ VVAA, 1991, p. 422.
* 1 2 Ducos, 1997, p. 77.
* ↑ Ducos, 1997, p. 78.
* ↑ Ducos, 1997, p. 81.

## Bibliografia

* Ducos, Pierre «פייר דוקו, הערכה מחודשת של הפאונה מהשכבות הניאוליתיות ממחסה הסלע אל-חיאם במדבר יהודה / A Re-Evaluation of the Fauna from the Neolithic Levels of El-Khiam». Mitekufat Haeven: Journal of the Israel Prehistoric Society, 1997.
* Gopher, Avi. Arrowheads of the Neolithic Levant: A Seriation Analysis (en anglès). Eisenbrauns, 1994. ISBN 9780931464768.
* Gordus, A. A.; Wright, Gary A. «Source Areas for Obsidian recovered at Munḥata, Beisamoun, Hazorea and El-Khiam». Israel Exploration Journal, 19, 2, 1969, pàg. 79–88.
* VVAA «An Early Neolithic Village Site in the Jordan Valley». Journal of Field Archaeology, 18, 4, 1991. JSTOR: 530405.
# Can Coderch (Sant Pol de Mar)

La Torre del carrer de la Riera és una obra noucentista de Sant Pol de Mar (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Torre construïda a principis del segle XX amb elements d'estil gòtic recreant l'ambient pairal propi en algunes construccions influïdes pel noucentisme. Així doncs, el portal d'accés al recinte i les finestres amb motllures gòtiques es distribueixen en una estructura que reuneix els elements i recursos arquitectònics de l'arquitectura popular catalana, com les obertures de les golfes, els colomars, l'era amb toves, els accessos enjardinats, etc. és una casa d'estiueig del mateix estil que altres cases de la població.

## Referències

* ↑ «Torre del carrer de la Riera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 març 2019].
# Institut Nacional de Reforma i Desenvolupament Agrari

El Institut Nacional de Reforma i Desenvolupament Agrari (IRYDA) va ser un organisme públic espanyol, actiu entre 1971 i 1995.

## Història

Fundat en 1971, va integrar l'Institut Nacional de Colonització i el Servei de Concentració Parcel·lària i Ordenació Rural, fusió que va tenir lloc en el si d'una reforma escomesa pel ministre d'Agricultura Tomás Allende y García-Baxter. La seva estructura orgànica va quedar aprovada el gener de 1972, per decret del 23 de desembre de 1971. Va desaparèixer en 1995, en refondre's amb l'Institut Nacional per a la Conservació de la Naturalesa (ICONA) en l'organisme autònom de caràcter administratiu Parcs Nacionals, adscrit al Ministeri d'Agricultura, Pesca i Alimentació a través de la Secretaria General de Desenvolupament Rural i Conservació de la Naturalesa.

## Referències

* ↑ Bosque Maurel, 1984, p. 175.
* 1 2 Gómez Benito, 2004, p. 65.
* ↑ «Ley 35/1971, de 21 de julio, de creación del Instituto Nacional de Reforma y Desarrollo Agrario». Boletín Oficial del Estado, 175, 23-07-1971, pàg. 12089-12092. ISSN: 0212-033X.
* ↑ «Decreto 3220/1971, de 23 de diciembre, por el que se aprueba la estructura orgánica del Instituto Nacional de Reforma y Desarrollo Agrario (IRYDA)». Boletín Oficial del Estado, 7, 08-01-1972, pàg. 309-311. ISSN: 0212-033X.
* ↑ «Real Decreto 1055/1995, de 23 de junio, por el que se modifica parcialmente la estructura orgánica básica del Ministerio de Agricultura, Pesca y Alimentación». Boletín Oficial del Estado, 158, 04-07-1995, pàg. 20272-20279. ISSN: 0212-033X.

## Bibliografia

* Bosque Maurel, Joaquín «Del INC al IRYDA: análisis de los resultados obtenidos por la política de colonización posterior a la guerra civil». Agricultura y Sociedad. Magrama, 32, 1984, pàg. 153-191. ISSN: 0211-8394.
* Gómez Benito, Cristóbal «Una revisión y una reflexión sobre la política de colonización agraria en la España de Franco». Historia del Presente. AHP, 3, 2004, pàg. 65-86. ISSN: 1579-8135.
# Yablochkov (cràter)

Yablochkov és un cràter d'impacte lunar força destruït, que es troba a l'hemisferi nord de la cara oculta de la Lluna. Es troba gairebé al sud de la gran plana emmurallada anomenada Schwarzschild.
Tant la vora com l'interior d'aquest cràter han estat fortament danyats per impactes posteriors, deixant una formació que és poc més que una depressió accidentada a la superfície. El més notable dels impactes sobrevinguts és el Yablochkov U a la vora nord-oest. Els impactes més petits es troben a la vora nord i sud. Hi ha una depressió similar al cràter al llarg de la paret interior sud-est i el sòl està marcat per diversos petits cràters.

## Cràters satèl·lit

Per convenció, aquestes característiques s'identifiquen en mapes lunars situant la carta al costat del punt mig del cràter que es troba més a prop de Yablochkov.
| Yablochkov | Latitud | Longitud | Diàmetre |
| U | 61,9° N | 120,8° E | 30 km |

## Referències

* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature. NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature». USGS, 25-07-2007. [Consulta: 5 agost 2007].
* Bussey, B.; Spudis, P. The Clementine Atlas of the Moon. New York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 978-0-521-81528-4.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature. Tudor Publishers, 1995. ISBN 978-0-936389-27-1.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature». Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 24 octubre 2007].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by the Working Group of Commission 17 of the IAU». Space Science Reviews, 12, 2, 1971, pàg. 136–186. Bibcode: 1971SSRv...12..136M. DOI: 10.1007/BF00171763.
* Moore, Patrick. On the Moon. Sterling Publishing Co., 2001. ISBN 978-0-304-35469-6.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook. Cambridge University Press, 1988. ISBN 978-0-521-33500-3.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon. Kalmbach Books, 1990. ISBN 978-0-913135-17-4.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes. 6th revised. Dover, 1962. ISBN 978-0-486-20917-3.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon. Cambridge University Press, 1999. ISBN 978-0-521-62248-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon. Springer, 2000. ISBN 978-1-85233-193-1.
# Bosquerola de coroneta castanya

La bosquerola de coroneta castanya (Myioborus brunniceps) és un ocell de la família dels parúlids (Parulidae).

## Hàbitat i distribució

Habita la selva pluvial, a les muntanyes del centre i sud-est de Bolívia i nord-oest de l'Argentina.

## Referències

* ↑ «Bosquerola de coroneta castanya». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2023(català)
# Elim (Alaska)

Elim és una població dels Estats Units a l'estat d'Alaska. Segons el cens del 2007 tenia 316 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Elim tenia 313 habitants, 84 habitatges, i 69 famílies La densitat de població era de 49,7 habitants/km².
Dels 84 habitatges en un 60,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 57,1% hi vivien parelles casades, en un 15,5% dones solteres, i en un 16,7% no eren unitats familiars. En el 14,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 2,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,73 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 4,16.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 41,9% tenia menys de 18 anys, un 10,5% entre 18 i 24, un 26,2% entre 25 i 44, un 14,7% de 45 a 60 i un 6,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 24 anys. Per cada 100 dones hi havia 131,9 homes. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 122 homes.
La renda mediana per habitatge era de 40.179 $ i la renda mediana per família de 40.893 $. Els homes tenien una renda mediana de 25.938 $ mentre que les dones 21.250 $. La renda per capita de la població era de 10.300 $. Aproximadament el 8% de les famílies i el 7,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Annual Estimates of the Population for Incorporated Places in Alabama». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Elim». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 16 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Elim». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 16 juliol 2010].
# Molècula d'adhesió cel·lular L1

Error de Lua a Mòdul:Infotaula_gene a la línia 1434: bad argument #1 to 'format' (string expected, got nil). La molècula d'adhesió cel·lular L1, amb l'abreviatura de l'anglès L1CAM (o L1 cell adhesion molecule) o L1, és una proteïna transmembrana membre de la família de proteïnes L1, codificada pel gen L1CAM. Aquesta proteïna, de 200-220 kDa, és una molècula d'adhesió cel·lular neuronal amb una forta implicació en la migració cel·lular, l'adhesió, l'augment de neurites, la mielinització i la diferenciació neuronal. També té un paper clau en els càncers resistents al tractament per la seva funció; o en l'aparició de metàstasis.
L1CAM és expressada específicament per les cèl·lules metastàtiques durant la invasió del parènquima cerebral i capil·lars. El nostre organisme, mitjançant FasL envia un senyal de mort paracrina cap a les cèl·lules proliferants. Tot i això, en resposta a un augment de neuroserpina, els mecanismes supressors tumorals es perden pel parènquima del cervell, donant lloc a metàstasi. Es va veure que alteracions en l’expressió de la neuroserpina tenien una alta correlació amb l’extensió d’adenocarcinoma de pulmó cap al cervell.
Va ser identificada el 1984 per M. Schachner que va trobar la proteïna en les neurones de ratolins post-mitòtics.
Les mutacions de la proteïna L1 són la causa de la síndrome L1, de vegades coneguda per l'acrònim CRASH (hipoplàsia del cos callós, retard, afàsia, paraplegia espàstica i hidrocefàlia).

## Referències

* ↑ «L1CAM: Cell adhesion and more». Progress in Histochemistry and Cytochemistry, 51, 2, 2016, pàg. 25–32. DOI: 10.1016/j.proghi.2016.05.001. PMID: 27267927.
* ↑ Ganesh, Karuna; Basnet, Harihar; Kaygusuz, Yasemin; Laughney, Ashley M.; He, Lan; Sharma, Roshan; O’Rourke, Kevin P.; Reuter, Vincent P.; Huang, Yun-Han «L1CAM defines the regenerative origin of metastasis-initiating cells in colorectal cancer». Nature Cancer, 1, 1, 01-01-2020, pàg. 28–45. DOI: 10.1038/s43018-019-0006-x. ISSN: 2662-1347 [Consulta: 15 gener 2020].
* ↑ Valiente, Manuel; Obenauf, Anna C.; Jin, Xin; Chen, Qing; Zhang, Xiang H.-F. «Serpins Promote Cancer Cell Survival and Vascular Co-Option in Brain Metastasis». Cell, 156, 5, 01-02-2014, pàg. 1002–1016. DOI: 10.1016/j.cell.2014.01.040. ISSN: 0092-8674.
* ↑ Ramnefjell, Maria; Aamelfot, Christina; Helgeland, Lars; Akslen, Lars A. «Low expression of SerpinB2 is associated with reduced survival in lung adenocarcinomas». Oncotarget, 8, 53, 03-10-2017, pàg. 90706–90718. DOI: 10.18632/oncotarget.21456. ISSN: 1949-2553.