OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Argimiro Rico Trabada

Argimiro Rico Trabada (San Bernabel, Baleira, 14 de setembre de 1905 - Montecubeiro, 16 d'octubre de 1937) va ser un mestre i polític gallec.
Va treballar com a professor i va estudiar magisteri a l'Escola Normal de Santiago de Compostel·la (1924-1927). Va ser professor a les escoles de la Fontaneira i San Bernabel. Va organitzar i va ser director de la Unió Cultural Sant Bernabé. Va organitzar la festa de l'arbre a l'escola St. Bernabel el 10 de maig de 1934. I va visitar regularment Montecubeiro, d'on provenia la seva mare, participant en activitats culturals desenvolupades per la Unió de Pagesos de Montecubeiro i en mítings, com el 14 d'abril de 1936, per celebrar la festa de la República, en què va pronunciar un discurs defensant la cultura com a factor d'alliberament.
L'octubre de 1937 un grup de falangistes el van anar a buscar a la casa i el van portar lligat a la muntanya. En una taverna del camí es van aturar a beure, deixant Argimiro lligat a la façana; en sortir, li van donar una puntada de peu i el van insultar. Van continuar caminant fins al lloc escollit on se li van tallar els testicles i la llengua. Li van introduir els testicles a la boca abans que morís, i li arrancaren els ulls. Tot seguit li dispararen varis trets amb una escopeta de caça fins a destrossar-li el crani tal com es va poder comprovar al recuperar-ne el cadàver totalment destrossat.

## Notes

* ↑ El Pueblo Gallego, 13-11-1934, p. 13.
* ↑ El Pueblo Gallego, 9-5-1934, p. 13.
* ↑ Mariño, Henrique «Muerte de un maestro republicano: "Le sacaron los ojos y le cortaron los testículos"». Público, 12-05-2017 [Consulta: 5 febrer 2021].
* ↑ Luis Valenzuela, Juan «Tortura y asesinato de un maestro republicano: "Le sacaro...». El Plural, 18-10-2020 [Consulta: 5 febrer 2021].

## Bibliografia

* Gabriel, Narciso de «Vida e morte dun mestre republicano». Sarmiento, 4, 2000, pàg. 9-38.

## Enllaços externs

* Argimiro Rico Trabada a la pàgina Nomes e Voces
* Fitxa a Repressió franquista a Lugo
# Andrea Razmadze

Andrea Razmadze (georgià: ანდრია მიხეილის ძე რაზმაძე) (Samtredia, 30 de juliol de 1889 $^{(Julià)}$ - Tbilisi, 2 d'octubre de 1929) va ser un matemàtic soviètic de Geòrgia.

## Vida i obra

Razmadze va acabar els seus estudis secundaris e 1906 a un institut de Kutaissi i el mateix any va començar els seus estudis universitaris a la universitat de Moscou. Es va graduar el 1910 i els anys successius va fer de professor a diferents escoles secundàries russes: a Mtsensk, a Múrom i a Podolsk, mentre estudiava per a fer el màster. El 1917 va obtenir el màster a la universitat de Moscou.
El 1918 va ser nomenat professor de la recentment fundada universitat de Tbilisi i aquell mateix any va donar les primeres classes d'anàlisi matemàtica en un perfecte georgià. El 1925 va obtenir el doctorat a la universitat de París amb una tesi en la qual estudiava les funcions amb salts finits. El 1929 va morir prematurament a Tbilisi.
A part de ser l'autor dels primers llibres de text d'anàlisi matemàtica en georgià, Razmadze va publicar un desena d'articles importants sobre càlcul de variacions, especialitzant-se en les solucions discontínues o, com ell les denominava, les solucions angulars.

## Referències

* ↑ Anònim, 2014, p. 3.
* ↑ Ignatieff, 1996, p. 73.
* ↑ Maugin, 2013, p. 189.
* ↑ Sharikadze, 2011, p. 11.
* ↑ Vashakmadze, 2017, p. 12.

## Bibliografia

* Anònim «Dedicated to the 125th birthday anniversary of Professor Andrea Razmadze» (en anglès). Qualitde, 2014, pàg. 3. ISSN: 1512-3391.
* Ignatieff, Yuri A. The Mathematical World of Walter Noll (en anglès). Springer, 1996. ISBN 978-3-642-79835-1.
* Maugin, Gérard A. Continuum Mechanics Through the Twentieth Century (en anglès). Springer, 2013. ISBN 978-94-007-6352-4.
* Sharikadze, Jondo. «Nikoloz Muskhelishvili – Scientist and Public Figure». A: Georgian National Academy of Sciences (ed.). Continuum Mechanics and Related Problems of Analysis (en anglès). Georgian National Academy of Sciences, 2011, p. 11-26.
* Vashakmadze, Tamaz «On the Origin of the Theory of Distributions or the Heritage of Andrea Razmadze» (en anglès). Bulletin of the Georgian Academy of Sciences, Vol. 11, Num. 2, 2017, pàg. 12-14. ISSN: 0132-1447.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Andrea Razmadze» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* «Professor Andrea Razmadze». Razmadze Mathematical Institute. [Consulta: 22 agost 2020]. (anglès)
# Andrea Riccardi

Andrea Riccardi (Roma, 16 de gener de 1950) és un historiador, professor universitari i pacifista italià, fundador de la Comunitat de Sant Egidi.

## Biografia

Nascut el 16 de gener de 1950 a la ciutat de Roma, des de 1981 és catedràtic d'Història del cristianisme i de les religions de la Universitat de Roma III, havent estat anteriorment professor de la Universitat de Bari i de La Sapienza de Roma.
El 1999, va rebre el Premi Houphouet-Boigny de la Pau de l'Organització de les Nacions Unides per a l'Educació, la Ciència i la Cultura, el 2001 fou guardonat amb el Premi Internacional Catalunya concedit per la Generalitat de Catalunya, i el 2004 va rebre el Premi Internacional Balzan per a la Humanitat, la Pau i la Fraternitat entre els Pobles.
El mes de novembre de 2011 el president del govern italià Mario Monti el nomenà ministre sense cartera encarregat de la cooperació internacional i la integració.
Andrea Riccardi també és membre del comitè d'honor de la Fondation Chirac, des que la fundació va ser creada el 2008 per l'expresident francès Jacques Chirac per promoure la pau mundial. També va participar com a membre del jurat l'any 2009 del Premi per a la Prevenció de Conflictes que atorga cada any aquesta fundació. Del 4 de gener de 2013 al 16 de maig de 2013, Riccardi va ser el president de Civic Choice, un partit polític centrista.

## Activisme social

Expert en temes de l'Església Catòlica i és autor de diversos llibres sobre la problemàtica de l'Església durant el segle xx, sobretot als països mediterranis. El 1968 va fundar la Comunitat de Sant'Egidi, una associació de laics catòlics, amb seu al barri romà de Trastevere, dedicada a promoure el diàleg i l'ecumenisme arreu del món i que compta amb més de 30.000 membres en uns 34 països.
És membre del Comitè d'Honor de la Coordinació internacional per al Decenni de la no-violència i de la pau creat per l'Organització de les Nacions Unides (ONU) l'any 1998.

## Referències

* 1 2 Siwak, Pedro. «Andrea Riccardi: “El espíritu de Asís es el arte de vivir juntos y en paz”», 15-21 marzo 2014. Arxivat de l'original el 2016-04-15. [Consulta: 2 abril 2016].
* ↑ "Andrea Riccardi", Berkley Center, Georgetown University
* ↑ «Guardonats». Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2020-07-09. [Consulta: 12 setembre 2022].
* ↑ "Manager, cooperanti e professori Ecco i ministri del governo Monti" (in Italian). La Repubblica. 16 November 2011. Retrieved 16 November 2011.
* ↑ «Fondation Chirac's honour committee». Fondationchirac.eu, 30-11-2012.
* ↑ «The jury for the Conflict Prevention Prize awarded by the Fondation Chirac». Fondationchirac.eu.
* ↑ «Parties and Elections in Europe».
* ↑ «Archived copy». Arxivat de l'original el 2013-10-19.
* ↑ «Comunidad de San Egidio». laici.va. Consejo pontificio para los laicos. [Consulta: 19 abril 2017].
* ↑ Tedeschi, Santiago «El personaje dle mes: Andrea Riccardi». [Madrid], 01-07-2022, p. 40-41.
# Andrea Rota

Andrea Rota (Bolonya, 1553 $^{(Gregorià)}$ - Bolonya, juny 1597) va ser un compositor italià.
Gairebé no es coneix res de la vida de Rota. Després de treballar uns quants anys a Roma, va estar a Venècia, on el 1579 va publicar el seu primer llibre de madrigals per a cinc veus i, finalment, va tornar a Bolonya, on va ser nomenat mestre de capella de la Basílica de Sant Petroni el maig de 1583 pel cardenal Giacomo Boncompagni, que el va aclamar com:
| « | <<" una persona molt fonamentada en la música...coneguda per ser bon compositor musical, com ara, pràctica en l'ensenyament, que havia ensenyat durant molts anys amb molta competència dels escolars">>. | » |
Per tant, podia disposar d'un gran cor format per 34 cantants, dels quals 20 purs cantors i 3 instrumentistes (un organista, un trombonista i un cornetista). El 1584 va publicar el Motectorum liber Primus (primer llibre de motets) i el 12 de desembre de 1594 el seu salari mensual va augmentar de 20 a 24 lires. L'any següent va rebre una quota de 80 lires per a la publicació de la seva Missarum liber primus (primer llibre de masses):... que dominen Andreas Rota magister que va fer magnituds de salms en diverses magnituds en el teatre de l'Església Sancti Petronij i el cor, també va fer i componen els títols de les mosses quasis cant in dies in ecclesia, i amb una satisfacció satisfactòria de les històries. Habere et uti tam in eclesia quam en other locis que seria honorable.
A la mort del compositor per dirigir el cor que es constituirà de: 30 cantants, dels quals 20 querubins, quatre trombons, un tocador de la corneta, 1 violinista i dues organistes: de fet, l'any abans, en 1596, va rebre l'ordre del constructor d'òrgans Baldassare Malamini la construcció d'un segon òrgue dins de la basílica.

## Anàlisi artística

Apreciat com a mestre de capella, va ser admirat com a compositor molts anys després de la seva mort, per exemple per Charles Burney, que va elogiar el seu domini contrapunt.

## Obres
### Música sagrada

* Motecte liber primus amb 5-8 veus (1584)
* Motectum liber secondus per a 5-8 veus i 10 veus (1595)
* Missarum liber primus (1595)
* 3 salms chori
* 4 misses: Missa brevis amb 4 veus, Misse de bello amb 6 veus, Missa en voz à Dieux amb 5 veus, Missa primer tons amb 6 veus
* 2 salms: Dixit Dominus per a 8 veus, Hodie Christus natus est per a 9 veus
* 11 magnificat a 8 i 12 veus
* i altres treballs menors d'aquest estil.

### Música secular

* El primer llibre de madrigals per a 5 veus (1579)
* El segon llibre de madrigals per a 5 veus (1589)
* El primer llibre de madrigals per a 4 veus (1592)
* i altres treballs menors del mateix estil.
# Anikanga

Anikanga fou rei de Polonnaruwa durant 17 dies el 1209. Era de sang reial però no se sap quin parentiu tenia amb altres sobirans.
El governador de Maya Rata, Anikanga, no va estar d'acord amb la decisió del general Ayasmanta de posar al tron a Dhammasoka (el propi fill d'Anikanga, de només 3 mesos) al tron, governant el general com a regent, ja que la corona, després de la deposició (o mort) de la reina Kalyanavati, havia de ser pel "governant de la terra" (i el governador de Maya Rata era considerat com a tal) i no pel seu fill i menys sota control del general. Anikanga va reclutar un exèrcit al sud de l'Índia (al país Cola) i amb aquesta forces va atacar Polonnaruwa i va ocupar la ciutat. Ayasmanta fou fet presoner i executat. Anikanga hauria fet matar tanmateix al seu propi fill infant, Dhammasoka, segurament per evitar problemes de legitimitat en el futur.
Al cap de 17 dies fou assassinat pel general Camanakka que va restaurar en el tron a la reina Lilavati però amb ell mateix exercint el poder efectiu.

## Referències

* Outlines of Ceylon history, per Donald Obeyesekere, "Times of Ceylon", Colombo, 1911.
# Aristida stipoides

Aristida stipoides és una espècie de planta gramínia que és planta nativa del Sahel africà i està estesa també per Kenya i Tanzània.

## Descripció

Planta ruderal aprofitada com farratgera anual de 90–150 cm d'alt, glabre excepte en les aurícules. Fulles planes o involutes de fins 45 cm de llargada i 4 mm d'amplada. Panícula de fins 50 cm de llargada.

## Referències

* FAO Arxivat 2011-12-07 a Wayback Machine.
# Leporinus reinhardti

Leporinus reinhardti és una espècie de peix de la família dels anostòmids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 17 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu São Francisco (Brasil).

## Referències

* ↑ Spix J. B. von & Agassiz L. 1829-1831. Selecta genera et species piscium quos in itinere per Brasiliam annos MDCCCXVII-MDCCCXX jussu et auspiciis Maximiliani Josephi I.... colleget et pingendso curavit Dr J. B. de Spix.... Monachii. Selecta Piscium Brasiliam. Part 1: i-xvi + i-ii + 1-82, Pls. 1-48.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Garavello, J.C. i H.A. Britski 2003. Anostomidae (Headstanders). p. 71-84. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Sarab

Sarab (en persa: سراب, romanitzat com Sarāb) és una ciutat capital del comtat de Sarab, província d'Azerbaidjan Oriental, Iran. Al cens del 2006 la seva població era de 42.057 habitants repartits en 11.045 famílies.
Sarab és famós per les catifes. De 1747 a 1813, fou la capital del kanat de Sarab.
Sarab es troba a 636 quilòmetres de Teheran, i 130 quilòmetres de Tabriz. Està situada entre les altes muntanyes de Bozquosh i el cim de Sabalan. Té una temperatura molt bona i agradable a l'estiu però molt freda a l'hivern. La ciutat de Sarab és un dels més vells i històrics poblaments de l'Azerbaidjan. Un epigraf que pertany al període d'Urartu ha estat trobat a prop la ciutat. Les muntanyes volcàniques situades al voltant de la ciutat contenen un gran nombre d'aigües de balneari i de corrents. Alguns dels llocs interessants a Sarab són la pedra del'oratori del Epigraf Qirax Qizlar, la pedra del Epigraf de Razliq localitzat a 12 km al nord de la ciutat de Sarab, l'altar del foc (Chahar Taqi) Agmiyan que es localitza al nord-est de la ciutat de Sarab i pertany al període sassànida, el caravanserrall Sara Saein del període safàvida, la vella mesquita de pedra de Jamalabad i Asneq que es localitza a Alan Baraghoush, i pertany al període islàmic primerenc, la mesquita Jami de Sarab que pertany al segle IX de l'hègira i balnearis d'aigües com Allah Hag, Abres i Sarab.

## Catifes

Les catifes de Sarab, classificades també com Heriz, tenen colors lluminosos més que brillants. El gentilici habitual per les catifes "de Sarab" era "Sarab-i", però després fou canviat a "Serapi". El 1876, quan les catifes van arribar al mercat d'Anglaterra, el Príncep de Gal·les va fer un viatge a Índia en el H.M.S. Serapis. La semblança dels noms va portar a la forma "Serapi" per les catifes.

## Vegeu també

Kanat de Sarab

## Referències

* ↑ Sarab, East Azerbaijan can be found at GEOnet Names Server, at this link, by opening the Advanced Search box, entering "-3082404" in the "Unique Feature Id" form, and clicking on "Search Database".
* ↑ "Census of the Islamic Republic of Iran, 1385 (2006)".
* ↑ Helfgott, Leonard Michael (1993) Ties that bind: a social history of the Iranian carpet Smithsonian Institution Press, Washington, D.C., p. 221, ISBN 1-56098-269-1
* ↑ Rzakhanov, Zaur (comp.) (2006) "Chronology of Azerbaijan History and neighboring regions"
* ↑ "Persian Rugs: Serapi Rugs and Serab Rugs and Carpets Guide"
# José Mandalúniz Ealo

José Mandalúniz Ealo (Galdakao, 19 de març de 1910 - ?) fou un futbolista basc de les dècades de 1930 i 1940.

## Trajectòria

Fou davanter de l'Athletic Club a finals dels anys vint. Guanyà la lliga espanyola els anys 1929-30 i 1933-34, i el campionat basc els anys 1929, 1934 i 1935. Jugà a l'Arenas de Getxo i breument al Reial Madrid, retornant a l'Athletic el 1933. La temporada 1935-36 fitxà pel RCD Espanyol.
Era cosí de José Iraragorri i políticament compromès, arriant a ser empresonat l'any 1933. Finalitzada la Guerra Civil emigrà a França, on continuà jugant a futbol a l'Stade Français i al FC Rouen. Amb aquest darrer club fou màxim golejador de la lliga francesa el 1942 amb 17 gols.
Més tard esdevingué entrenador al CEP Lorient, i del FC Rouen de 1950 a 1952. Intentà retornar a Espanya, en va, i acabà emigrant a Veneçuela.

## Palmarès

* Lliga espanyola:
** 1929-30, 1931-32, 1933-34
* Copa espanyola:
** 1929-30

## Referències

* 1 2 «José Mandaluniz». Athletic Club. Arxivat de l'original el 2017-11-07. [Consulta: 17 febrer 2016].
* 1 2 3 4 5 «Mandaluniz, el "Pitxitxi" frances». galdako.blogspot.com. [Consulta: 17 febrer 2016].
* ↑ Dictionnaire des footballeurs étrangers du championnat professionnel français : 1932-1997, Marc Barreaud, 1999

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Josep Leonci Lasplazas Pujolar

Josep Leonci Lasplazas Pujolar (Llers, 18 de juliol de 1897 - Barcelona, 20 d'agost de 1975), conegut com a José L. Lasplazas, fou un periodista i dirigent esportiu català.

## Biografia

En la seva joventut practicà diversos esports. En rem, va ser component de l'equip espanyol de vuit amb timoner que va participar en els Jocs Olímpics de París 1924; en futbol va jugar com a porter a l'Universitary SC, en el qual va coincidir amb Ricard Zamora, fou designat seleccionador català de futbol (1941-71), tot i que els partits els dirigia habitualment un entrenador professional, i entre el juny del 1959 i l'octubre del 1960 formà part d'un trio seleccionador de l'equip estatal; en rugbi va ser campió d'Espanya amb el Club Natació Barcelona, i en natació va ser campió de Catalunya en salts de trampolí. Com a dirigent esportiu va ser president de la Federació Catalana de Rem durant uns mesos de l'any 1935 representant el Reial Club Marítim de Barcelona.
La seva activitat com a esportista la va compaginar amb la de periodista, començà la seva trajectòria com a redactor de la Gaceta Sportiva (1922) i Sports (1923) i com a redactor en cap d'Aire Libre (1923). Seguí en el Diari de Barcelona i El Mundo Deportivo (1924-36). Després de la Guerra Civil Espanyola continuà col·laborant en ambdós diaris fins a la seva mort, el segon dels quals arribà a dirigir (1940-67). Fou locutor i cap d'esports de Ràdio Nacional d'Espanya a Barcelona, on la seva tasca fou reconeguda amb el premi Ondas (1956). Presidí l'Associació de Periodistes Esportius de Barcelona. També fou conferenciant sobre temàtica esportiva, i publicà la Enciclopedia de los Deportes (1959).

## Referències

* ↑ «a/es/notices/2012/11/lluis_lainz_maradona_enmascaro_con_una_hepatitis_una_enfermedad_de_transmision_sexual_28474.php El serbio Broćić sustituye a Helenio Herrera». Diario Gol. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ Enciclopèdia de l'Esport Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2012. ISBN 978-84-412-2106-.
* ↑ Gallen Utset, Carles. Les Federacions Esportives catalanes i els seus presidents. Barcelona: UFEC, 2013. ISBN Gi.1233-2013.
# Jotana

Jotana fou un antic estat tributari protegit a l'agència de Mahi Kantha, província de Gujarat, presidència de Bombai. La capital era Jotana una ciutat actualment al districte de Mehsana a l'estat de Gujarat a 23° 30′ N, 72° 18′ E﻿ / ﻿23.500°N,72.300°E﻿ / 23.500; 72.300.

## Referències

* ↑ Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# José Vega Rodríguez

José Vega Rodríguez (Ceuta, 19 de desembre de 1913 - Madrid, 30 de maig de 1992) va ser un militar espanyol, capità general de diverses regions militars, director general de la Guàrdia Civil i Cap d'Estat Major de l'Exèrcit de Terra durant la transició espanyola.
Era net d'un contralmirall i fill del tinent coronel Antonio Vega Montes de Oca, que va donar suport la sanjurjada. El 1936 va ingressar a l'Acadèmia d'Infanteria de Toledo i durant la guerra civil espanyola va lluitar com a alferes provisional i tinent a diversos regiments, entre ells el III Tabor del Grup de Forces Indígenes de Larraix n. 4. En acabar la guerra fou ascendit a capità i de 1941 a 1942 marxà com a voluntari amb la Divisió Blava, de la que en va tornar amb el grau de comandant, que li fou reconegut el 1948. El 1966 fou ascendit a general de brigada i fou cap del Terç de la Legió Alejandro Farnesio IV i cap d'Estat Major de la VII Regió Militar, De 1967 a 1969 fou governador de la província d'Ifni El 1973 fou ascendit a general de divisió i nomenat president del Consell Suprem de Justícia Militar, càrrec que va ocupar fins al 17 de maig de 1974, quan va ser designat director general de la Guàrdia Civil. Va ocupar el càrrec fins al 10 d'octubre de 1975 quan fou ascendit a tinent general i nomenat capità general de la VII Regió Militar amb seu a Valladolid. Després fou capità general de la I Regió Militar (Madrid) fins que el 13 de gener de 1977 fou nomenat Cap d'Estat Major de l'Exèrcit de Terra (JEME). Va dimitir del càrrec el maig de 1978 i l'agost del mateix any fou nomenat president del Consell Suprem de Justícia Militar. El desembre de 1979 passà a situació B.

## Referències

* ↑ Esquela al diari ABC
* ↑ Bienvenida al gobernador de Ifni, ABC, 21 de juny de 1967
* ↑ Llista de governadors de l'Ifni
* ↑ José Vega Rodríguez Arxivat 2018-08-06 a Wayback Machine. a benemeritaldia.org
* ↑ El teniente general Vega Rodriguez explica su dimisión, El País, 21 de maig de 1978
* ↑ Vega Rodríguez, presidente del Consejo Supremo de Justicia Militar, El País, 26 d'agost de 1978
* ↑ Biografia, El País, 18 de maig de 1978

## Enllaços externs

* Notícies sobre José Vega Rodríguez a El País
# Josep Maria Bach i Voltas

Josep Maria Bach i Voltas (Reus, 1939 - 8 de juny de 2017) fou un enginyer industrial català.
El 2003 va rebre la Creu de Sant Jordi pel seu paper rellevant en la indústria química a Catalunya, desenvolupat a través d'una dilatada trajectòria a la multinacional BASF. El 2000 fou nomenat vicepresident de la patronal FEIQUE, i el 1998 vicepresident de la fira Expoquímia. Fou també president mundial del programa de desenvolupament sostenible del Consell Internacional de Confederacions de la Indústria Química, i va presidir el Fòrum Cívic del Camp de Tarragona.

## Referències

* 1 2 «Fallece el empresario reusense Josep Maria Bach». Diari de Tarragona, 08-06-2017. [Consulta: 17 febrer 2019].
* ↑ «Currículum vitae» (pdf). El Circól de Reus. Arxivat de l'original el 2014-12-15. [Consulta: 14 desembre 2014].
* ↑ Els reusencs Josep Maria Bach i Jaume Vilalta reben avui la Creu de Sant Jordi, a vilaweb