OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Encarnación Gomá Jiménez

Encarnación Gomá Jiménez (Madrid, 4 de gener de 1859 - València, 11 de gener de 1935) va ser una professora de música espanyola, que va ser la primera professora d'aquesta matèria a l'Escola Normal de Mestres de València.
Natural de Madrid, va cursar estudis de música al Conservatori de la capital, on va matricular-se el 2 de setembre de 1865. Durant el primer any va cursar solfeig, i d'aquest ensenyament, el juny de 1869, mentre eren els seus mestres Pinilla i Gil, va obtenir el primer premi en els concursos públics del centre. En aquell moment també cursava estudis de piano.
Més endavant s'instal·là a València, on consta com a veïna i casada amb Liberato González, també professor de música. Va començar a treballar a l'Escola Normal de Mestres de la ciutat el 1889. Ben aviat va començar a esmerçar esforços perquè al centre s'hi poguessin impartir matèries d'educació musical dintre del pla formatiu de les futures mestres. Gomá considerava que la música un mitjà de cultura pública i el 1892 va adreçar una carta al Ministeri de Foment sol·licitant que s'establís classes de cant i piano, a més de ser nomenada mestra del centre, oferint-se a donar les classes sense rebre cap mena de salari. La instància va ser resolta de manera favorable i va esdevenir la primera professora de música de l'escola, lloc que va ocupar fins a la seva mort l'11 de gener de 1935.

## Referències

* ↑ Saldoni Remendo, Baltasar. Diccionario biográfico-bibliográfico de efemérides de músicos españoles (en castellà). vol. 2. Madrid: Imprenta de D. Antonio Pérez Dubrull, 1880, p. 22.
* 1 2 Agulló Díaz, M. Carmen; Juan Agulló, Blanca. Mestres de mestres: 150 anys de formació de mestres valencianes. València: Universitat de València, 2020. ISBN 978-84-9134-604-3.
* 1 2 Baldó Lacomba, Marc; Botella Nicolás, Ana M. El desafío de la cultura moderna: música, educación y escena en la Valencia republicana (1931-1939) (en castellà). València: Universitat de València, 2020. ISBN 978-84-9134-603-6.
# Estêvão da Gama

Estêvão da Gama és el nom dels següents personatges:
* Estêvão da Gama (pare de Vasco da Gama)
* Estêvão da Gama (fill de Vasco da Gama)
* Estêvão da Gama (cosí de Vasco da Gama), descobridor de Trindade e Martim Vaz
# Antoni Casamor d'Espona

Antoni Casamor d'Espona -conegut també com el senyor Antón- (Barcelona, 1907 - Cervià de Ter, 1979) va ser un escultor que va desenvolupar la major part de la seva activitat a Catalunya.
Format amb Joan Núñez i Josep Dunyach, va arribar a estudiar dibuix al costat de Salvador Dalí. El seu estil noucentista en les arts es desenvolupa de manera tardana, amb clares influències d'Arístides Maillol. Va centrar el seu treball a la figura femenina i va participar en diverses exposicions a Madrid i Barcelona entre 1932 i 1935, amb cert èxit.
Després del parèntesi de la Guerra Civil va continuar la seva tasca vinculat al grup de la Promoció Mediterrània d'Artistes Pintors i Escultors, arribant a participar en exposicions col·lectives a Berlín i Venècia en plena Segona Guerra Mundial.
A més de les obres que realitza de manera individual i aïllada, destaca el seu treball a la façana de la Catedral de Girona, on talla dues imatges de sant Josep i sant Jaume.
Va ser també un gran col·leccionista d'art i d'antiguitats. El conjunt de les peces que va recollir al llarg dels anys va servir per crear la Fundació Casamor, que es troba al municipi de Navata (Alt Empordà).

## Bibliografia

* Marín Silvestre, Maria Isabel [et al.].. 1875-1936. Anton Casamor. La obra de un gran artista. Navata: Fundació Casamor, 2008.

## Enllaços externs

* Fitxa biogràfica de l'Ajuntament de Girona Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine.
* Biografia al web del Museu de l'Empordà Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
# Telmatobius platycephalus

Telmatobius platycephalus és una espècie de granota que viu a l'Argentina.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Lavilla, E. 2004. Telmatobius platycephalus. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 17 de gener de 2008.
# El Farigoler

El Farigoler és una masia de l'Esquirol (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de planta quadrada (8 x 8) coberta a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana situada a migdia. El cos original presenta annexes recents i també antics voltants de totes les façanes excepte la principal. Els dos laterals utilitzats com el garatge i l'altre com a cobert. La façana principal presenta el portal desplaçat de la línia del carener i les finestres presenten simetria. Les altres façanes són pràcticament cegues i sense simetria. Les obertures tenen la majoria els emmarcaments de pedra picada. La llinda del portal principal està datada (1753) i presenta inscripcions. Tot l'edifici té una línia molt equilibrada.

## Història

Antiga masia del segle xviii documentada des del segle xii. Apareix mencionat en el "Nomenclator de la Provincia de Barcelona. Partido Judicial de Vich. 1860" com casa de pagès.

## Referències

* 1 2 «El Farigoler». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].
# Arnošt Kreuz

Arnošt Kreuz o Ernst Kreuz (Neštěmice, 9 de maig de 1912 - Harksheide, 9 de febrer de 1974) fou un futbolista txec de la dècada de 1930.
Fou 3 cops internacional amb la selecció de Txecoslovàquia, amb la qual participà en el Mundial de 1938. Pel que fa a clubs, defensà els colors del Teplitzer FK, Sparta Praga, DFC Praga i SK Pardubice.

## Referències

* ↑ Brož, Radovan. «Životní osudy fotbalisty Kreuze» (en txec). Klub přátel Pardubicka, 30-12-2012. [Consulta: 15 juny 2014].
* ↑ «Perfil». fifa.com. Arxivat de l'original el 2014-12-29. [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ «1938 FIFA World Cup France». fifa.com. Arxivat de l'original el 2011-10-13. [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ Arnošt Kreuz - estadístiques internacionals al lloc web de l'Associació de Futbol de la República Txeca (txec)
# Gardi Kannu

Gardi Kannu o Garni Kannu fou un estat arameu de situació indeterminada en la zona del Balikh i el Khabur. Es va crear a principis del segle X aC i com un segle després fou sotmès a tribut per Adadnirari II (912-891 aC). Hauria estat annexionat en els següents anys, a tot tardar en el regnat de Assurnasirpal II (884-859 aC).

## Bibliografia

* C. Dreys, Historia Universal, Barcelona, 1894
* Elena Cassin, Jean Bottéro i Jean Vercoutter, Los imperios del antiguo oriente, Madrid 1971
# Cap (geografia)

Un cap, punta o promontori és un accident geogràfic format per una massa de terra que es projecta cap a l'interior del mar. Rep aquest nom sobretot quan la seva influència sobre el flux dels corrents costaners és gran i provoca dificultats per a la navegació. Alguns caps són especialment famosos per això, com el cap d'Hornos o el de Bona Esperança.

## Referències

* ↑ «Cap (geografia)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Viccionari
# Verso Books

Verso Books (abans New Left Books) és una editorial amb seu a Londres i Nova York, fundada el 1970 pel l'equip de la revista política New Left Review.
El nom de «Verso» fa referència al terme tècnic de la pàgina esquerra d'un llibre, recto i verso, i és també un joc de paraules sobre la seva perspectiva política a la vegada que apel·la al terme «viceversa».
Verso Books va començar com una impremta de llibres i s'ha consolidat com una editorial d'obres d'assaig sobre temàtiques relacionades amb les relacions internacionals, amb autors com Tariq Ali, Paul Virilio, Terry Eagleton, Slavoj Žižek, Angela Davis, Judith Butler o Arundhati Roy. Això no obstant, Verso Books també ha publicat ficció al llarg dels anys. L'editorial ha merescut el reconeixement internacional per les seves traduccions d'obres de pensadors europeus, especialment de l'Escola de Frankfurt. El títol més venut de Verso Books és l'autobiografia de l'activista guatemalenca Rigoberta Menchú, guardonada amb el Premi Nobel de la Pau el 1992.
Els títols de Verso Books són distribuïts als Estats Units per Random House. El 8 d'abril de 2014, Verso Books va començar a aplegar llibres electrònics sense gestió de drets digitals amb compres impreses realitzades a través del seu lloc web. El director gerent de Verso, Jacob Stevens, va afirmar que esperava que la nova oferta de Verso aportés 200.000 lliures als ingressos de l'editorial durant el seu primer any, ajudant a «sacsejar la relació dels editors amb els seus lectors i donant suport a la publicació independent».
El 2019, Verso Books va presentar la seva col·lecció de ficció. L'editor Cian McCourt va afirmar: «volem publicar una escriptura audaç i intel·ligent que sigui políticament astuta, però no dogmàtica ni sense encant» El 2020, Verso Books havia publicat més de 1.800 títols.

## Referències

* ↑ «Verso Books launches 'bold' fiction imprint | The Bookseller». www.thebookseller.com. [Consulta: 15 abril 2020].
* ↑ Verso Books, About Verso
* ↑ «Verso». www.versobooks.com. Arxivat de l'original el 2020-04-25. [Consulta: 15 abril 2020].
* 1 2 «E-book/print bundling venture from Verso». thebookseller.com.
* ↑ Barron, Michael. «Verso, Feminist Press Turn 50». Publishers Weekly, 03-07-2020. [Consulta: 16 setembre 2020].
# Espàdix

Un espàdix és una inflorescència de tipus d'espiga, amb petites flors apinyades sobre un eix carnós. Aquest tipus d'inflorescència es presenta en certes monocotiledònies, sobretot en membres de la família Araceae, raó per la qual anteriorment eren anomenades espadiciflores.
En aquestes inflorescències, comunament hi ha una espata (bràctea gran, herbàcia, en general cridanera i solitària) envoltant o tancant parcialment des de baix l'espàdix. L'anomenada «flor» d'Anthurium és un espàdix típic amb espata gran vistosa. La flor d'Amorphophallus titanum és citada sovint com «la flor més gran», encara que realment és una inflorescència. En alguns gèneres d'Araceae, l'espata pot portar més de 2.000 flors.

## Exemples de diferents tipus d'espàdix

* Spathiphyllum floribundum
* Anthurium andraeanum
* Tall transversal d'àrum maculat
* Lliri d'aigua o cal·la (Zantedeschia aethiopica)

## Bibliografia

* Font i Quer, Pius; Bolòs, Oriol de. Iniciació a la botànica. 2a. edició. Fontalba, 1979. ISBN 84-85530-08-X.
* de Bolòs, Oriol [et al.].. Flora manual dels Països Catalans. 2a edició. Barcelona: Pòrtic, 1993. ISBN 84-7306-400-3.
# Telmatobius oxycephalus

Telmatobius oxycephalus és una espècie de granota que viu a l'Argentina.

## Referències

* Lavilla, E. 2004. Telmatobius oxycephalus. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 17 de gener de 2008.
# El Rectoret (Cunit)

El Rectoret és una obra de Cunit (Baix Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

El rectoret és una masia situada a la parcel·la ubicada entre l'Avinguda de la Roca Plana i el carrer Marià Espiral. La construcció ha sofert importants transformacions amb el pas dels anys. Un dels seus darrers propietaris fou el pintor barceloní noucentista Marià Espinal. D'acord amb els cànons noucentistes, va erigir-se una nova façana bastida d'elements classicitzants.

## Referències

* ↑ «El Rectoret». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 febrer 2019].
* ↑ «Masia Rectoret - Cunit - Pobles de Catalunya». [Consulta: 8 febrer 2019].
# Arseni

Arseni (Arsenius) és el nom dels següents personatges:
* Arseni de Constantinoble, o Arseni Autorià, Patriarca de Constantinoble (segle XIII).
* Arseni (monjo), monjo grec (s. IV).
* Arseni el Gran, sant dels segles IV i V
Viccionari
# Fairborn

Fairborn és una ciutat dels Estats Units a l'estat d'Ohio. Segons el cens del 2000 tenia 32.052 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Fairborn tenia 32.052 habitants, 13.615 habitatges, i 8.019 famílies. La densitat de població era de 947,6 habitants/km².
Dels 13.615 habitatges en un 26,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 42,8% hi vivien parelles casades, en un 12,4% dones solteres, i en un 41,1% no eren unitats familiars. En el 31% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,28 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,86.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21% tenia menys de 18 anys, un 18,4% entre 18 i 24, un 29,3% entre 25 i 44, un 19,7% de 45 a 60 i un 11,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 31 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 36.889 $ i la renda mediana per família de 44.608 $. Els homes tenien una renda mediana de 34.853 $ mentre que les dones 25.353 $. La renda per capita de la població era de 18.662 $. Aproximadament el 8,9% de les famílies i el 14,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Fairborn». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Fairborn». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Fayetteville

«Fayetteville» té aquests significats:
* Fayetteville (Arkansas)
* Fayetteville (Carolina del Nord)
* Fayetteville (Illinois)
* Fayetteville (Ohio)
* Fayetteville (Pennsilvània)
* Fayetteville (Tennessee)
* Fayetteville (Virgínia de l'Oest)
# Estadi Nacional de Pequín

L'Estadi Nacional de Pequín (en xinès: 国家体育场/國家體育場, guójiā tǐyùchǎng) va ser l'Estadi Olímpic dels Jocs del 2008 a Pequín, Xina. Fou dissenyat pels arquitecte suïssos Jacques Herzog i Pierre de Meuron, els mateixos arquitectes que dissenyaren l'Allianz Arena. L'arquitecte i artista xinès Ai Weiwei n'ha estat el conseller artístic.
L'estadi es va construir per acollir 91.000 persones, però un cop finalitzats els Jocs Olímpics es reduirà fins als 80.000.
Sovint és anomenat niu d'ocell a causa de la xarxa d'acer existent a l'exterior i del fet que està cobert per una membrana transparent. L'estadi fa 330 metres de llarg, 220 m d'ample i 69 d'alçada.
# Fernando Puig de la Bellacasa y Aguirre

Fernando Puig de la Bellacasa y Aguirre (Madrid, 1 d'agost de 1952) és un advocat madrileny i alt funcionari de l'Estat. Membre del Cos Superior d'Administradors Civils de l'Estat, és cosí germà del diplomàtic José Joaquín Puig de la Bellacasa i d'Esperanza Aguirre.
Llicenciat en Dret per la Universitat Complutense de Madrid, ha estat director general de Cooperació Informativa en Presidència del Govern, conseller d'Informació a l'Ambaixada d'Espanya a França, director general de Política Interior i sotssecretari del Ministeri de l'Interior.
El 1995 va ser nomenat director de l'Oficina Espanyola de Turisme a París i, posteriorment, va ser director del Palau de Congressos de Madrid. El 2004 va ser nomenat sotssecretari de Sanitat i Consum i, el 2007, secretari d'Estat de Cooperació Territorial. El 2010, va ser secretari general de Relacions Institucionals i Coordinació del ministeri de Foment fins que, el 2012, Miguel Cardenal el va nomenar subdirector general d'Esport Professional i Control Financer al CSD, on va auditar i fiscalitzar les federacions esportives espanyoles de taekwondo, tennis, bàsquet i futbol i va iniciar processos contra els seus presidents. L'abril de 2017 es va incorporar com a conseller d'Educació a l'Ambaixada d'Espanya a París.

## Referències

* 1 2 3 «Así es el alto funcionario que ha hecho tambalearse a cuatro federaciones deportivas españolas - elEconomista.es» (en castellà). El Economista, 19-07-2017.
* ↑ Brunet, José María «Fernando Puig de la Bellacasa, a Interior». La Vanguardia, 05-05-1990.
* ↑ Castelao, Eduardo J. «Puig de la Bellacasa, el azote de los presidentes» (en castellà). El Mundo, 18-07-2017.
# Ferroceri

El Ferroceri és un aliatge metàl·lic, fet per l'home, que té la peculiaritat de produir gran quantitat d'espurnes quan es frega contra una superfície rugosa, com pot ser l'acer estriat. A causa d'aquesta propietat, anomenada piroforicitat, s'usa en nombroses aplicacions, com ara joguines mecàniques, "xisper" per a soldadura, iniciadors de foc per kits de supervivència i, potser l'aplicació més famosa, com a iniciador de la ignició del gas en els moderns encenedors. L'antic pedrenyal en l'actualitat ha estat substituït pel ferroceri que va ser inventat per Carl Auer von Welsbach.
El desenvolupament del ferroceri va tenir tres etapes fonamentals, en la primera es componia de ferro i ceri, en la segona etapa es va incloure lantà per produir espurnes més brillants i finalment, en una tercera fase, es van afegir altres metalls pesants.
El ferroceri modern està compost normalment de:
* Ferro: 19%
* Ceri: 38%
* Lantani: 22%
* Neodimi: 4%
* Praseodimi: 4%
* Magnesi: 4%

## Vegeu també

* Foguer
* Caixa d'esca
* Metxa
* Pistó foguer
* Pedra foguera

## Referències

* ↑ Cerium flint rod product description
* Jorgenson, John D.; Corathers, Lisa A.; Gambogi, Joseph; Kuck, Peter H.; Magyar, Michael J.; Papp, John F.; Shedd, Kim B.. Minerals Yearbook 2006: Ferroalloys. United States Geological Survey [Consulta: 24 abril 2009].
# Ferrochiavennita

La ferrochiavennita és un mineral de la classe dels silicats que pertany al grup de les zeolites.

## Característiques

La ferrochiavennita és una zeolita de fórmula química Ca$_{1-2}$Fe[(Si,Al,Be)₅Be₂O$_{13}$(OH)₂]·2H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2012, sent publicada per primera vegada el 2013. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3.
Les mostres que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservades a les col·leccions mineralògiques del Museu Canadenc de la Natura, al Quebec (Canadà), amb el número de catàleg: cnmmc 86554, i al Museu d'història natural d'Oslo (Noruega), amb els números d'espècimens: 43434 i 43435.

## Formació i jaciments

Va ser descrita gràcies a les mostres trobades en dos indrets del comtat noruec de Vestfold og Telemark: la pedrera de granit A/S, situada a Tvedalen (Larvik), i al tall de la carretera E18 al seu pas per Blåfjell, a Langangen (Porsgrunn). Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Ferrochiavennite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 29 setembre 2021].
# Ferrocianur

Ferrocianur és el nom de l'anió [Fe(CN) 6]4− . En solució aquosa aquest complex de coordinació resulta relativament poc reactiu. Generalment es troba disponible en forma de sal ferrocianur de potassi, la qual té la fórmula K 4[Fe(CN) 6].
El ferrocianur va ser identificat primer per l'anàlisi del pigment dit Blau de Prússia. Ferrocianur en llatí significa substància blava amb ferro. El cianur s'hauria format durant la manufactura del compost.
Tanmateix, l'anió ferrocianur, quan no està acomplexat amb cations de ferro, té un color lleugerament groc.

## Química de coordinació

El [Fe(CN) 6]4− és una espècie diamagnètica.
La reacció més important d'aquest anió és la seva oxidació a ferricianur:
    [Fe(CN) 6]4− → [Fe(CN) 6]3− + e$^−$

## Utilització en recerca bioquímica

La membrana plasmàtica de les cèl·lules és impermeable al ferrocianur i al seu producte oxidat, el ferricianur. Per això, el ferrocianur ha tingut gran utilització com sonda extracel·lular receptora de electrons en l'estudio de less reaccions redox que ocorren en les cèl·lules.

## Vegeu també

* Ferrocianur de potassi
* Ferricianur

## Referències

* ↑ Holleman, A. F.; Wiberg, E.. Inorganic Chemistry. San Diego: Academic Press, 2001. ISBN 0-12-352651-5.
* ↑ Appleby, C. A., and Morton, R. K., Lactic dehydrogenase and cytochrome b2 of baker's yeast: Purification and crystallization. Biochem. J., 71, 492-499 (1959).
# Ferrocarrils de muntanya de l'Índia

Els ferrocarrils de muntanya de l'Índia són aquelles línies que passen substancialment per regions muntanyoses. Construïdes durant el segle xix i principis del segle XX pel poder colonial britànic (Raj), aquestes línies han estat funcionant des d'aleshores.Estan inscrites a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 1999 i ampliat el 2005 i 2008.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Mountain Railways of India» (en anglès). [Consulta: 16 març 2021].
# Font Vella (Palafrugell)

La Font Vella és una obra eclèctica de Palafrugell (Baix Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La font es troba sobre un pedestal amb quatre graons de pedra quadrangulars d'angles arrodonits. És una alta pilastra motllurada rematada amb el fanal de vidre muntat amb ferro amb un coronament ornamental metàl·lic. La part inferior té un basament de més gruix del qual surt un broc mot predominant pel qual rajava la font sobre una pica exempta en forma de copa, també metàl·lica.

## Història

La font dona nom al carrer. Actualment està inutilitzada i només serveix com a fanal. L'aigua provenia d'una abundosa deu situada dins la finca que actualment és el casal popular. Al costat de la font i havia un safareig i basses actualment soterrats sota el nivell del carrer i encara conservats en bona part segons s'ha pogut comprovar en alguna ocasió en fer-hi obres. Actualment la mateixa deu alimenta d'aigua el safareig de la font. Safareig públic que es troba al sector meridional del carrer Ample.

## Referències

* 1 2 «Font Vella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2018].
# Font Vella (Barberà de la Conca)

La Font Vella de Barberà de la Conca és una obra protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Està situada a la plaça del mateix nom on comencen els camins de Pira i d'Ollers.

## Descripció

L'aigua que raja a la font neix en una mina que s'endinsa a la veïna parada el Senyor (finca que faldeja els costers del castell templer. El segle xviii (1772) com tantes fonts d’arreu, la Font Vella barberenca fou monumentalitzada segons l'estil barroc. S'hi construí un mur exempt de contorn curvilini i simètric amb cinc canelles de ferro i una pica de pedra al peu, d’on l’aigua correria canalitzada cap a l'abeurador i els rentadors comunals. Aquests rentadors, o safaretjos, dissortadament foren enderrocats l'any 1983.

## Història

De les moltes fonts que hi ha al terme de Barberà, la Font Vella és la que apareix documentada més aviat, l'any 1175 probablement en els orígens de la població. A més d'omplir l'abeurador i els rentadors, del seu cabal regaven els "horts de castell" (una sèrie de regadius que hi ha aigües avall).
La Font Vella és la font on els barberencs anaven a buscar aigua abans de la instal·lació de l'aigua corrent. La plaça de la Font Vella ha estat secularment centre festiu i d'esbarjo; final del passeig de les tardes estivals on els barberencs, els dies de festa acudien a beure un refresc. A la Plaça de la Font, l'any 2008 l'Ajuntament hi col·locà una reproducció de la creu de terme de Santa Anna de Montornès. Es recuperava així una vella tradició, car fins al segle xix a Barberà hi havia set creus de terme (a la Font Vella, al Portal de Baix, al Camí de la Pedrera, al Camí de Montblanc, al Camí de Sarral i al Portal de Dalt)

## Referències

* ↑ "fontem ubi frecuencius pergunt aurire vile Barberano" (Plaza, 1990, p. 110)
* ↑ Plaza, 1990, p. 72-73
* ↑ Porta, 1984, p. 235; Plaza, 1990, p. 86.

## Bibliografia

* PORTA i BLANCH, Josep (1984): Arreplec de dades per a la història de Barberà, (Ed. a cura de Joan Fuguet i Sans), Ajuntament de Barberà, Barberà. ISBN 84-505-0644-1
* PLAZA ARQUÉ, Carme (1990): Història de Barberà a través dels noms, Excma. Diputació de Tarragona, Tarragona.