OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El Cid (Corneille)

El Cid (en francès, Le Cid) és una tragèdia teatral estrenada el 1637 i escrita per Pierre Corneille, contemporani de Molière. Pertany al classicisme, del qual n'és un exemple de rigor. Com a les altres obres de Corneille, i a diferència d'altres reeixits autors de tragèdies contemporanis seus, la virtut de l'heroi fa que acabi superant les dificultats a les quals es troba.
L'argument i el personatge protagonista, Rodrigo Díaz de Vivar, dit el Cid, es basen en el romanç medieval castellà Cantar de Mio Cid (segle xiii) i en la posterior, també en castellà Las mocedades del Cid (1605?), del valencià Guillem de Castro. A l'època de Corneille, l'elecció d'un tema medieval i a més situat a Castella era molt original i va despertar polèmica.

## Traduccions al català

Existeixen dues traduccions al català en versos alexandrins. El 1998 Josep Maria Vidal Turón feia la seva versió que va ser representada a la Sala Beckett entre altres llocs. Per altra banda, l'octubre de 2008 es va publicar una traducció de l'obra al català, a càrrec de Jordi Parramon i Blasco dins del recull Tragèdies selectes. Pierre Corneille. Edicions de 1984.

## Referències

* 1 2 3 Littérature progressive du français. Niveau Avancé, pàg. 23. Nicole Blondeau i Ferroudja Allouache. CLE International, 2005. ISBN 978-209-033731-0 (francès)
* ↑ «Mostra de Teatre de Barcelona 2001». web. Sala Beckett. [Consulta: 3 agost 2015].

## Enllaços externs

* Text íntegre a Gallica (francès)
# Edoardo Pesce

Edoardo Pesce (Roma, 12 de setembre de 1979) és un actor italià.

## Biografia

Va estudiar interpretació amb l'actor Enzo Garinei i va debutar en el teatre, però va guanyar notorietat amb la seva actuació en les sèries de televisió Romanzo criminale i I Cesaroni.
Va rebre elogis per part de la crítica per interpretar el violent «Simone» en el film Dogman del director Matteo Garrone, i va guanyar el Premi David di Donatello com a millor actor de repartiment i el Nastro d'Argento al millor actor, empatant amb el protagonista Marcello Fonte.

## Filmografia

* Viva l'Italia (2012)
* Il terzo tempo (2013)
* Se Dio vuole (2015)
* Tommaso (2016)
* Fortunata (2017)
* Cuori Puri (2017)
* Dogman (2018)
* Non sono un assassino (2019)
* Io sono Mia (2019)
* Permette? Alberto Sordi (2020)

## Televisió

* Romanzo criminale – La serie (2008-2010)
* Intelligence - Servizi & segreti (2009)
* Anna e i cinque (2011)
* Squadra antimafia - Palermo oggi (2013)
* I Cesaroni (2014)
* C'era una volta Studio Uno (2017)
* Il cacciatore (2018)
* Non ho niente da perdere (2019)
* Io sono Mia (2019)

## Referències

* ↑ «Edoardo Pesce, la carriera dell'attore di "Romanzo Criminale" tra cinema e televisione». Popcorn TV, 27-05-2017. [Consulta: 18 maig 2019].
* ↑ «Teatro Ambra, Edoardo Pesce in scena con "Spregevole"». Il Quotidiano del Litorale, 20-04-2015. Arxivat de l'original el 2019-05-18. [Consulta: 18 maig 2019].
* ↑ Finos, Adrianna. «Edoardo Pesce: “Nessuno mi riconosce in Dogman? Io canto e sogno Scorsese”». Rep, 02-07-2018. [Consulta: 18 maig 2019].
* ↑ Berti, Barbara. «David di Donatello 2019, i vincitori. Dogman pigliatutto». Quotidiano.net, 28-03-2019. [Consulta: 18 maig 2019].
* ↑ «Nastro d'Argento a Edoardo Pesce: “Simoncino è aggressivo ma fragile”». La Stampa, 30-06-2018. Arxivat de l'original el 2019-05-18. [Consulta: 18 maig 2019].
# Edvard Kardelj

Edvard Kardelj, també conegut pel nom de guerra de Bevc, Sperans i Krištof (Ljubljana, 27 de gener de 1910 - Ljubljana, 10 de febrer de 1979) va ser un polític, periodista i partisà iugoslau, militant del Partit Comunista d'Eslovènia, il·legal durant la Segona Guerra Mundial.
A partir de l'any 1941, va col·laborar en la resistència eslovena contra l'ocupació nazi al costat de Tito. Se'l considera com un dels ideòlegs principals de la formació de la República Federal Popular de Iugoslàvia, al costat de Tito. Va participar en les converses i negociacions amb Stalin per a reconèixer la supremacia soviètica en la zona. Va defensar la ruptura de Iugoslàvia amb la Unió Soviètica el 1948 a la recerca de la seva pròpia via cap al socialisme. Va mantenir influència sobre el servei d'intel·ligència de l'exèrcit, el KOS. De 1948 a 1953, Kardelj va ser ministre d'Afers exteriors iugoslau. De 1963 a 1967, va dirigir l'oficina del president del parlament federal. Va ser membre de l'Acadèmia Eslovena de les Arts i les Ciències i va rebre oficialment els honors de'Heroi Nacional de Iugoslàvia. Kardelj va morir a Ljubljana i el seu enterrament va causar gran impacte i grans concentracions de gent a Eslovènia, que van anticipar què ocorreria un any després amb la defunció de Tito.
A part de molts carrers amb el seu nom, la ciutat costanera de Ploče, al sud de Croàcia, va ser anomenada Kardeljevo durant els períodes 1950-1954 i 1980-1990. La majoria van recobrar els seus noms anteriors amb l'ensorrament del règim comunista.
Un dels seus llibres més influents i contradictoris és Razvoj slovenskega narodnega vprašanja (El desenvolupament de la qüestió nacional eslovena) de 1939.

## Referències

* ↑ Ramet, Sabrina P. The Three Yugoslavias State-Building and Legitimation, 1918-2005 (en anglès). Indiana University Press, 2006, p. 142. ISBN 9780253346568.
# Elies II del Maine

Elies II del Maine († 15 de gener de 1151) fou el fill petit de Folc V d'Anjou i la seva primera dona Ermengarda del Maine, filla d'Elies I del Maine. Hi ha un debat històric sobre si va ser mai comte del Maine.
És possible, però poc probable, que el seu pare deixés el comtat del Maine al seu fill gran, Jofré V d'Anjou, governador d'Anjou, del Maine i de Touraine. Elies es va rebel·lar el 1145, però fou capturat i empresonat indefinidament pel seu germà. Joan de Marmoutier, escrivint a la dècada de 1170, estableix que Jofré V va alliberar Elies, però que va morir de febre. Hi ha poques fonts que citen Elies com a comte del Maine.
Es va casar amb Felipa, filla de Rotrou III de Perche. La seva filla, Beatriu, es va casar amb Joan d'Alençon, amb qui va tenir descendència.
| Precedit per: Jofré V | Comte del Maine 1151 | Succeït per: Enric II |

## Referències

* ↑ John of Marmoutier, Historia Gaufredi ducis Normannorum et comitis Andegavorum, in Chroniques des comtes d'Anjou et des seigneurs d'Amboise, ed. L. Halphen & R. Poupardin (Paris, 1913), pp.170-231: 207.
* ↑ Robert of Torigny, Chronique, ed. L. Delisle (2 vols., Rouen, 1873), II, p.28.
# James Johnson Sweeney

James Johnson Sweeney (1900–1986) va ser un conservador, crític i escriptor sobre art modern. Sweeney es va graduar a la Universitat de Georgetown el 1922. Entre 1935 i 1946, va ser conservador del Museu d'Art Modern de Nova York. Posteriorment va ser el segon director del Solomon R. Guggenheim Museu, entre 1952 i 1960. Durant el seu mandat, va expandir l'abast de la col·lecció incloent pintura expressionista abstracte, així com escultura, i va establir el programa de préstecs de llarg termini el 1953. També va ser el crear dels Guggenheim International Awards el 1956. També va estar involucrat parcialment en la construcció de l'edifici de Frank Lloyd Wright, amb qui va tenir una relació antagonista. Posteriorment, durant la dècada de 1960 va exercir com a consultor a la National Gallery of Australia. Sweeney va morir el 14 d'abril de 1986 a Manhattan.

## Referències

* ↑ Sorensen, Lee.
* ↑ «James Johnson Sweeney records». Solomon R. Guggenheim Museum. [Consulta: 6 març 2014].
* ↑ Green, Pauleen (ed). Building the Collection. National Gallery of Australia, 2003. ISBN 0-642-54202-3.
* ↑ Grace Glueck. «JAMES JOHNSON SWEENEY DIES; ART CRITIC AND MUSEUM HEAD». The New York Times, 15-04-1988. [Consulta: 29 gener 2013].
# Jaume Alenyar i Ginard

Jaume Alenyar i Ginard (Palma, 1869-1945) fou un arquitecte mallorquí de la primera meitat del segle xx.
Alenyar es llicencià a Madrid i ben prest es convertí en un dels arquitectes més prolífics dels primers anys del segle xx. Els seus primers treballs seguien l'estil modernista, i evolucionà cap a formes eclèctiques i funcionals en la seva maduresa. Entre les seves obres en destaquen el Teatre Líric de Palma (1900) enderrocat el 1968 per construir-hi l'Hort del rei i l'Avinguda Antoni Maura,, les cases de Can Pomar i Can Maneu, el Mercat Municipal de Llucmajor (1915). Col·laborà també al Gran Hotel (1901), projectat per Lluís Domènech i Montaner, als magatzems l'Àguila (1908), dissenyats per Gaspar Bennàssar i Moner i a l'IES Ramon Llull (1916). Realitzà en total 215 projectes d'edificis. El 1912, redactà un projecte d'eixample de Palma, on preveia reformes al centre històric. Escriví diverses narracions curtes, de les quals publicà Duda cruel i El contrabandista y las cuevas de Mallorca en un sol volum, dedicades al president del Foment del Turisme.

## Referències

* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 1. Palma: Promomallorca, p. 100. ISBN 84-8661702-2.
# Jaume Ferrer-Calbeto Ferrer

Jaime Ferrer-Calbeto Ferrer (1897 - Arenys de Mar, 4 de gener de 1981) va ésser farmacèutic, president del Centro Monárquico (nucli que durant la Segona República Espanyola es vinculà a Renovación Española/Derecha de Cataluña), calvosotelista i batlle d'Arenys de Mar entre 1939 i 1952.
Era fill de Felip Ferrer i Ferrer i Maria Calbetó Roget (+1930) nascuts a Arenys de Mar. Es va casar amb Mercè Prat Dillet.
Durant la Guerra Civil espanyola fou condecorat i, en acabar la contesa adquirí la consideració de militant de Falange Española Tradicionalista y de las JONS. No simultaniejà el càrrec de batlle amb el de cap local del Movimiento Nacional, ja que ambdós càrrecs es van mantindre separats fins molt tard a Arenys de Mar. Fou, això sí, diputat provincial des de 1949 fins que cessà. Els seus anys de govern significaren l'apartament dels càrrecs de responsabilitat dels cercles catalanistes conservadors, integrats en la Lliga Regionalista, dominants a la vila durant els anys trenta.

## Bibliografia

* Marín, Martí: Els Ajuntaments Franquistes a Catalunya (Política i administració municipal 1938-1979). Lleida, Pagès Editors. Col·lecció Seminari, 12. 495 pp.

## Referències

* ↑ «esquela de Jaime Ferrer-Calbetó Ferrer». La Vanguardia, 04-01-1981, pàg. 24.
* ↑ «esquela de Maria Calbetó Roget». La Vanguardia, 12-02-1930, pàg. 24.
# Javier Gómara

Ignacio Javier Gómara Granada (Etxarri Aranatz, 7 de gener de 1927 - Pamplona, 12 de febrer de 2022), va ser un advocat, empresari i polític espanyol. Cofundador i primer president de la Unió del Poble Navarrès (UPN). Fou President del Parlament de Navarra durant la II Legislatura, entre 1987 i 1991.

## Referències

* ↑ Salvoch, Iñigo «Muere Javier Gómara, cofundador de UPN y expresidente del Parlamento». [Pamplona], 13-02-2022 [Consulta: 29 maig 2022].
* ↑ «Fallece Javier Gómara, cofundador y primer presidente de UPN». [Consulta: 12 febrer 2022].
* ↑ Redacción «Fallece Javier Gómara, cofundador y primer presidente de UPN, a los 95 años». [Pamplona], 12-02-2022 [Consulta: 29 maig 2022].
# Jaume Rodri i Febrer

Jaume Rodri i Febrer (Vic, Osona, 13 d'octubre de 1940) és un escultor, escriptor, cineasta i polític català. Ha estat regidor de l'Ajuntament de Cardedeu i diputat al Parlament de Catalunya.

## Biografia

Estudià Filosofia i Lletres, Magisteri i dibuix. Va estudiar al Seminari de Vic i fou capellà. El 1961 va participar en 1a Mostra d'Art de la revista Inquietud Artística de Vic; entre 1963 i 1966 va exposar i viatjar per Àfrica i l'Orient Mitjà, i quan tornà va obtenir el segon premi de la Mostra de Tardor del Bages, alhora que es guanyava una multa del governador civil. El 1970 va fundar amb Rafael Subirachs i Vila, Miquel Martí i Pol, Josep Vernis i Jordi Sarrate el grup pluridisciplinari Estampa Popular de la Plana de Vic.
Durant els anys 1970 i 1980 viatjà per Amèrica Llatina i col·laborà en la fundació del Museu d'Art Modern de Santiago de Xile. També fou comissari d'exposicions de la Galeria d'Art 492 de Barcelona (1979-1983). El 1985 participà en la fundació del Museu d'Art Contemporani de Cadaqués i l'organització dels Festivals de Música de Cadaqués. El 1989 fou president del Consell Nacional d'ERC, amb el qual a les eleccions municipals de 1991 fou escollit regidor de l'Ajuntament de Cardedeu i diputat a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1992. El 1999 fou donat de baixa d'ERC per haver donat suport a la candidatura d'Iniciativa per Catalunya-Verds a les eleccions municipals a Cardedeu. Després abandonà la política per a centrar-se en l'escultura, que es caracteritza pel seu simbolisme, el tractament del concepte i l'aproximació a l'abstracció on predomina l'abstracció de caràcter mediterrani, i s'hi manifesta la importància del moviment.
Ha elaborat diverses escultures d'homenatge a personatges com Josep Pallach i Carolà o Lluís Maria Xirinacs i Damians, del qui era molt amic.

## Obres
### Llibres

* L'Evangeli segons Jaume Rodri (1973)

### Filmografia

* A propòsit de la Cantata de Santa Maria d'Iquique (1985), curtmetratge codirigit amb Llorenç Soler, premi Festival Internacional de Cinema de Berlín.
* A la recerca de la naturalesa profunda (2001), coguionista i director

### Escultura

* Homenatge a Josep Pallach (2000)
* Recreació de la deessa Artemis (2001)
* Alimara (2002)
* Pedres al cor (2005) a Centelles
* Monòlit Dau al Set (2006) a Centelles
* Monòlit a Lluïs Maria Xirinacs (2008) a Ogassa.
* Escultura d'Homenatge a Santi Santamaria a Sant Celoni. Inaugurada l'11 de novembre de 2012

## Referències

* ↑ «Jesús vist per Jaume Rodri». El 9 nou, 19-12-2008, pàg. 53. Arxivat de l'original el 2016-03-04 [Consulta: 1r juny 2008].
* ↑ ERC considera que Rodri se ha dado de baja por apoyar a IC-V a El País, 30-1-1999

## Enllaços externs

* Currículum Arxivat 2009-12-19 a Wayback Machine.
* Diputados al Parlament de Catalunya a la Vanguardia, 17-3-1992
# Jaume Pi

Jaume Pi és el nom dels següents personatges:
* Jaume Pi i Sunyer (Roses, Alt Empordà 1851 - 1897), metge català.
* Jaume Pi i Figueras (Pals, Baix Empordà 1900 - 1991), metge cirurgià català.
# Jaume Picas i Guiu

Jaume Picas i Guiu (Barcelona, 1921 - Barcelona, 1976) va ser un escriptor i promotor de la llengua i cultura catalanes, durant el franquisme. De personalitat polifacètica, també es va moure en tots els camps de la comunicació, principalment a la televisió i el cinema.
Va iniciar els seus estudis de lletres, però els abandonà en incorporar-se durant la guerra civil a l'exèrcit republicà a l'anomenada lleva del biberó. En finalitzar la guerra es va exiliar a Montpeller a on va coincidir amb Alexandre Cirici i Pellicer, amb qui va fer amistat i amb qui va col·laborar fins a la seva mort, Josep Pallach, Roser Bru, Josep Maria Lladó i Heribert Barrera entre d'altres.
En tornar a Barcelona el 1941 va estudiar dret i va ser un dels fundadors de l'Esbart Verdaguer a on, a més, va col·laborar com a figurinista i dibuixant de programes i cartells. Va participar en la Comissió Abat Oliba i contribuí a la creació del Moviment Socialista de Catalunya. Va escriure el llibret de l'opera Amunt! de Joan Altisent, estrenada al Liceu la temporada 1958-1959. Va ser col·laborador d'Ariel. Va escriure nombroses lletres per a artistes de la Nova Cançó. Va col·laborar amb La Trinca com a lletrista durant els primers anys del grup. També va adaptar, de l'anglès i el francès, molts temes, interpretats principalment per Núria Feliu. Va estrenar entre d'altres, la comèdia La Innocència jeu al sofà (1967) i va publicar les novel·les Un gran cotxe negre (1968) i Tren de matinada (1968), en la qual es va basar la pel·lícula Paraules d'amor del director Antoni Ribas, protagonitzada per Joan Manuel Serrat.
Com articulista va col·laborar intensament amb Tele/Estel i altres publicacions i com crític cinematogràfic, a Fotogramas des del començament de la publicació fins a la seva mort i al diari Avui en els seus inicis. També va participar com a actor en una vintena de pel·lícules, principalment de l'Escola de Barcelona. Paral·lelament, des de finals dels cinquanta, va treballar a Ràdio Barcelona com a director i guionista. Destaca en aquest camp En totes direccions, programa emès l'any 1971, del qual Picas va ser ne creador, director, guionista i entrevistador. Aquest programa, íntegrament en català, tractava temàtiques culturals i d'actualitat. Des del 1964 fins al 1976 va ser realitzador de programes dramàtics des del centre de Miramar de TVE Catalunya a on va poder realitzar, el 1964, el primer programa de la història de la televisió emès en català, una adaptació de La ferida lluminosa de Josep Maria de Sagarra.
Va escriure la lletra de les cançons en el projecte editorial Història de Catalunya amb cançons amb música d'Antoni Ros-Marbà. És juntament amb Josep Maria Espinàs l'autor del Cant del Barça, himne del F.C. Barcelona, amb música de Manuel Valls Gorina.

## Referències

* ↑ «Jaume Picas i Guiu». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Jaume Pi-Sunyer i Bayo

Jaume Pi-Sunyer i Bayo (Barcelona, 3 de setembre de 1903 - Nova York, 12 de maig de 2000) fou un metge i investigador català, exiliat del franquisme. Fill d'August Pi i Sunyer i germà de Pere Pi-Sunyer i Bayo i Cèsar Pi-Sunyer i Bayo. Va ser un dels iniciadors dels estudis sobre nutrició des del punt de vista de la Fisiologia.

## Biografia

Es llicencià en medicina a la Universitat de Barcelona el 1925 i es doctorà a la Universitat de Madrid el 1929 amb la tesi: "Los procesos de oxido-reducción de los tejidos". Va fer estudis postgraduat a les Universitats de Harvard i Yale (1927-1934), i també amb John Farquhar Fulton a París i amb Eugène Gley a Lausana i Berlín.
De 1931 a 1933 fou professor de Fisiologia a la Universitat Catòlica de Santiago de Xile. En 1933 va tornar a Barcelona, on treballà com a investigador sobre temes de nutrició i respiració cel·lular a l'Institut de Fisiologia de Barcelona, donà classes d'història de la medicina, col·laborà a Monografies Mèdiques i traduí la "Introducció a l'estudi de la medicina experimental" de Claude Bernard. El 1935 va opositar a la càtedra de fisiologia de la Universitat de Granada, però no la va obtenir. Sí que assolí en febrer de 1936 la de la Universitat de Santiago de Compostel·la. Tanmateix, l'esclat de la guerra civil espanyola farà que sigui adscrit a la Universitat de Barcelona.
En acabar la guerra s'exilià cap a Mèxic on exercí com a professor de l'Escola Nacional de Ciències Biològiques de la UNAM de 1940 a 1943, i fou membre del Col·legi de Mèxic. Va publicar una quinzena de treballs i col·laborà amb els organismes de la República espanyola en l'exili. El 1943 es traslladà als Estats Units, instal·lant-se a Nova York. De 1944 a 1947 fou director mèdic dels Laboratoris Offman Laroche, i de 1947 a 1968 als Laboratoris Winthrop. Fou membre de la Reial Acadèmia de Medicina de Catalunya i el 1970 va participar en el I Congrés d'Història de la Medicina Catalana. Morirà a Nova York el maig de 2000.

## Obres

* Curso práctico de fisiologia (1932)
* Antonio Gimbernat (1936)
* Las bases fisiológicas de la alimentación (1940)
* El pensamiento vivo de Claude Bernard (1944)

## Referències

* ↑ Biografia Arxivat 2014-10-06 a Wayback Machine. al web de la Reial Acadèmia de Medicina de Catalunya
* ↑ «Jaume Pi-Sunyer i Bayo». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Riera i Llorca, Vicenç. Els exiliats catalans a Mèxic. Barcelona: Editorial Curial, 1994, p. 310.
* ↑ «La nissaga Pi i Sunyer». Arxivat de l'original el 2010-08-04. [Consulta: 30 setembre 2014].

## Enllaços externs

* Publicacions de Jaume Pi-Sunyer i Bayo al web de Publicacions de l'Institut d'Estudis Catalans
* Jaume Pi-Sunyer i Bayo - Galeria de Metges Catalans
# Isabel García i Canet

Isabel Garcia Canet (Pego, 1981) és una poetessa valenciana.
Llicenciada en Filologia Catalana per la Universitat de València, la seva tasca literaria l'ha desenvolupat dins el gènere de la poesia. Així, ha escrit diversos poemes i poemaris com Pell de serp (Viena Edicions, 2003) –finalista en el XXVII Premi de Haikus Joan Teixidor de la ciutat d'Olot–; Claustre (3i4, 2007) –guardons en el XXVI Premi Senyoriu d'Ausiàs March de Beniarjó i, en la modalitat de poesia al País Valencià, el VIII Premi de la Crítica dels Escriptors Valencians (AELC)– o L'os de la música (Bromera, 2011) –guanyador del XII Premi de Poesia Vicent Andrés Estellés de Burjassot el 2010–. Tanmateix, els seus poemes han estat inclosos a antologies com Eròtiques i despentinades (Arola Editors, 2008); Pedra foguera. Antologia de poesia jove dels Països Catalans (Documenta Balear, 2008), For sale o 50 veus de la terra (Edicions 96, 2010), i han estat traduïts a nombrosos idiomes com l'anglès, francès, l'italià, portuguès, castellà i noruec.
Col·labora habitualment a la revista literària Caràcters, en diversos recitals de poesia i també ha treballat en el darrer disc de Rafa Xambó, Andanes.

## Obres

* Llibre de Poemes L'os de la música, XVII Premi Vicent Andrés de Burjassot; ed.Bromera (2010).Isabel Garcia-Canet és la primera jove i dona que ha guanyat aquest premi.
* Poemari Claustre, ed. Tres i Quatre (2007)
* Recull de Haikus Pell de serp, Viena edicions (2003)
* Espectacles i col·laboracions -textos i rapsòdia-veu i música:
** Poemes i cançons (2008) espectacle en companyia del músic Rafa Xambó
* Poemes musicats:
** Poema Ancorada de Claustre, en Andanes de Rafa Xambó.
** Poema L'os de la música del llibre amb el mateix títol, en Nipenthí (2013) del grup Krama

## Premis

* 2020: Premi Ciutat de Torrent en la categoria de poesia, per La llum del buit
* 2010: XII premi Vicent Andrés Estellés de Burjassot de poesia
* 2008: XVIII Premis de la Crítica dels Escriptors Valencians
* 2006: XXVI premi Senyoriu d'Ausiàs March de Beniarjó
* 2003: XXVII Premi de Haikus Joan Teixidor de la ciutat d'Olot

## Referències

* 1 2 «Isabel Garcia Canet». 27 Poetes valencians. Tria Llibres. [Consulta: 21 març 2016].
* 1 2 «Isabel García guanya el Premi Vicent Andrés Estellés de poesia». Levante-EMV, 16-12-2010. [Consulta: 27 desembre 2012].
* 1 2 3 4 5 «Isabel García i Canet». Editorial Bromera. [Consulta: 27 desembre 2012].
* ↑ «LLIURAMENT PREMIS CIUTAT DE TORRENT 2020». Tabarcllibres [Consulta: 1r març 2021].

## Enllaços externs

* Blog: Entre dos mons: l'arrel
* Antologia en català, castellà, anglès, portugués i francés
* Isabel García i Canet Poemes accessibles en línia.