OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Nois de la via Panisperna

Els nois de la via Panisperna (Italià: I ragazzi di via Panisperna) va ser un grup de joves científics liderats per Enrico Fermi, que l'any 1934, a Roma, va descobrir els neutrons lents que va fer possible el reactor nuclear i posteriorment la bomba atòmica. El sobrenom del grup prové del nom del carrer on estava situat l'Institut de Física de la Universitat de Roma La Sapienza. El carrer tenia el nom del monestir proper San Lorenzo in Panisperna.
A més de Fermi, els altres membres del grup eren: Edoardo Amaldi, Oscar D'Agostino, Ettore Majorana, Bruno Pontecorvo, Franco Rasetti, i Emilio Segrè. Tots ells eren físics, excepte d'Agostino, que era químic. El grup va fundar-se per l'interès d'Orso Mario Corbino, director de l'Institut de Física de la Via Panisperna, que havia estat ministre i senadore. Corbino va reconèixer el potencial científic d'Enrico Fermi, per al qual va crear la primera càtedra de Física teòrica a Itàlia el 1926. A partir del 1929, Fermi i Corbino es van dedicar a transformar l'Institut en un modern centre de recerca.
Inicialment, la recerca del laboratori on treballava el grup es va en l'espectroscòpia atòmica i molecular; més tard van orientar-se a l'estudi experimental del nuclis atòmic mitjançant el bombardeig de diverses substàncies amb neutrons obtinguts irradiant beril·li amb partícules alfa emeses per radó, un gas molt radioactiu que genera nombrosos elements radioactius artificials a partir d'elements estables. En la part teòrica, el treball de Majorana i de Fermi va ser fonamental per a la comprensió de l'estructura del nucli atòmic i de les forces que hi actuen, conegudes com a forces de Majorana. Fermi va publicar els fonaments de la teoria e la desintegració beta entre els anys 1933 i 1934.
El 1938, a causa de les lleis racials feixistes, i donada la imminència de la Segona Guerra Mundial, el grup es va dispersar. Alguns dels seus membres van emigrar a l'estranger. Només Edoardo Amaldi i Oscar D'Agostino es van quedar a Itàlia, i Ettore Majorana va desaparèixer misteriosament el 1938. En la postguerra, Amaldi va reconstruir la física italiana i va ser un dels fundadors del CERN.
El director de cinema Gianni Amelio va fer una pel·lícula sobre aquest grup de científics: I ragazzi de via Panisperna (1989).
Actualment, l'edifici a la Via Panisperna està inclòs en el complex Viminal, al cim romà homònim on es troba l'edifici del Ministeri de l'Interior. Està planejat que l'edifici allotgi un centre de recerca i un museu de física anomenat Enrico Fermi.

## Referències

* La scienza. Molecole, atomi, particelle. Vol. 12. La biblioteca di Repubblica. Rome, La Repubblica-UTET, 2005.

## Enllaços externs

* Enrico Fermi and the Via Panisperna Boys del museu de física de la Universitat la Sapienza de Roma
# Francesco Correggio

Francesco Correggio va ser senyor de Casalpò, Nosedolo, Olmo, Pradanelle i San Sisto en feu del duc de Milà el 1421 junt amb el germà Jacopo Correggio. El 1432 va acceptar al feu una guarnició veneciana el que va provocar la colera del duc de Milà, que va enviar a Erasmo Trivulzio que va confiscar el feu i el va detenir i portar a Milà per ser jutjat i va ser esquarterat viu en públic a Milà el 1432.
Va deixar dos fills, patricis de Parma, empresonats el 1432.
# Constantí I Mukhrani-batoni

Constantí I Mukrani-batoni (1618 - 1667) va ser el setè príncep de Mukhran (Mukhrani-batoni) del 1659 al 1667.
Va néixer el 1618 i era fill de Bagrat II Mukhrani-batoni, tercer príncep de Mukhran.
Son germà Vakhtang V de Kartli (Shah Nawaz Khan II) li va donar el principat en feu. A la seva mort, el 1667, i el va succeir el seu fill Teimuraz Mukhrani-batoni.

## Referències

«The Bagrationi (Bagration) Dinasty: Genealogy» (en anglès). The Royal Ark. [Consulta: 13 setembre 2023].
Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.
# Mozolevka

Mozolevka - Мозолевка (rus) - és un poble de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2010 tenia 45 habitants. Pertany al districte (raion) de Novi Oskol.

## Referències

* ↑ Koriakov, I. B. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2021-10-05. [Consulta: 24 febrer 2022].
* ↑ «Схема территориального планирования Белгородской области». Федеральная государственная информационная система территориального планирования (ФГИС ТП).
# Fauch

Fauch és un municipi francès, de la regió d'Occitània i del departament del Tarn.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 300 | 303 | 272 | 286 | 343 | 392 | 478 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Robert Roumegoux | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Josep Comas i Tàpies

* «Josep Comas » redirigeix aquí. Vegeu-ne altres significats a «Josep Comas (desambiguació)».
Josep Comas i Tàpies (Barcelona, 1915) és un dramaturg català, que de vegades signa les obres amb el pseudònim Josep Tàpies. Llicenciat en lletres, he escrit diferents obres de teatre, algunes de les quals les ha firmat al costat de Santiago Vendrell o de Rafael Anglada. Destaquen: El port de les boires (1953), Una història qualsevol (1954), El gran egoista (1955), L’ase volador (1955), Crim i silenci (1956), Passaport a l'eternitat (1957) i L'estrella de Nadal (1957).

## Referències

* ↑ «Josep Comas i Tàpies | enciclopèdia.cat». [Consulta: 8 febrer 2022].
# Ratpenat de cua de beina de panxa nua

El ratpenat de cua de beina de panxa nua (Taphozous nudiventris) és una espècie de ratpenat de la família dels embal·lonúrids que es troba a Algèria, Burkina Faso, el Txad, República Democràtica del Congo, Djibouti, Egipte, Eritrea, Ghana, l'Índia, Israel, Jordània, Kenya, Mauritània, Marroc, Myanmar, el Níger, Nigèria, el Pakistan, Senegal, Somàlia, el Sudan, Tanzània, Togo i Turquia.
El seu hàbitat natural és la sabana, els deserts càlids i les coves.

## Referències

* ↑ Distribució (anglès)

## Enllaços externs

* The Taxonomicon (anglès)
# Nederlandse Omroep Stichting

La Nederlandse Omroep Stichting o NOS (en català: Fundació de Radiodifusió Neerlandesa) és un dels organismes de radiodifusió pertanyents a la Nederlandse Publieke Omroep. Té l'obligació legal de fer noticiaris i programes esportius per als tres canals de televisió (així com la producció dels seus respectius teletexts) i els sis serveis de ràdio públics dels Països Baixos.

## Història

NOS va començar les seves operacions el 29 de maig de 1969 i va ser establerta per llei el 28 de febrer de 1967, quan va fusionar les llavors existents Unió de Ràdios d'Holanda (establerta en 1947) i la Fundació de Televisió dels Països Baixos (establerta en 1951). Des de llavors, NOS es va encarregar de la tasca de coordinar les activitats dels cinc primers organismes de radiodifusió (AVRO, KRO, NCRV, VPRO i VARA) i d'operar les seves estacions de transmissió i proporcionant almenys el 25 % de tota la producció televisiva i el 15 % de tota la producció radial.
Des de desembre de 1994, les responsabilitats de NOS van ser derivades cap al lliurament imparcial d'informació, esports i esdeveniments en viu. Des de 2006 va entrar en vigor un pla de reestructuració de l'ens, amb la finalitat de crear una organització que recol·lecti informació durant les 24 hores del dia i "transformar l'ens des d'una plataforma de gran organització a una plataforma que aconsegueixi un equilibri entre la mateixa i la seva orientació temàtica", la qual cosa eventualment podria significar la divisió de la NPO més enllà de la pròpia NOS.
NOS (sota el nom de NRU Unió de Ràdios d'Holanda) va ser un dels 23 membres fundadors de la Unió Europea de Radiodifusió. Des de setembre de 2002, la seva qualitat de membre va ser traspassada a la Nederlandse Publieke Omroep.

## Referències

* ↑ Paulu, B. Radio and Television Broadcasting on the European Continent. Minneapolis: University of Minnesota Press, p. 71-75.
* ↑ «On the way to a 'New NOS'». A: Hilversummary. magazine Nº 2, juny de 2005, p. 4-5 [Consulta: 19 setembre 2021]. Arxivat 2006-01-17 a Wayback Machine.
# Collada de Castellet

La Collada de Castellet és un coll a 1.472,5 m d'altitud del terme municipal de Tremp, del Pallars Jussà, al límit entre els antics municipis de Gurp de la Conca, també del Pallars Jussà, i d'Espluga de Serra, de l'Alta Ribagorça. Per tant, és la partió geogràfica de les dues comarques, però administrativament ha quedat del tot inclosa en el Pallars Jussà.
Està situada a la carena de la Serra de Castellet, al sud-oest de Roca Lleuda. Hi discorre la pista de muntanya de Santa Engràcia al Castellet.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Montserrat Manent i Rodon

Montserrat Manent i Rodon (Mataró, 1940) és una fotògrafa, documentalista gràfica, traductora i poeta catalana que va ser fotògrafa oficial del Congrés de Cultura Catalana.
Va començar a treballar com a fotògrafa amb només quinze anys. El 1976 va iniciar la seva col·laboració en el Congrés de Cultura Catalana, celebrat entre 1975 i 1977, i en va ser fotògraf oficial, fent-hi un miler de fotografies. El gener de 2021, la Fundació Congrés de Cultura Catalana va anunciar l'inici d'un projecte de digitalització i documentació d'aquelles fotografies, amb la col·laboració de la Diputació de Barcelona.
El 1988 va recórrer els territoris de la Corona d'Aragó fotografiar monuments i obres d'art per a una col·lecció de sis llibres sobre aquells territoris. De totes les fotografies que va fer, només en van publicar dues, en el volum quart. La resta va conservar-les en el seu arxiu, que conté més de 100.000 negatius.
Juntament amb Colita i Pilar Aymerich va participar en l'exposició «Des del cos, Maria-Mercè Marçal: literatura, maternitat, mort», que va estar comissariada per Isabel Segura i es va poder veure al Palau Robert de Barcelona i a Palma. El seu arxiu conté més de 100.000 negatius
La major part de les obres que va escriure abans de 1976 no s'han publicat. Després va publicar quatre llibres de poesia: Descoberta de temps (1982), Uri (1987, amb pròleg de Vicent Andrés Estellés), Camí de Petra (2001), Cant del Puig de Randa (2004) i Llibre de comptes (2017). Com a traductora, algunes de les obres que ha traduït són les adaptacions per a la mainada de Ben-Hur, de Lewis Wallace (Bruguera, 1964) i Contes de Nadal, de Charles Dickens (Bruguera, 1966).
L'any 2016, Montserrat Manent i Rodon va adherir-se al manifest del Grup Koiné «Per un veritable procés de normalització lingüística a la Catalunya independent».

## Referències

* ↑ Bacardí, Montserrat; Godayol, Pilar «Traductores: de les disculpes a les afirmacions». Literatures, 6, pàg. 45-66 [Consulta: 4 octubre 2021].
* 1 2 3 «Projecte de digitalització del fons fotogràfic sobre el Congrés de Cultura Catalana de Montserrat Manent Rodon». Fundació Congrés de Cultura Catalana, 21-01-2021. [Consulta: 3 octubre 2021].
* ↑ Palau, Maria. «El llarg abandó de Sixena». El Punt Avui, 19-09-2016. [Consulta: 4 octubre 2021].
* ↑ Munmany, Mireia. Gestió del patrimoni literari català femení. Conceptualització i proposta d'anàlisi. (pdf) (tesi). Universitat de Vic, p.294 [Consulta: 4 octubre 2021].
* ↑ «Uri/ Montserrat Manent - Fitxa». [Consulta: 4 octubre 2021].
* ↑ Ortín, Marcel. «Charles Dickens». Visat, abril 2014. [Consulta: 4 octubre 2021].
* ↑ Estany Freire, Lara. La censura franquista i la traducció catalana de narrativa als anys seixanta (Tesi: Doctorat). Universitat Autònoma de Barcelona, 2019-11-08 [Consulta: 4 octubre 2021].
* ↑ «Texto íntegro del manifiesto del Grup Koiné a favor del catalán como única lengua oficial» (en castellà). El Periódico, 01-04-2016. [Consulta: 4 octubre 2021].
# Li Rui (polític)

    En aquest nom xinès, el cognom és Li.
Li Rui — 李锐 en xinès, Lǐ Ruì en pinyin— (Pingjiang, Yueyang, província de Hunan, Xina, 13 d'abril de 1917 - 16 de febrer de 2019) fou un polític xinès. Fou durant un temps un dels secretaris personals de Mao Zedong; més tard es convertí en partidari de la democràcia i contrari a la censura.
Li Rui fou membre del Partit Comunista i participà en la Llarga Marxa. Fou viceministre d'Obres hidràuliques el 1958, i esdevingué un dels secretaris personals de Mao Zedong. Però el 1959 fou exclòs del Partit Comunista per haver assenyalat els errors del Gran Salt Endavant. Va estar empresonat i en camps de treball durant vint anys. Després tornà a ser rehabilitat i tornà a ocupar el viceministeri. Des d'aquest lloc s'oposà als plans de la Presa de les Tres Gorges.
El 1989, durant les protestes de Tian'anmen, va donar suport a la postura de Zhao Ziyang, que s'oposava a la repressió. Aleshores fou rellevant de totes les responsabilitats polítiques.
En el 16è congrés del Partit Comunista el 2002 va proposar reformes polítiques i va començar a escriure. Finalment el 2004 es van prohibir parlar de les seves publicacions en la premsa.
El 2005, quan morí Zhao Ziyang, retornà a Beijing per presentar el seu condol per la mort del polític que havia mort en arrest domiciliari.
In 2007, a la vetlla del 17è Congrés del Partit Comunista, va publicar, amb Xie Tao, articles que demanaven la conversió del partit en un partit socialista de model europeu, idees condemnades per l'aparell del partit.
L'octubre de 2010 fou el primer signatari d'una carta oberta, amb Hu Jiwei, Zong Peizhang, Jiang Ping i altres 500 personalitats demanant més democràcia i menys censura.
En el pla personal, Li Rui tingué una filla, Li Nanyang, que es va distanciar d'ell com enemic del partit; més tard es van reconciliar.

## Publicacions

* Li Rui tan Mao Zedong (李銳談毛澤東), 2005, ISBN 9889828227

## Referències

* ↑ Vegeu enllaços externs
* ↑ Vegeu la pàgina Morningsun
* ↑ Fitxa del llibre a la Biblioteca Nacional d'Austràlia

## Enllaços externs

* Declaracions de 2005 a The Guardian (anglès)
* Entrevista de 2006, sobre Mao (francès)
* Carta oberta de Li Rui i altres de 2010 contra la censura (anglès)
# Bufo pewzowi

Bufo pewzowi és una espècie d'amfibi que viu a la Xina, el Kazakhstan, Mongòlia, Uzbekistan, Kirguizstan i, possiblement també, a l'Afganistan i Tadjikistan.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Stöck, M., Kuzmin, S., Liang, F., Xiuling, W. & Yuezhao, W. 2004. Bufo pewzowi. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 14 abril 2008.
# Nederlandse Spoorwegen

Nederlandse Spoorwegen (Ferrocarrils Neerlandesos, sovint abreujat NS) són la principal companyia ferroviària dels Països Baixos.
Antic monopoli estatal, la companyia fou "separada" en quatre empreses diferents dedicades a la gestió, l'explotació, el manteniment de la xarxa. Posteriorment, i vista la negativa evolució que havia tingut el servei de ferrocarril a Gran Bretanya després de la seva privatització, les companyies foren refusionades a dues: NS, que es dedica a l'explotació del material mòbil, i ProRail que es cuida de les infraestructures fixes (manteniment, ampliació i assignació de vies).
Tot i cobrir tot el país, la xarxa de ferrocarrils així com el servei d'NS està clarament centrat en el Randstad, amb almenys quatre trens l'hora entre les 4 grans ciutats de l'àrea: Amsterdam, Rotterdam, la Haia i Utrecht (centre d'operacions d'NS).
# Francisco Javier Carvajal Ferrer

Francisco Javier Carvajal Ferrer (Barcelona, 1926 - 14 de juny de 2013) va ser un arquitecte català.
Va ser professor emèrit de l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Madrid. Com a arquitecte, les seves obres més representatives són: la Torre de València, la seu de l'Organització Mundial del Turisme, ambdues a Madrid; el pavelló espanyol de la Fira de Nova York del 1966 i la Biblioteca Imperial de Teheran. Va ser un dels membres fundadors del SEDI i ha dissenyat objectes litúrgics, mobles i parament per a la llar.
També va treballar d'interiorista per a firmes com Loewe, per a la qual va dissenyar una cadira de braços (1959). Entre els seus mobles destaquen els dissenyats per al pavelló espanyol de la Fira de Nova York, entre els quals la cadira giratòria "Granada" (1966) o el joc de coberts "Son Vida" (1966).

## Referències

* ↑ «Fitxa al web del Disseny Hub Barcelona». Arxivat de l'original el 2012-11-27. [Consulta: 15 abril 2012].

## Enllaços externs

* Fitxa Arxivat 2012-11-27 a Wayback Machine. a la col·lecció de Disseny Industrial del Disseny Hub Barcelona
# Conjunt d'Espinalbet

Conjunt d'Espinalbet és un conjunt monumental de Castellar del Riu (Berguedà) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Conjunt d'edificacions al voltant d'un nucli format per l'església, dedicada a Sant Vicenç, la rectoria, i les restes de l'antic castell. Tot plegat, avui està molt transformat. Juntament amb les quatre cases properes, forma el nucli central del petit poblat. Són cases esparses, disposades en replans, a la falda de la muntanya. Avui és pràcticament inexistent l'activitat camperola que li donà vida inicialment, s'està produint un procés de reconversió cap a usos d'esplai i segones residències.

## Història

El 1187 trobem esmentat el castell com propietat de Guillem de Berguedà. El 831 (o 839) Espinalbet figura a l'acta de consagració de la catedral d'Urgell.

## Referències

* 1 2 «Conjunt d'Espinalbet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Missegre

Missegre és una vila a la regió d'Occitània, departament de l'Aude, districte (o arrondissement) de Limós, i cantó de Coisan. Està situat en una vall al peu de les muntanyes de les Corberes. Té uns 70 habitants i està a 610 metres d'altitud. El terme té unes 700 hectàrees. L'església parroquial d'estil gòtic està dedicada a Sant Vicenç. Queden les restes d'un castell (conegut com el Castelhas de Missegre) que se situat més amunt del poble a 832 metres, anomenades al seu temps Castell de Montcurni (Chateau de Montcournnie) que controlava el pas des del coll de Sant Lluís a Carcassona sense passar per Limós.
La vila està documentada el segle IX amb el nom de Milsiricum o Melisiricum. Més tard el nom apareix com Messigra, Miselgre. Mileric i altres variants. Missègre és el nom des del 1781.
# Juan Ignacio Molina

Fr. Juan Ignacio Molina (24 de juny de 1740 – 12 de setembre de 1829) fou un capellà jesuïta, naturalista, historiador, ornitòleg i geògraf xilè. També se'l coneix per Abat Molina (forma d'Abbott Molina), i també se'l coneix pel seu nom en italià, Giovanni Ignazio Molina.

## Biografia

Molina va néixer a una gran granja a Guaraculén, prop de Villa Alegre, a la província actual de Linares, a la regió del Maule. Els seus pares eren Agustín Molina i Francisca González Bruna.
Es va educar a Talca i a la College jesuïta a Concepción. Va haver de marxar de Xile el 1768 quan els jesuïtes van ser expel·lits. Va establir-se a Bolonya i va esdevenir professor de ciències naturals allà. Va escriure Saggio sulla Storia Naturale del Chili, que va ser el primer informe de la història natural d'aquell país, i va descriure espècies per primera vegada.

### Obres científiques

Com a científic nadiu de les Amèriques Molina era molt crític de les obres de Cornelius de Pauw que era a Europa, considerat un expert a les Amèriques i el va acusar de "sempre intentar degradar i desprestigiar les Amèriques". Algunes de les afirmacions de Pauw en els suposats aspectes pobres de la riquesa mineral de les Amèriques van ser contrariades per Molina, com també les afirmacions de Pauw en les vides més curtes de les persones que habitaven les Amèriques.
Molina va donar suport a un origen sedimentari del basalt a Ensayo sobre la historia natural de Chile on va indicar el fet que el basalt es trobava tant als Andes com en la costa de les Illes Chiloé on no hi ha senyals d'erupcions i es creu que el basalt és un tipus de pissara compactada amb vesícules.
El 1787 Molina va mencionar la possibilitat de poblar Amèrica del Sud a través del sud d'Àsia a través "d'una cadena infinita d'illes" del Pacífic mentre Amèrica de Nord podria ser poblada a través de Sibèria.

## Taxonomia botànica

Ruiz i Pavon li van dedicar Molina, més tard considerada un subgènere de Baccharis per Heering (Reiche 1902), i recentment F. H. Hellwig recreat com a Neomolina que és un gènere. Altres autors li van dedicar Moliniopsis, un gènere de Gramineae, com a sinònim de Molinia Schrank nom.illeg. Molina també ha estat enllaçat amb l'anomenament del gènere Maytenus.

## Informació addicional
### Notes

* ↑ Translated into English as The Geographical, Natural and Civil History of Chili, in two volumes. Volume I,Volume II
* 1 2 ENSAYO SOBRE LA HISTORIA NATURAL DE CHILE. Juan Ignacio Molina
* ↑ The Geographical, Natural and Civil History of Chili, Volume II
* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)

### Fonts

* Hellwig, H. F.. The genera Pingraea Cassini and Neomolina Hellwig Candollea. 48, 1993, p. 212. Arxivat 2011-09-14 a Wayback Machine.
* Reiche, K. F.. Estudios críticos sobre la flora de Chile (en castellà). 111, 1902, p. 153–183 (Anales de la Universidad de Chile).
* «Juan Ignacio Molina». A: Charles Herbermann. Catholic Encyclopedia. Nova York: Robert Appleton Company, 1913.
# CID

«CID» té aquests significats:
* Centre d'Investigació i Desenvolupament, centre de recerca del CSIC
* Dissociació induïda per col·lisió
* Coagulació intravascular disseminada
# Nederlands Dans Theater

La Nederlands Dans Theater, NDT, és una companyia de dansa-teatre neerlandesa que va ser fundada l'any 1959 per Benjamin Harkarvy, Aart Verstegen i Carel Birnie, juntament amb divuit membres del Ballet Nacional d'Holanda. Des de 1987 està al Lucent Danstheater de La Haia, tot i que també actua a altres llocs dels Països Baixos, com el Het Muziektheater d'Amsterdam i el Stadsschouwburg de Nimega.
Actualment la NDT està formada per tres companyies: la NDT I va ser la que es va fundar en 1959, consta d'una trentena de ballarins de nivell solista que no tenen cap jerarquia entre ells; a partir de 1978 es va afegir, a més, la NDT II, una mena de companyia "jove" amb divuit membres de 17 a 22 anys; i des de 1991 es va afegir la NDT III, formada per ballarins de més de quaranta anys.
Els coreògrafs residents són Jiří Kylián i Lightfoot León (Paul Lightfoot i Sol León).

## Bibliografia

* Nederlands Dans Theater I: One of a kind, Safe as houses, Anomaly one, Signing off, Fundació Gran Teatre del Liceu, 2005 (anglès)

## Enllaços externs

* Nederdans Dans Theater Web oficial (neerlandès) (anglès)
# Fàbrica de Can Benet

La Fàbrica de Can Benet és una obra del municipi d'Ogassa (Ripollès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Aquesta antiga fàbrica de ciment data de finals del segle xix. És notòria la seva xemeneia, així com tot el conjunt de forns i voltes rebaixades que recorden les de la fàbrica de l'ASLAND de Clot del Moro. En el moment present no presenta cap perill de desaparició i conserva la seva estructura antiga malgrat d'alguna necessària ampliació que ha sofert en els darrers anys.

## Referències

* 1 2 «Fàbrica de Can Benet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 gener 2016].
# Aian

Aian (en rus: Аян) és un poble del krai de Khabàrovsk, a Rússia, que el 2012 tenia 920 habitants. Pertany al districte rural d'Aiano-Maiski.

## Referències

* ↑ Оценка численности постоянного населения Хабаровского края на начало 2011 года по муниципальным образованиям Arxivat 2012-04-26 a Wayback Machine.
# Filisc

Filisc és el nom dels següents personatges:
* Filisc d'Abidos, polític grec al servei de Pèrsia i governant de ciutats gregues.
* Filisc d'Atenes, poeta còmic atenenc
* Filisc de Milet, orador i retòric grec
* Filisc d'Egina, filòsof cínic gec
* Filisc de Còrcira, poeta tràgic grec
* Filisc de Rodes, escultor grec