OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Caterina de Portugal i de Bragança

Caterina de Portugal (Lisboa 1540 - Vila Viçosa 1614), infanta de Portugal.

## Orígens familiars

Filla de l'infant Eduard de Portugal i la seva esposa Isabel de Bragança. Era neta per línia paterna del rei Manuel I de Portugal.

## Núpcies i descendents

Es casà el 1563 amb el seu cosí Joan I de Bragança, amb el qual va tenir:
* la infanta Maria de Bragança (1565-?)
* la infanta Serafina de Bragança (1566-1604)
* l'infant Teodosi de Bragança (1568-1630), duc de Bragança i pare del rei Joan IV de Portugal
* l'infant Eduard de Bragança
* l'infant Alexandre de Bragançaa, arquebisbe d'Évora
* la infanta Querubina de Bragança (1572-1580)
* la infanta Angèlica de Bragançaa (1573-1576)
* la infanta Maria de Bragança (1573)
* l'infant Felip de Bragança (1581-?)

## Reclamació al tron portuguès

El 1580 a la mort d'Enric I de Portugal, els descendents de l'infant Eduard de Portugal eren els únics supervivents legítims dels possibles hereus directes al tron. La tradició portuguesa atorgava preferència als descendents per línia masculina, a la qual Caterina pertanyia, i relegava a un segon pla la línia femenina, de la qual era descednent Felip II de Castella. Un altre pretendent s'hi afegí posteriorment, Antoni de Portugal, fill il·legítim de Lluís de Portugal, germà de Manuel I de Portugal.
Seguint aquesta idea, el nebot de Caterina, Ranuccio de Parma, era el primer en la línia de successió, seguit de Caterina. Caterina pel seu casament amb Joan de Bragança, descendents dels reis portuguesos i gran terratinent, aconseguí molts suports entre la noblesa però el seu competidor més immediat, Felip II de Castella, aconseguí subornar a molts d'aquests amb l'or procedent de les Índies Occidentals. El partit nacionalista portuguès, el clergat baix així com les classes populars donaren suport a Antoni de Portugal, que governà amb el nom d'Antoni I de Portugal. Però el 25 d'agost de 1580 les tropes castellanes del duc d'Alba derrotaren a Antoni en la batalla d'Alcántara i provocà que Felip II de Castella esdevingués rei de Portugal.
Caterina morí el 1614 a Vila Viçosa durant el regnat del seu cosí Felip II de Castella. Amb els anys el seu net Joan de Bragança esdevindrà rei de Portugal amb el nom de Joan IV de Portugal.
# Castell de Borró

El castell de Borró és una fortalesa d'origen musulmà que es troba en el terme de Ròtova (la Safor, València), sobre la penya de Borró, a 240 msnm. És bé d'interés cultural amb registre ministerial RI-51-0010922 de 5 de novembre de 2002. Forma part de la ruta PR-CV 100

## Descripció

La fortalesa de Borró s'alça flanquejada pel barranc d'Atanasi o de les Galeries a l'oest i el Barranc Blanc a l'est. L'accés al castell es fa pel vessant sud-est, que dona al barranc Blanc, relativament més accessible. El que queda a principis del segle xxi són les restes de la fortificació. Hi ha una torre redona de maçoneria dotada d'una gran espitllera que vigila la senda d'accés. Del costat nord d'eixa torre, naix cap a l'est un llenç de muralla, mig derrocada. Pel costat oriental s'accedia mitjançant una torre quadrada, de tàpia i amb una altura de menys de tres metres. La muralla continua cap a l'est seguint el relleu i aprofitant la defensa natural proporcionada pel penya-segat. A l'est de la penya es troben els fonaments d'una torre quadrada de la qual no queda res. La fortalesa disposava d'aljubs. Tot el conjunt té una superfície de 3.700 m ².

## Història

A la penya del Borró s'han trobat restes ibèriques dels segles iv i v aC i romanes tardanes de la segona meitat del segle iii i IV dC, sobre les quals els musulmans edificaren el castell durant els segles X i XI. La fortalesa va ser conquistada pels cristians el 26 de març de 1261 i tingué un cert paper durant la revolta d'Al-Azraq, després de la qual va quedar sense ús. El nom de Borró li ve al castell del cobrament de la rutba, del dret de borra o de [borrón] –vocable mossàrab, potser perquè allí s'hauria de guardar en cas de perill la recaptació de la rutba, bé fora en diners o en matèria primera, és a dir, en borró.

## Bibliografia

- VAZQUEZ, A i GARCIA M.T. (2003). Les sendes de l’aigua a la Safor. Senda del Vernissa. Inèdit.
- SOLER, A. i JORDÀ, R. (2007): Ròtova. Geografia, història, patrimoni. Ajuntament de Ròtova, 2007.
- TORTOSA, P. (2007): Ròtova. Itineraris pel patrimoni arquitectònic, cultural i natural. Ajuntament de Ròtova, 2007.

## Referències

* ↑ «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».
* 1 2 3 4 5 http://www.cult.gva.es/dgpa/bics/detalles_bics.asp?IdInmueble=175
* ↑ «Dirección General de Patrimonio Cultural». [Consulta: 17 juliol 2023].
* ↑ http://usuarios.multimania.es/vicolm/safor13.htm Arxivat 2012-04-26 a Wayback Machine.
* ↑ «Fitxa Inventari Castell de Borró. Ajuntament de Ròtova». Arxivat de l'original el 2013-07-14. [Consulta: 15 abril 2017].
# Castell de Castellbisbal

El Castell de Castellbisbal és un castell del municipi de Castellbisbal (Vallès Occidental) declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Del castell de Castellbisbal només resten escassos murs de fonamentació entorn la capella de Sant Vicenç, al serrat de les Garses. Aquest estat d'arrasament no permet cap conclusió sobre la seva distribució.

## Història

El castell de Castellbisbal apareix a la documentació per primera vegada l'any 1013, en un document on s'al·ludeix al castell episcopal o de Benviure. La fortalesa depenia del bisbe Guislabert, nebot del comte Borrell II de Barcelona. Durant la crisi del 1041-1044, el bisbe es posà en contra del comte i, després d'uns aldarulls, Guislabert va haver d'empenyorar el castell bisbal al comte. A partir d'aquest moment el castlà, Guillem Ramon de Voltrera, hagué de prestar fidelitat als comtes de Barcelona.
Al segle xii apareix el llinatge dels Castellbisbal, que eren castlans del bisbe i feudataris dels Castellvell. Al segle xiii els Castellvell tenien el domini total sobre el castell de Castellbisbal. A l'inici del segle xiv, tenia la castlania Berenguer de Castellbisbal, que reconstruí de nou el castell.
Després de la guerra civil de 1462-1472, el rei donà el castell a Lluís de Requesens perquè Berenguer de Castellbisbal havia lluitat contra ell. Francesc de Castellbisbal mogué plet contra els Requesens i l'assumpte finalitzà amb la venda, l'any 1494, per part de Francesc, de tots els feus i les rendes que posseïa al terme del castell de Castellbisbal a Lluís Requesens.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Castell de Castellbisbal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 novembre 2015].

## Enllaços externs

* Gibert Rebull, Jordi (2019) En els orígens del Castrum Benevivere quem vocant Episcopale. El terme de Benviure/ Castellbisbal, de l’antiguitat a l’edat mitjana Arxivat 2023-04-27 a Wayback Machine. Castellbisbal: Ajuntament de Castellbisbal - Arxiu Municipal de Castellbisbal
* Alberto Reche Ontillera amb títol Castellbisbal: castell, família i conflicte (s.XII-XV) Arxivat 2023-06-16 a Wayback Machine. Castellbisbal: Ajuntament de Castellbisbal - Arxiu Municipal de Castellbisbal
* Castellbisbal. Una història pota-roja. Època medieval (Vídeo) Castellbisbal: Ajuntament de Castellbisbal - Arxiu Municipal de Castellbisbal
* «Castell de Castellbisbal». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
* Programes 281. Castellbisbal: castell, família i conflicte, i 282 El plet sobre el castell de Castellbisbal (1440-1443). A les Portes de Troia
# Cerecinos de Campos

Cerecinos de Campos és un municipi de la província de Zamora a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 478 | 454 | 426 | 396 |
# Castell del Rei (Pollença)

El castell del Rei és un castell roquer situat a la muntanya del Castell del Rei, a la vall de Ternelles, a Pollença, i té una alçada de 492 m.
A l'època romana, ja fou usat com a fortificació i en l'època musulmana fou, amb el castell d'Alaró l'últim reducte de resistència a les tropes catalanes que van envair Mallorca el 1229. Resistiren fins al març de 1231.
Un altre fet històric destacat que succeí allà fou el de la resistència que oferí, el 1343 i durant tres mesos de setge, el darrer reducte dels fidels al rei de Mallorca Jaume III, quan aquest ja havia perdut el seu regne i se l'havia annexionat la corona d'Aragó de Pere el Cerimoniós.
El castell fou usat de talaia més que de recinte per a la defensa. Fou abandonat al segle xviii i es va anar deteriorant. Actualment està en ruïnes, i és de propietat privada, i prohibida l'entrada; per a més informació, acudiu a l'ajuntament de Pollença o a les oficines de turisme de la localitat.
Actualment, el camí que condueix al castell és motiu de controvèrsia. Malgrat ser un camí públic, els propietaris (la família March) han obtingut de restringir-ne l'accés.
El poeta Miquel Costa i Llobera va escriure el poema Castell del Rei el 1896. En pollencí oral: "U castell d'u rei".

## Referències

* ↑ Edicte de Pere el Cerimoniós als castellans de Pollença i Alaró

## Bibliografia

* Vilanova, Tomeu / Cerdà, Mateu (1.994) - Ternelles i el Castell del Rei. Itineraris de Pollença núm 3 Palma: Ajuntament de Pollença. 47 pàg.
# Challenge Henry Groutards 1965

La temporada de 1965 de la Challenge Henry Groutards, anomenada també Màster Internacional de trial, fou la 2a edició d'aquest campionat, organitzat per la FIM. El calendari oficial constava de 2 proves puntuables, celebrades entre el 21 i el 28 de febrer.

## Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Gustav Franke | Zündapp | 50 |
| 2 | Andreas Brandl | Zündapp | 35 |
| 3 | Günter Sengfelder | Zündapp | 32 |
| 4 | Jacky Ickx | Zündapp | 27 |
| 5 | Bill Wilkinson | Greeves | 23 |
| 6 | Siegfried Gienger | Zündapp | 22 |
| 7 | Alfred Lehner | Zündapp | 20 |
| 8 | Don Smith | Greeves | 17 |
| 9 | Claude Vanstenagen | Greeves | 18 |
| 10 | Donald Hitchcock | Greeves | 17 |

## Referències

* «Challenge Henri Gouthars. 1965» (en anglès). trialonline.org. Arxivat de l'original el 13 de juny 2013. [Consulta: 20 febrer 2011].
# Celebrímbor

Celebrimbor (pronunciat Ke-le-brím-bor) és un personatge fictici de l'univers de J.R.R. Tolkien, la Terra Mitjana. Va ser un elf de la família reial noldor, fill de Curufin, i l'únic net de Fëanor.
El seu nom significa, en sindarin, "puny de plata" o "mà de plata" (celeb=plata, com a Celeborn). El seu nom en quenya és Telperinquar.
Va néixer a Valinor, però va acompanyar el seu avi a la Terra Mitjana. Després d'això, molt poc és sabut del que va fer durant la Primera Edat. Probablement, va fugir a Nargothrond amb el seu pare després de la Dagor Bragollach. Tanmateix, no va prendre part en les intrigues de Curufin i Celegorm respecte Lúthien, Beren, i Finrod. Quan van sortir a la llum, va condemnar les acusacions del seu pare i no el va acompanyar quan va ser expulsat de Nargothrond. Celebrimbor va sobreviure a la fi de la Primera Edat, però no va poder tornar a Valinor a causa de la Maledicció de Mandos.
Celebrimbor juga en les històries de Tolkien un paper destacat en ser el fabricant dels Anells del Poder. Durant la Segona Edat, mentre vivia al reialme èlfic d'Eregion, va conèixer el Senyor Fosc Sàuron, que fingint bones intencions i fent-se anomenar Annatar, va guiar Celebrimbor en la fabricació de setze anells: set per l'als nans, i nou pels homes. Però secretament, i sense el coneixement d'Annatar, va fabricar tres anells per als elfs, que van quedar lliures de la influència corruptora de Sàuron. Celebrímbor va batejar els anells Vilya, Narya i Nenya, d'acord amb els tres elements principals de la Terra Mitjana (aire, foc i aigua, respectivament)
Aleshores, Annatar va mostrar-se obertament i es va descobrir que havia estat forjant l'Anell Únic per dominar tots els altres. Va atacar els elfs d'Eregion i va capturar Celebrimbor, obligant-lo sota tortura a confessar on eren els set i els nou. L'amagatall dels tres, però, no va ser revelat. Celebrimbor va morir durant la tortura, esvaint-se amb ell la nissaga d'en Fëanor.
# Celedonio Pérez Bernardo

Celedonio Pérez Bernardo (? Zamora ? - Madrid, 1956) fou un dirigent anarcosindicalista espanyol.
Treballà com a picador a les mines d'Astúries i el 1924 hagué d'exiliar-se a París per la seva oposició a la dictadura de Primo de Rivera. Fins al 1930 va treballar de minaire a Bèlgica i França, on va conèixer Buenaventura Durruti i Francisco Ascaso Abadía i s'afilià a la CNT. Arran de la proclamació de la Segona República Espanyola s'establí a Madrid, on fou dirigent del Sindicat de la Construcció, ja que deixà les mines per una malaltia cardíaca. També fou membre del grup d'afinitat Los Libertos amb Melchor Rodríguez García, i de la FAI. El novembre de 1934 ell i Melchor Rodríguez encapçalaren una comissió que aconseguí l'alliberament d'alguns presos.
Durant la guerra civil espanyola va lluitar en la Divisió de Cipriano Mera, el 1937 fou cap de la secció madrilenya de la FAI i dirigí una presó de Madrid. En acabar el conflicte marxà un temps a França, però el 1940 hi fou expulsat per les autoritats franceses. Se li atribueix l'intent d'atemptat contra Franco i Hitler a Sant Sebastià (1940). Fou Secretari General de la CNT de juliol de 1940 a febrer de 1941.
Fou detingut el 1942 i condemnat a 30 anys de presó. Tanmateix, fou alliberat al cap de poc i tornà a la lluita clandestina. Fou l'ànima i principal dirigent de la Regió Centre de la CNT i membre del Comitè Nacional durant la direcció de Miguel Vallejo Sebastián fins que fou detingut novament el 1953. El febrer de 1954 fou condemnat a 15 anys de reclusió a la presó de Guadalajara (Castella - la Manxa). Va patir una embòlia que el deixà molt danyat i el 1956 va sortir en llibertat condicional. Va morir poc després.

## Enllaços externs

* Celedonio Pérez Bernardo a Enciclopedia del Anarquismo Español, part 4, p. 82
# Chamicuros

Els chamicuros són una ètnia de l'Amazònia peruana que habiten les ribes del riu Huallaga al districte de Lagunas, província d'Alt Amazones (departament de Loreto). Els chamicuros s'autodenominen Arahuaca i parlen la llengua chamicuro que forma part de la família lingüística arawak. Són un total de 126 persones, de les que només dues parlen la llengua.

## Història

Quan les primeres expedicions europees van ingressar a l'Amazònia es van trobar amb els chamicuros a la capçalera del riu Samiria i mantenien guerres amb els desapareguts "aguanos", raó per la qual els espanyols van començar a témer-los.
En 1698 van sofrir una epidèmia de verola, de la qual només van sobreviure 500 chamicuros, per aquesta raó van ser traslladats a Santiago de la Laguna al riu Huallaga.
Durant la febre del cautxú, un grup va ser portat com a mà d'obra cap al riu Yavarí i fins i tot cap al Brasil, així com al Riu Napo. Per a 1920 un gran nombre de famílies es va traslladar cap a Iquitos perdent la seva llengua. En l'actualitat existeix una comunitat a Pampa Bella, en un ex-fonc en el que van treballar al comandament d'un patró. Cohabiten la zona juntament amb els cocama-cocamilla dels qui són veïns.

## Vegeu també

* Etnografia del Perú

## Referències

* 1 2 https://web.archive.org/web/20110925042406/http://www.siamazonia.org.pe/Archivos/Publicaciones/Amazonia/Atlas/cap2/fra_cap2.htm
* ↑ Chamicuros a peruecologico.com.pe
# Claudi Mas

Claudi Mas va néixer al segle xvi. Metge.
Catedràtic d'Hipòcrates. Va ser nomenat rector de l'Estudi General de Barcelona, càrrec que va exercir entre l'1 d'agost de 1557 i el 31 de juliol de 1558 . També va ser Tresorer entre 1558 i 1559. La seva biblioteca personal era una de les biblioteques mèdiques més importants de Catalunya al segle xvi, que segons l'inventari realitzat el 1567 constava de 696 títols.
Va morir a finals del segle xvi o principis del segle xvii.

## Referències

* ↑ Fernández Luzón, Antonio. «La Universidad de Barcelona en el s. XVI» (en castellà) p. 636, 2003. [Consulta: 21 octubre 2016].
* ↑ Fernández Luzón, Antonio. «La Facultad de Medicina de la Universidad de Barcelona (1559-1598)», Barcelona Quaderns d'Història, 5, 2011, pp. 183-191. Disponible a: Revistes Catalanes amb Accés Obert (RACO)

## Bibliografia

* Fernández Luzón, Antonio. "La Universidad de Barcelona en el siglo XVI". Barcelona: Publicacions i Edicions Universitat de Barcelona, 2005. 342 p. (edició en accés obert del text original, tesi doctoral a la UAB)
* Fernández Luzón, Antonio. «La Facultad de Medicina de la Universidad de Barcelona (1559-1598)», Barcelona Quaderns d'Història, 5, 2011, p. 189 (nota 27). Disponible a: Revistes Catalanes amb Accés Obert (RACO)
# Claudi Nadal i Ribera

Claudi Nadal i Ribera (Agramunt, 1 d'agost de 1932 - Agramunt, 22 d'octubre de 2009) fou un jugador català de billar de les dècades de 1960 a 1980 aconseguint molts títols, tant a escala catalana, com espanyola i europea.
Va ser jugador del Club de Billar Barcelona i del Club de Billar Ibèric. En el seu brillant palmarès hi destaquen, entre molts títols, un subcampionat del món de billar artístic (1972) i un Campionat d'Europa de la mateixa especialitat. Durant la seva trajectòria, també ocupà diversos càrrecs com a dirigent esportiu, entre els quals, el de secretari de la Federació Catalana de Billar i el de president del Club de Billar Barcelona.

## Palmarès

Font:
* Campionat del Món de billar artístic: 1972
* Campionat d'Europa de billar artístic: 1979 1977, 1980, 1982
* Copa d'Europa a tres bandes interclubs: 1966, 1970, 1971, 1972, 1979, 1980, 1981
* Campionat d'Europa de billar a tres bandes per seleccions : 1987
* Campionat d'Europa de billar pentatló per seleccions : 1968
* Campionat d'Espanya de billar artístic: 1972, 1977, 1978
* Campionat d'Espanya de a tres bandes: 1962, 1968, 1971-74, 1976, 1980, 1987, 1990
* Campionat de Catalunya de billar a una banda: 1957
* Campionat de Catalunya de billar artístic: 1958, 1965, 1967, 1970, 1978, 1979, 1980
* Campionat de Catalunya de billar a tres bandes: 1967, 1970-79, 1981, 1984, 1985
* Campionat de Catalunya de billar artístic: 1983, 1984, 1985
* Obert Ciutat de Barcelona: 1992

## Referències

* 1 2 3 «Claudi Nadal i Ribera». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Palmarès Kozoom. 2016-11-25
# Eleccions legislatives turques de 2015 (juny)

Les eleccions legislatives de Turquia de 2015 se celebraren el 7 de juny de 2015 per elegir els 550 membres de la Gran Assemblea Nacional. Les eleccions foren les vint-i-quatrenes eleccions generals de la història de la República Turca, i els membres electes van formar el 25è Parlament del país, el més curt de la història. El resultat impossibilità la formació de govern i les eleccions s'hagueren de repetir en novembre del mateix any.

## Referències

* 1 2 «Turquia celebrarà eleccions anticipades l'u de novembre». Ara, 21-08-2015. [Consulta: 19 abril 2020].
* ↑ «33 saat çalışan vekiller 25. dönemi böyle kapattı: CHP:1300, MHP:502, HDP: 420, AKP:0» (en turc). Radikal, 29-10-2015. [Consulta: 19 abril 2020].
# Boulangerie modèle

Boulangerie modèle és un curtmetratge mut francès de Georges Méliès estrenada el 1907, produïda per la Star Film Company. Es conserva poca informació sobre aquesta pel·lícula, que es presumeix perduda.

## Referències

* ↑ Malthête, Jacques; Mannoni, Laurent. L'oeuvre de Georges Méliès. París: Éditions de La Martinière, 2008, p. 176. ISBN 9782732437323.
# West Pasco

West Pasco és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Washington. Segons el cens del 2000 tenia 4.629 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, West Pasco tenia 4.629 habitants, 1.618 habitatges, i 1.380 famílies. La densitat de població era de 296,4 habitants per km².
Dels 1.618 habitatges en un 35,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 76,8% hi vivien parelles casades, en un 4,9% dones solteres, i en un 14,7% no eren unitats familiars. En el 12,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 5,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,85 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,08.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,6% tenia menys de 18 anys, un 6% entre 18 i 24, un 24,2% entre 25 i 44, un 31,1% de 45 a 60 i un 12,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 42 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 99,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 65.865 $ i la renda mediana per família de 68.205 $. Els homes tenien una renda mediana de 50.504 $ mentre que les dones 31.947 $. La renda per capita de la població era de 28.523 $. Aproximadament el 2,2% de les famílies i el 2,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- West Pasco». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- West Pasco». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 13 agost 2010].
# Boľ

Boľ és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Košice, a l'est del país.

## Història

La primera referència escrita de la vila data del 1332.
# Caixa (São Vicente)

Caixa (crioll de São Vicente Monti Kaxa) és un muntanya al centre-sud de l'illa de São Vicente a Cap Verd. La seva elevació és de 535 m.

## Vegeu també

* Llista de muntanyes de Cap Verd
Viccionari
# Cache (Oklahoma)

Cache és una ciutat dels Estats Units a l'estat d'Oklahoma. Segons el cens del 2000 tenia 2.371 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Cache tenia 2.371 habitants, 865 habitatges, i 685 famílies. La densitat de població era de 270 habitants per km².
Dels 865 habitatges en un 44,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 54,2% hi vivien parelles casades, en un 18,2% dones solteres, i en un 20,8% no eren unitats familiars. En el 18,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,74 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 4,6.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 31,7% tenia menys de 18 anys, un 9,7% entre 18 i 24, un 45% entre 25 i 44, un 20,3% de 45 a 60 i un 9,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 32 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 89,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 31.359 $ i la renda mediana per família de 36.591 $. Els homes tenien una renda mediana de 29.236 $ mentre que les dones 21.750 $. La renda per capita de la població era de 13.892 $. Entorn del 14,9% de les famílies i el 17,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Cache». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Cache». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 10 agost 2010].