OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joaquim Manuel de Moner i de Siscar

Joaquim Manuel de Moner i de Siscar (Fonts, 7 d'abril de 1822 — Fonts, 22 d'octubre de 1907) va ser un escriptor, jurista i filòsof aragonès.
Va completar els estudis de Dret el 1845 i es doctorà en dret civil i canònic; també va llicenciar-se en filosofia i ciències exactes. Descendent i hereu de les nissagues Amorós d'Isona, Bardaxí de Fonts i Moner de Camprodon, la qual cosa li va permetre gaudir d'un ampli patrimoni. Va escriure diverses obres de caràcter religiós i jurídic, principalment sobre el dret foral aragonès. Va ser un cronista oficial de la Ribagorça, que li possibilità publicar diverses obres d'erudició poc crítica, com és el cas de Historia de Tamarite l'any 1876. Posseïa a Fonts una impremta pròpia la qual li permeté difondre part de la seva obra.
El 1868 acollint-se a la llibertat d'ensenyança obre l'Acadèmia de segon ensenyament i de Dret universitari “Establecimiento literario, piadoso y tipográfico de Cervuna” a Fonts, després d'assessorar-se i demanar col·laboració a capellans amics seus. A Sort funda el 1873, en la mateixa línia, el centre Savarneda. Té publicats diversos discursos adreçats als alumnes d'ambdós centres.
Va participar com a col·laborador en la Revista de Aragón, amb la qual publicà Nuestra Señora de Obarra en Ribagorza. Va arribar a tenir una biblioteca de fins a 20.000 llibres, que arran de la seva mort, una part, la part jurídica, va ser donada al monestir de Pueyo de Barbastro, altres van passar a mans dels seus hereus i la resta van desaparèixer durant la guerra civil.
La seva mort, solter i sense fills, provocà un conflicte familiar que acabà amb la fragmentació de l'ampli patrimoni que la família Moner tenia a Catalunya i l'Aragó.

## Obres

* Historia de Tamarite (Fonts, 1876)
* Historia de Ribagorza, desde sus orígenes a nuestros días (Fonts, 5 vols. 1878-80)
* Nuestra Señora de Obarra en Ribagorza (Saragossa, 1879)
* Biografía de las Santas Nunilo y Alodia (Saragossa, 1896)
* Diccionario del dialecto de Fonz y su comarca
* Biblioteca de Escritores Ribagorzanos (Saragossa, 1884)
* Clave onomástica de los apellidos de los pueblos del Alto Aragón (Saragossa, 1895, 544 pàgs.)

## Referències

* ↑ «Moner y de Siscar, Joaquín Manuel de» (en castellà). Gran Enciclopedia Aragonesa Online, 07-04-2008. Arxivat de l'original el 2022-07-02. [Consulta: 6 abril 2022].
* ↑ «Joaquim Manuel de Moner i de Siscar». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 6 abril 2022].
# Cal Chico (la Pobla de Massaluca)

Cal Chico és un edifici del municipi de la Pobla de Massaluca (Terra Alta) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici entre mitgeres. De planta baixa, dos pisos i golfes. Els murs són de carreus molt irregulars a la planta baixa i maçoneria a les superiors. Els límits entre les plantes els marquen cornises de pedra excepte a les golfes. La composició de la façana és simètrica i regular. A la planta baixa només hi ha una porta d'accés situada al mig de la façana. Les dues plantes d'habitació estan formades per tres balconades a cada planta amb lloses i marcs de pedra.
Les obertures de les golfes estan centrades sobre les balconades, són el·líptiques i no tenen cap sistema de tancament. Sobre la porta d'entrada hi ha un escut on no es pot llegir cap data però és anterior a l'actual estructura de la casa. Sota la llosa del balcó de sobre la porta hi ha esculpides dues creus templeres que refermen la idea que en el lloc hi havia un edifici més antic. La seva situació just davant de l'església també ens ho fa suposar.

## Referències

* 1 2 «Cal Chico». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 novembre 2015].

## Enllaços externs

* «Cal Chico». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Usumacinta

L'Usumacinta és un riu de l'Amèrica del Nord que marca bona part de la frontera entre Mèxic i Guatemala. És el riu més cabalós de la regió i el sisè de tota l'Amèrica Llatina.
Neix a la regió del Petén, al nord de Guatemala i després de travessar zones selvàtiques desemboca al sud del Golf de Mèxic, a l'estat de Tabasco, on forma un delta juntament amb el riu Grijalva. La seva conca fou un focus de civilització maia, amb diverses ciutats importants del període clàssic (Yaxchilan, Piedras Negras) a les seves ribes. Actualment segueix poblada per grups maies, parlants sobretot del txol.

## Referències

* ↑ «Usumacinta». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Regiones Hidrológicas de Tabasco» (en castellà). Instituto Nacional de Estadística y Geografia, 21-10-2011. Arxivat de l'original el 2011-02-10. [Consulta: 7 gener 2023].
* ↑ Elorza, Antonio «Usumacinta, el río de los mayas» (en castellà). El País [Madrid], 24-11-2016. ISSN: 1134-6582.
# Usus scribendi

L'expressió llatina usus scribendi ("forma d'escriure") fa referència a totes aquelles normes o costums sintàctics, morfològics i gramaticals relacionats en un cert període històricoliterari a un autor en particular.
L'estudi del usus scribendi, és a dir de les característiques estètiques d'un text o d'un autor, és un instrument útil pels filòlegs restituir el text a la seva correcció formal, per decidir a favor d'una edició o una altra en la reconstrucció del text crític d'una obra; així com als historiadors literaris els pot servir per definir la possible autoria i període d'una obra que ens ha arribat de forma anònima.

## Vegeu també

* Giorgio Pasquali
* Edició
# Vall d'Ordesa

La Vall d'Ordesa és una vall glacial dels Pirineus. Està situada al Pirineu central d'Osca, comarca del Sobrarb (Aragó) i està catalogada com a Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO. Aquesta vall va originar la creació del Parc nacional d'Ordesa el 16 d'agost de 1918. Anys més tard, en 1982, seria ampliat per a crear el Parc nacional d'Ordesa i Mont Perdut incloent el massís de Mont Perdut, el Canyó d'Añisclo, les Goles d'Escuaín i la capçalera de la vall de Pineta.

## Referències

* ↑ Referència 773bis de la llista de Patrimoni mundial, plana de la UNESCO
* ↑ [http://www.unep-wcmc.org/sites/wh/mtperdu.html Arxivat 2008-07-18 a Wayback Machine. Protected Areas and World Heritage, plana del Programa Mediambiental de les Nacions Unides
# Vall d'Hebron Institut de Recerca

El Vall d'Hebron Institut de Recerca (VHIR) és un institut de recerca bàsica, clínica i translacional, creat l'any 1994. És una institució del sector públic que pertany a l'Institut Català de la Salut i que s'encarrega de promoure i desenvolupar la recerca i innovació biosanitàries de l'Hospital Universitari Vall d'Hebron (HUVH).
L'objectiu de la recerca que s'hi desenvolupa és trobar solucions per als problemes de salut de la ciutadania i aconseguir millores assistencials per la pràctica clínica. Com que la majoria del personal investigador del VHIR és, alhora, personal clínic lligat a l'Hospital Universitari Vall d'Hebron, la recerca que s'hi duu a terme té una traducció pràctica més immediata. L'HUVH i el VHIR, amb més de 600 assajos clínics en marxa per any, són un centre internacional líder en recerca clínica.
El VHIR és un centre acreditat per l'Institut de Salut Carlos III i forma part de la institució CERCA del Departament d'Economia i Coneixement de la Generalitat de Catalunya, sobre la base del Pla estratègic de recerca i innovació en salut 2012-2015 i el Pla de Salut 2011-2015 del Departament de Salut. També és un centre de recerca universitari acreditat per la Universitat Autònoma de Barcelona.
S'ubica a l'àrea urbana de Barcelona, dins del campus de l'Hospital Universitari Vall d'Hebron.
El VHIR ha obtingut finançament per a projectes presentats a La Marató de TV3 des de l'any 1994. Des de llavors, ha rebut en total uns 8 milions d'euros per finançar més de 60 projectes d'investigació que han permès continuar o iniciar nous treballs per trobar solució a malalties cardiovasculars, neurològiques, genètiques hereditàries, mentals o el càncer; per investigar les malalties minoritàries, pal·liar el dolor crònic o millorar la supervivència de les persones trasplantades, entre moltes d'altres.

## Referències

* ↑ Direcció General de Regulació, Planificiació i Recursos Sanitaris, Generalitat de Catalunya. Departament de Salut «Còpia arxivada». Pla estratègic de recerca i innovació en salut, 2012. Arxivat de l'original el 2016-06-26 [Consulta: 24 desembre 2017]. Arxivat 2016-06-26 a Wayback Machine.
* ↑ «Campus Universitari Vall d'Hebron» (en català). [Consulta: 8 gener 2016].
* ↑ «La Marató de TV3». [Consulta: 18 gener 2016].
# Varnville

Varnville és una població dels Estats Units a l'estat de Carolina del Sud. Segons el cens del 2000 tenia 2.074 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Varnville tenia 2.074 habitants, 795 habitatges i 539 famílies. La densitat de població era de 211,8 habitants/km².
Dels 795 habitatges en un 34% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 43,5% hi vivien parelles casades, en un 21,5% dones solteres, i en un 32,1% no eren unitats familiars. En el 29,7% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,56 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,2.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29,8% tenia menys de 18 anys, un 8,7% entre 18 i 24, un 27,1% entre 25 i 44, un 22,7% de 45 a 60 i un 11,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 79,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 33.357 $ i la renda mediana per família de 38.750 $. Els homes tenien una renda mediana de 33.750 $ mentre que les dones 23.920 $. La renda per capita de la població era de 15.706 $. Entorn del 17,9% de les famílies i el 20,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Varnville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 11 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Varnville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Varodaya Cinkaiariyan

Varodaya Cinkaiariyan (tàmil வரோதய சிங்கையாரியன்) (mort 1325) fou el quart rei de la dinastia Aryacakravarti del regne de Jaffna i el primer que va agafar el control de les lucratives pesqueries de perles que abans eren a les mans de l'Imperi Pandya. Fou el successor del seu pare Vickrama Cinkaiariyan.
També va ajudar els pandyes en els seus darrers anys i va envair el regne del sud basat a Dambadeniya. Cada cop més va participar en el creixent comerç de l'Oceà Índic.
El va succeir el seu fill Martanda Cinkaiariyan.

## Notes

* ↑ Peebles, History of Sri Lanka, p.31-32

## Referències

* Peebles, Patrick (2006). The History of Sri Lanka. United States: Greenwood Press. p. 248. ISBN 0-313-33205-3.
# Verònica alpina

La verònica alpina (Veronica alpina), és una petita herba del gènere Veronica que actualment s'inclou dins de la família de les plantaginàcies. És una espècie de distribució ártico-alpina que viu naturalment al Canadà, Groenlàndia, Islàndia, les Illes Fèroe i Svalbard, Sibèria i les muntanyes del Pakistan, l'Himàlaia occidental i el Tibet. Al sud d'Europa es refugia al capdamunt de les muntanyes més altes: als Alps, els Pirineus i també (a la península Ibèrica) a Sierra Nevada, la serralada cantàbrica o la sierra de Béjar.

## Descripció

És una petita herba perenne que no arriba a un pam d'alçada, amb tiges en part reptants i al final ascendents que acaben en un raïm dens de 3-12 flors blaves com les de les altres veròniques. Les fulles són oposades, sèssils, ovades o el·líptiques, enteres o molt finament dentades, de vegades lleugerament ciliades.
És una espècie rara,que viu a l'alta muntanya en indrets amb sòl àcids (sobre roques silíciques o llocs calcaris on l'aigua ha eliminat els carbonats). És una espècie típica dels llocs on la neu s'acumula fins tard, ja ben entrat l'estiu. Les espècies de congesteres (com la verònica alpina) són molt menudes i necessiten créixer ràpidament per completar el seu cicle vital en el breu espai de temps que tenen fins que torni a nevar. També és pot trobar en els prats alpins ben innivats.
* Verònica alpina
* Verònica alpina al seu ambient

## Vegeu també

Verònica afil·la viu en indrets semblants però sobre sòls carbonatats i en roquissars calcaris.

## Referències

* 1 2 Oriol de Bolòs i Josep Vigo. Flora dels Països Catalans. Barcelona: Ed. Barcino, 1995, p. Vol.III, pàg.457. ISBN 84-7226-657-5 (Vol. III).
* ↑ «Veronica alpina» (en anglès). Plants of the World Online. [Consulta: 26 maig 2024].
* ↑ Mª Montserrat Martínez i José Ángel Sánchez. «19. Veronica L.» (en castellà). Flora Ibérica. [Consulta: 26 maig 2024].
* ↑ Josep Vigo Bonada. L'Alta muntanya catalana. Flora i Vegetació. Centre Excursionista de Catalunya i Institut d'Estudis Catalans, 2008 (2a edició), pàg.275. ISBN 9788492583249.
# Vilesa

Vilesa és una antiga caseria del terme municipal de Baix Pallars, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertanyia a l'antic terme, suprimit el 1969, de Baén. El segle xix pràcticament en romania ja tan sols una masia d'Useu.
Està situat al sud-oest del poble de Baén, al nord-nord-est d'Useu i a llevant del Pui. És a la dreta de la Llau del Coscoller, a migdia de l'extrem de ponent del Serrat dels Boixos. Vilesa compta amb capella pròpia, dedicada a sant Antoni de Pàdua. Al nord-est de Vilesa, molt a prop i al mig del bosc, hi ha les restes de la Torre de Vilesa.
Joan Coromines explica Vilesa a partir de Vilella. Es tracta d'una transformació fonètica precatalana, a partir del diminutiu del mot comú vila.
Pascual Madoz hi dedica un breu article al seu Diccionario geográfico…, amb el títol de Vilesa o Vileta. S'hi pot llegir que forma una sola casa, en una petita vall plana envoltada de muntanyes. Pertany a la jurisdicció d'Useu i a la parròquia de Sant Andreu de Baén. El terreny hi és trencat, amb caça abundant de llebres, perdius i conills. Té força aigua, en diverses fonts.

## Comunicacions

Mena a Vilesa la pista de Baén, que arrenca del punt quilomètric 295,2 de la carretera N-260, des d'on travessa la Noguera Pallaresa pel pont de Baén. Per aquesta carretera, de forta pujada i nombrosos revolts, després de trobar els desviaments a Bresca i a Useu, la pista ascendeix pel vessant meridional del Serrat de Corrotes, on s'hi troba el Pui. Una mica més endavant es troba Vilesa, al costat dret de la pista.

## Referències

* 1 2 Madoz 1850.
* ↑ Coromines 1997.

## Bibliografia

* Coromines, Joan. «Vilella». A: Onomasticon Cataloniae. Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de llengua catalana. VIII. Vi - Z. Barcelona: Curial Edicions Catalanes i Caixa d'Estalvis i Pensions de Barcelona "La Caixa", 1997. ISBN 84-7256-858-X.
* Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7.
* MADOZ, Pascual. Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar, vol. XVI, pàg. 91. Madrid: Imprenta del Diccionario geográfico-estadístico-histórico de D. Pascual Madoz, 1850. Edició facsímil: Articles sobre El Principat de Catalunya, Andorra i zona de parla catalana del Regne d'Aragó al «Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar» de Pascual Madoz. Vol. 1. Barcelona: Curial Edicions Catalanes, 1985. ISBN 84-7256-256-5.
* Pagès, Montserrat; Castilló, Arcadi. «Gerri de la Sal - Baén». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* Vilesa en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* Web de l'Ajuntament de Baix Pallars Arxivat 2016-08-04 a Wayback Machine..
# Viles històriques de Shirakawa-go i Gokayama

Les viles històriques de Shirakawa-go i Gokayama són un dels llocs del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO al Japó. La propietat cultural consta de tres pobles històrics de muntanya en una superfície de 68 hectàrees a la remota vall del riu Shogawa, que s'estén a la frontera de les prefectures de Gifu i Toyama, al centre del Japó. Shirakawa-gō (白川郷, "Barri vell de Riu Blanc") es troba al poble de Shirakawa a la prefectura de Gifu. L'àrea de Gokayama (五箇山, "Cinc Muntanyes") està dividida entre els antics pobles de Kamitaira i Taira a Nanto, la prefectura de Toyama.
La vall es troba en una regió muntanyosa amb nevades considerables, i aquests pobles són molt coneguts pels seus grups de masies, construïts a l'estil arquitectònic conegut com a gasshō-zukuri (合掌造り), dissenyats per vessar fàcilment neu dels seus sostres.

## Geografia

Els tres pobles estan situats en una remota vall, envoltats de muntanyes altes i accidentades, que reben nevades especialment elevades a l'hivern. La distància i la dificultat d'accés van restringir severament la connexió d'aquesta regió amb el món exterior fins als anys 1950. Aquest aïllament va propiciar el desenvolupament de la seva cultura i tradicions úniques, inclosa la tradició arquitectònica de les masies a l'estil Gassho, que es va lliurar durant les generacions. Durant una època, aquesta regió va ser coneguda com a "l'última zona inexplorada del Japó".$^{:45}$

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Historic Villages of Shirakawa-go and Gokayama» (en anglès). [Consulta: 17 març 2021].
* ↑ Saito, Hidetoshi; Inaba, Nobuko. The Historic Villages of Shirakawa-go and Gokayama – Traditional Houses in the Gassho Style. (en anglès). The Committee for the Commemoration of the Inscription of "The Historic Villages of Shirakawa-go and Gokayama – Traditional Houses in the Gassho Style." on the World Heritage List, 1996.

## Enllaços externs

* Entrada de la UNESCO a Shirakawa-go i Gokayama (anglès)
* Diari de viatges i imatges d'una estada a Ainokura (anglès)
* Galeria de fotos de Gokayama (Ainokura)
# Villar del Olmo

Villar del Olmo és un municipi de la Comunitat Autònoma de Madrid. Limita amb els municipis de Nuevo Baztán, Olmeda de las Fuentes, Ambite, Orusco de Tajuña i Valdilecha.

## Enllaços externs

* Web Oficial Arxivat 2012-05-08 at Archive.is
# Vipólzovo (Bélgorod)

* Per a altres significats, vegeu «Vipólzovo».
Vipólzovo - Выползово (rus) - és un poble de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2010 tenia 147 habitants. Pertany al districte (raion) de Stari Oskol.

## Referències

* ↑ Летопись населённых пунктов Белгородской области: Село Котово Старооскольского городского округа Белгородской области: история [села Котово, села Терехово] / Котовская библиотека; сост. Рудакова Тамара Ивановна. — Котово: Котовская библиотека, 1996. — 75 с.
* ↑ «Храм в честь Покрова Пресвятой Богородицы (с. Федосеевка)». ИМЦ «Православное Осколье», 11-10-2012. Arxivat de l'original el 2018-06-12. [Consulta: 9 juny 2018].
# Via Labicana

Via Labicana (en llatí via Labicana, en grec antic ἡ Λαβικανὴ ὁδός) va ser una via romana que sortia de la porta Esquilina a Roma i portava fins a la ciutat de Labicum a uns 25 km de Roma, on després seguia en la mateixa direcció cap a les muntanyes Albanes i s'unia amb la Via Llatina a l'estació de Ad Pictas. L'única estació entre Labicum i Ad Pictas era Ad Quintanas segons l'itinerari d'Antoní però la Taula de Peutinger afegeix Ad Statuas encara que no esmenta Ad Quintanas. Fins a Ad Quintanes seguia un curs paral·lel a la Via Prenestina. Aquesta via era més còmoda que la via Llatina, ja que estalviava la pujada als monts Albans, i per això a l'època final de l'Imperi era la més freqüentada, i la via Llatina es considerava un ramal d'aquesta, tal com ho diu l'Itinerari d'Antoní.
El seu itinerari es va reconstruir perfectament al segle xix. El punt exacte de Ad Pictas, això no obstant, no s'ha determinat. A la vora de la via, prop de Roma, hi havia diverses tombes, alguna d'elles prou grans; la més important és l'anomenada Torre Pignatara a uns 5 km de Porta Maggiore, que la tradició (sense cap fonament) diu que era la tomba d'Helena de Constantinoble, la mare de Constantí el Gran. Si que hi havia a la zona, a uns 8 km de Roma, la tomba familiar de l'emperador Didi Julià.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Via Labicana». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 9 juliol 2022].

## Vegeu també

* Llista de vies romanes
# Vicenç Àlamo i Yeste

Vicenç Àlamo i Yeste (Montcada i Reixac, El Vallès Oriental, 10 de febrer de 1976) és un exjugador d'handbol i entrenador de porters català.
Es formà al planter del Club Balonmano Granollers, on hi desenvolupa la major part de la seva carrera esportiva. Amb l'equip granollerí debutà a la Lliga ASOBAL la temporada 1995-96 i hi guanyà dues Copes EHF (1995 i 1996). Jugà també amb el Club Balonmano Cangas (2000-02), el Club Balonmano Ademar León (2008-12), amb el qual aconseguí una Copa Asobal (2009), i el SL Benfica portuguès (2012-15), on es retirà per una lesió al maluc el maig 2015. Dos anys més tard, tornà a la competició amb el Fraikin BM Granollers retirant-se definitivament al final de la temporada, després de jugar més 500 partits a la Lliga ASOBAL. Internacional amb la selecció espanyola en categories inferiors, guanyà una medalla d'argent al Campionat del Món junior (1995) i una d'argent al Campionat d'Europa júnior (1996). Fou internacional amb la selecció absoluta en 19 ocasions. Entre d'altres distincions, fou escollit millor porter de la Lliga ASOBAL la temporada 2002-03 i de la Lliga Portuguesa la temporada 2012-13. Des de la temporada 2015-16, exerceix d'entrenador de porters de categories inferiors i de l'equip femení KH-7 BM Granollers.

## Palmarès
### Clubs

* 2 Copes EHF: 1994-95 i 1995-96
* 1 Copa ASOBAL: 2008-09
* 1 Supercopa de Portugal d'hanbol: 2012-13
* 1 Lliga Catalana d'handbol: 1995-96

### Individual

* 1 Millor porter de la Lliga ASOBAL: 2002-03
* 1 Millor porter de la Lliga Portuguesa: 2012-13

## Referències

* ↑ «Vicenç Àlamo i Yeste». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Dargel, Jorge. «Vicente Álamo, obligado a retirarse tras 21 temporadas». Marca, 12-05-2015. [Consulta: 21 març 2022].
* ↑ «Vicente Álamo, el porter del BM Granollers, compleix 500 partits a la Lliga Asobal». Esport3, 06-04-2017. [Consulta: 21 març 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa Vicente Alamo Yeste - ASOBAL