OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Centennialita

La centennialita és un mineral de la classe dels halurs. Rep el nom de la mina Centennial, situada a l'estat de Michigan, als Estats Units, la seva localitat tipus.

## Característiques

La centennialita és un halur de fórmula química CaCu₃Cl₂(OH)₆·nH₂O (n ~ 0.7). Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2013, sent publicada per primera vegada el 2017. Cristal·litza en el sistema trigonal. És una espècie relacionada amb la kapellasita, la haydeeïta i la misakiïta, així com amb la calumetita.
Els exemplars que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservats a les col·leccions mineralògiques del museu de mineralogia de Paris, a França, amb els números 83080 i 14073, i al Museu Mineral de la Universitat d'Arizona, a Tucson (Arizona), amb els números de catàleg: 19588 i 8789.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Centennial, situada a la localitat homònima dins el comtat de Houghton, a l'estat de Michigan (Estats Units), on sol trobar-se associada a la calumetita i a altres minerals del grup de l'atacamita. Aquest indret és l'únic a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Centennialite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 24 setembre 2020].
# Auditori Barradas

L'Auditori Barradas és un auditori del barri Centre de L'Hospitalet de Llobregat. Sobretot s'hi fa música, però també teatre, dansa i cicles de conferències. L'auditori disposa d'un auditori amb 225 localitats, una sala d'estudis/polivalent amb capacitat per a 100 persones i dues sales d'exposicions. L'equipament rep el nom del pintor, il·lustrador i escenògraf uruguaià Rafael Barradas, una de les figures més destacades de l'avantguardisme de principi de segle xx, que va viure un temps en aquesta ciutat.
El 2010 s'hi van fer 60 concerts amb un total de 5233 assistents. Del juliol del 2012 i fins al 2013 va estar tancat per obres de remodelació per condicionar l'espai, climatització i millora de les instal·lacions. El 2014 va estrenar un sistema de venda d'entrades online. El 2017 va inaugurar una exposició feminista amb el nom Art en femení.

## Referències

* 1 2 3 «L'Hospitalet redreçarà l'Auditori Barradas durant les vacances i la tardor». El Periódico, 26-07-2012 [Consulta: 24 agost 2019].
* ↑ Llobregat, El. «L'Auditori Barradas de l'Hospitalet torna amb nova web i nou sistema d'entrades» (en castellà). [Consulta: 24 agost 2019].
* ↑ «'Auditori Barradas de l'Hospitalet inaugura avui una exposició d'art feminista». Catalunya diari, 09-03-2017 [Consulta: 24 agost 2019].
# Aleksàndrovka (Rakítnoie)

* Per a altres significats, vegeu «Aleksàndrovka».
Aleksàndrovka - Александровка (rus) - és un poble de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2010 tenia 262 habitants. Pertany al districte (raion) de Rakítnoie.

## Referències

* ↑ «Схема территориального планирования муниципального района "Ракитянский район" Белгородской области». Федеральная государственная информационная система территориального планирования (ФГИС ТП). Arxivat de l'original el 2022-01-09. [Consulta: 9 gener 2022].
* ↑ «Aleksandrovka» (en anglès). GeoNames. Arxivat de l'original el 2022-01-09. [Consulta: 9 gener 2022].
* ↑ Koriakov, I. B. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2021-10-05. [Consulta: 9 gener 2022].
# Tínez

Tínez (Caravaca de la Cruz, 1893 - Barcelona, 17 d'abril de 1957) és el pseudònim de l'autor de còmic Juan Martínez Buendía. També va utilitzar els pseudónims Juanito i Día.
Es va traslladar a Barcelona quan era nen. Va estudiar a l'Escola d'Arts i Oficis. Va col·laborar amb TBO des dels seus inicis, publicació de la que va ser un dels principals exponents fins a la seva mort, deixant una obra molt prolífica. A TBO va fer una feina encomiable, malgrat ser menys apreciada que la d'altres col·laboradors com Benejam, Urda o Opisso, però sempre fidel al seu editor. Dibuixava infinitat d'històries, moltes guionades per Joaquim Buïgas, alhora que complementava pàgines, dibuixava acudits o rotulava. Com era habitual a TBO, en especial a les primeres èpoques, es tractava d'historietes sense personatge fix, tot i que va produir diverses entregues de la popular sèrie Els grans invents del TBO. L'any 1940 va realitzar per l'Editorial Grafidea una de les seves poques sèries amb traç realista, Jim Pat, ambientada al Far West.
Tínez posseïa un estil que va definir la revista on es va consagrar, TBO: certament tosc però molt efectiu pel fi que perseguia, que no era res més que entretenir i divertit per damunt de tot. El seu estil gairebé no va evolucionar i va restar una mica arcaïtzant amb el pas del temps, pero era tan definitori de l'autor que no va perdre atractiu per als lectors. Va crear uns personatges una mica irreals i entranyables al mateix temps, gairebé sempre solitaris, que vivien aventures estrambòtiques i quotidianes: històries del TBO.
Va col·laborar en les publicacions Colorín, Cubilete, Chiquitín, Jim Pat, Mundo Infantil, El Patinete, Periquito, Pierrot, Pulgarcito (2ª época), La Risa infantil, Sancho Panza, TBO i Titín i en les sèries Jim Pat (amb guió de Canellas, d'Editorial Grafidea, 1940), De todo un poco (diversos autors, TBO, 1942) i Els grans invents del TBO (diversos autors, TBO, 1942).

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Tínez». Humoristan. [Consulta: 16 gener 2020].
* 1 2 3 «Juan Martínez Buendía Tínez» (en castellà). grafopata.com. [Consulta: 16 gener 2020].

## Enllaços externs

* (Juan Martinez Buendia) a Lambiek Comiclopedia (anglès)
* Juan Martínez Buendía a Tebeosfera (castellà)
# Centro Cultural Hispano Guineano

El Centro Cultural Hispano-Guineano va ser una de les principals entitats culturals equatoguineanes. Fundat en 1982, la seva principal seu estava a la ciutat de Malabo. Va ser dirigit entre altres per Ignacio M. Sánchez (de 1991 a 1996). A l'octubre del 2003, la Cooperació Espanyola tanca el centre i l'entitat es reconverteix en el Centre Cultural d'Espanya a Malabo i el Centre Cultural d'Espanya a Bata per l'Agència Espanyola de Cooperació Internacional, integrant tots dos centres la Xarxa de Centres Culturals AECID a Àfrica.
Editava la seva pròpia revista cultural trimestral denominada "África 2000 Arxivat 2015-11-09 a Wayback Machine." i la revista mensual "El Patio Arxivat 2015-11-09 a Wayback Machine.". La seva editorial, "Ediciones del Centro Cultural Hispano-Guineano" estava dedicada a escriptors equatoguineans, tant als consagrats com a les joves promeses.

## Publicacions

Entre els títols publicats destaquen, en narrativa "El amigo fiel" (1987) d'Ana Lourdes Sohora, "Afén, la cabrita reina" (1989) i "La última lección del venerable Emaga Ela" (1991) d'Antimo Esono Ndongo, "Boote-Chiba" (1990) de Pedro Cristino Bueriberi; en poesia hom pot destacar "Gritos de libertad y de esperanza" (1987) d'Anacleto Oló Mibuy, "Delirios" (1991) i "Cuentos de la Vieja Noa" (1999) de María Nsué Angüe. En l'àmbit de l'assaig també ha publicat diverses obras, com el "Curso de Lengua Bubi" (1991, ISBN 84-7232608-X) de Justo Bolekia Boleká.
Altres autors reconeguts d' "Ediciones del Centro Cultural Hispano-Guineano" són Maximiliano Nkogo ("Adjá-Adjá y otros relatos"), José F. Siale Djangany ("Cenizas de kalabó y termes"), Juan Tomás Ávila Laurel i Jerónimo Rope.

## Referències

* ↑ ORDRE AEX/3454/2002, de 30 d'octubre, per la qual es creen els Centres Culturals de l'Agència Espanyola de Cooperació Internacional, en les Missions Diplomàtiques Permanents d'Espanya en la República de Xile, en la República de Guinea Equatorial, en la República d'El Salvador i en la República Oriental de l'Uruguai, així com en el Consolat General d'Espanya a Bata.

## Vegeu també

* Literatura en castellà de Guinea Equatorial
* Centre Cultural d'Espanya a Malabo
* Melibea Obono

## Enllaços externs

* La literatura negroafricana en España, article de Ignacio M. Sánchez.
* Web del Centro Cultural de España en Malabo
* Recopilació de la revista "África 2000" Arxivat 2015-11-09 a Wayback Machine.
* Recopilació de la revista "El Patio" Arxivat 2015-11-09 a Wayback Machine.
# Torrecampo

Torrecampo és un municipi de la província de Còrdova a la comunitat autònoma d'Andalusia, a la comarca de Valle de los Pedroches.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 |
| 1.436 | 1.417 | 1.417 | 1.416 | 1.410 | 1.424 | 1.408 | 1.396 | 1.355 | 1.320 | 1.307 |

## Enllaços externs

* Torrecampo - Sistema d'Informació Multiterritorial d'Andalusia.
* Torrecampo Arxivat 2011-09-15 a Wayback Machine. - Pobles d'Espanya.
* Tot Torrecampo Arxivat 2004-07-25 a Wayback Machine..
# Villanueva de Bogas

Villanueva de Bogas és un municipi de la província de Toledo, a la comunitat autònoma de Castella la Manxa. Limita amb Huerta de Valdecarábanos, La Guardia, Tembleque i Mora,

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 |
| 843 | 849 | 835 | 819 | 823 | 832 | 819 | 818 | 810 | 805 |

## Administració

Llista d'alcaldes des de les eleccions democràtiques de 1979 :
| Període | Nom de l'alcalde/-essa | Partit polític | Data de possessió |
| 1979 - 1983 | Gabriel Sánchez Fernández | UCD | 19/04/1979 |
| 1983 - 1987 | Eleuterio Álvarez Novillo | AP/PDP/UL | 28/05/1983 |
| 1987 - 1991 | Eleuterio Álvarez Novillo | PP | 30/06/1987 |
| 1991 - 1995 | Eleuterio Álvarez Novillo | PP | 15/06/1991 |
| 1995 - 1999 | Eleuterio Álvarez Novillo | PP | 17/06/1995 |
| 1999 - 2003 | Antonio Novillo Villamuelas | Independent | 03/07/1999 |
| 2003 - 2007 | Antonio Novillo Villamuelas | PSOE | 14/06/2003 |
| 2007 - 2011 | Antonio Novillo Villamuelas | PSOE | 16/06/2007 |
| 2011 - 2015 | n/d | n/d | 11/06/2011 |
| 2015 - 2019 | n/d | n/d | 13/06/2015 |
| 2019 - 2023 | n/d | n/d | 15/06/2019 |
| Des del 2023 | n/d | n/d | 17/06/2023 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Toledo (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 5 març 2021].

## Enllaços externs

* La Passió a Villanueva de Bogas Arxivat 2021-05-08 a Wayback Machine.
# Centro Cultural García Lorca

Centro Cultural García Lorca és una entitat cultural fundada a Nou Barris (Barcelona) el 1981. La seva primera seu social estava situada al barri de la Prosperitat. L'entitat va néixer a partir de l'esforç i la il·lusió d'un grup d'andalusos integrats en la vida catalana, però amb arrels a les terres d'origen, amb l'objectiu d'afavorir la convivència de les persones procedents a qualsevol lloc d'Espanya.
Des d'un principi, els socis, introduïts en l'art del cant i el ball, van iniciar gestions per celebrar activitats culturals, i crearen l'Acadèmia de Ball, el Grup de Poesia i el Quadre de Dansa. També es van organitzar concursos, trobades de germanor i visites de persones il·lustres. Per aquesta primera seu social van passar grans figures del cant i el ball flamencs. En el si d'aquesta entitat va néixer el primer Casal de Nou Barris i es va constituir la Junta de la FECAC. El 1988 el centre es va traslladar al barri de Verdum, i les seves activitats es van enriquir amb la creació de les acadèmies de ball flamenc, cors, poesia, ball clàssic i balls de saló, taller de guitarra espanyola i les vocalies de dones i joventut.
El centre col·labora habitualment en les diverses festes majors del districte a través dels quadres de dansa, cor rociero, ball i teatre. També desenvolupa programes culturals i col·labora amb la resta d'entitats de la ciutat. Entre les activitats que organitza destaquen la Setmana Cultural i el Dia d'Andalusia, que se celebra al parc de la Guineueta. Però potser l'activitat més emblemàtica de l'entitat sigui el certamen de poesia Federico García Lorca, amb la participació de poetes de molts països hispanoparlants. El 2001 va rebre la Medalla d'Honor de Barcelona.
# Baqueu el Vell

Baqueu el Vell (en llatí Baccheius, en grec antic Βακχείος ὁ γέρων) va ser l'autor d'un tractat curt de música en forma de catecisme anomenat εἰσαγωγή τέχνης μουσικῆς ('Eisagogé technos mousikes', Introducció a la tècnica musical) considerada una obra força clara, que exposava els principals temes i arguments sobre el ritme i l'harmonia.
La seva biografia no és coneguda. Va viure probablement al segle iii aC. Se suposa no obstant, que degué viure en l'època de Constantí I el Gran, a jutjar per un epigrama inserit en un dels dos tractats que se li atribueixen.

## Obres

El primer tractat és una espècie de catecisme, amb preguntes i respostes, i en el que es tracta, segons els principis d'Aristoxen, de generalitats tals com els sons, intervals, tons, sistemes i també quelcom de ritme. En aquest tractat, al revés del que passa en tots els altres escrits musicals antics, els sons melòdics no estan expressats literalment sinó pels signes corresponents de la doble notació vocal i instrumental, que, a partir de principis del segle ii, va ser l'únic vestigi de la notació general anomenada de Pitàgores. El segon tractat conegut, respon a la idea general que de la música tenia aquest matemàtic, és a dir, a la deficiència de l'oïda, així com dels altres sentits, per apreciar exactament els sons; és, per tant, una enunciació de teoremes relatius als intervals calculats sobre el cànon harmònic.
D'aquests tractats se'n han fet diverses edicions. La més important és Bacchii Senioris iatromathematici isagoge sive introductiva metho. ad musicam per dialogismum (París, 1623). A més hi ha un manuscrit a la Biblioteca de l'Escorial i una altra a la Biblioteca Nacional de París. Del segon tractat hi ha una sola edició: Anonymi scriptio de musica: Bacchii Senioris Introductio artis musicae (Berlín, 1841). El fet que en aquest manuscrit s'hi trobés la inscripció Bachini Senex ha induït a creure a alguns autors que es tracta d'un altre Baqueu: però com que no hi ha cap dada que provi la seva existència, pot indicar senzillament que va fer algunes obres quan era més jove.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Baccheius». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 3 febrer 2022].
* ↑ Enciclopèdia Espasa: vol 7. Madrid: Espasa-Calpe, 1920, p. 86. ISBN 8423945073.
# Ain Bida

Ain Bida (en àrab عين البيضاء, ʿAyn al-Bīḍāʾ; en amazic ⵄⵉⵏ ⴱⵉⴹⴰ) és una comuna rural de la prefectura de Fes, a la regió de Fes-Meknès, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 7.843 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Acestrorhynchus grandoculis

Acestrorhynchus grandoculis és una espècie de peix de la família dels acestrorrínquids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 10,8 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Amèrica: conques dels rius Negro, Orinoco i Amazones.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Toledo-Piza, M. i N. A. Menezes, 1996: Taxonomic redefinition of the species of Acestrorhynchus of the microlepis group with the description of Acestrorhynchus apurensis, a new species from Venezuela (Ostariophysi: Characiformes: Characidae). American Museum Novitates N. 3160: 1-23.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* López-Fernández, H. i K. O. Winemiller, 2003: Morphological variation in Acestrorhynchus microlepis and Acestrorhynchus falcatus (Characiformes: Acestrorhynchidae), reassessment of Acestrorhynchus apurensis and distribution of Acestrorhynchus in Venezuela. Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 14 (n. 3): 193-208.
* Menezes, N. A., 1992: Redefinição taxonômica das espécies de Acestrorhynchus do grupo lacustris com a descrição de uma espécie (Osteichthyes, Characiformes, Characidae). Comunicações do Museu de Ciências de PUCRS. v. 5: 39-54.
* Menezes, N.A., 2003. Family Acestrorhynchidae (Acestrorhynchids). p. 231-233. A:: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Oyakawa, O.T., 1998. Catalogo dos tipos de peixes recentes do Museu de Zoologia da USP. I. Characiformes (Teleostei: Ostariophysi). Pap. Avuls. Zool. 39(23):443-507.
* Taphorn, D., R. Royero, A. Machado-Allison i F. Mago Leccia, 1997. Lista actualizada de los peces de agua dulce de Venezuela. p. 55-100. A: E. La Marca (ed.) Catálogo zoológico de Venezuela. vol. 1. Vertebrados actuales y fósiles de Venezuela. Museo de Ciencia y Tecnología de Mérida, Veneçuela.
* Toledo-Piza, M., 2007: Phylogenetic relationships among Acestrorhynchus species (Ostariophysi: Characiformes: Acestrorhynchidae). Zoological Journal of the Linnean Society v. 151: 691-757.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Torrebonica

Torrebonica és un veïnat del municipi de Terrassa, situat a un parell de quilòmetres a l'est de la ciutat, vora el terme de Sabadell i dels terrenys de la Mancomunitat Sabadell-Terrassa. Es troba en una àrea boscosa i plana vora el Torrent de la Batzuca, tributari del riu Sec, i s'hi accedeix per un trencall de la N-150, o carretera de Montcada, que també duu a l'Hospital de Terrassa. Està limitat al nord per la via del tren Barcelona-Manresa – on hi ha el baixador de Torrebonica, actualment sense servei –, més enllà de la qual s'estenen els plans de Can Bonvilar.
Segons el cens del 2007, dues persones hi tenien la residència permanent.
Té l'origen en el sanatori de tuberculosos Mare de Déu de Montserrat creat el 1911, anomenat popularment la Casa de Torrebonica, al voltant del qual s'hi van desenvolupar diversos horts i s'hi van aixecar algunes cases. El sanatori es va construir a l'antic mas de Can Viver de Torrebonica, que fou modificat per Josep Domènech i Mansana per als nous usos hospitalaris. Tots aquests terrenys van ser cedits a l'Obra Social de la Caixa el 1922 i, un cop el sanatori va deixar de funcionar, el 1999 l'Ajuntament de Terrassa els va requalificar i van ser adquirits l'any 2000 pel Reial Club de Golf El Prat, que hi ha construït les seves noves instal·lacions, ja que la seu original era als terrenys on ara hi ha la tercera pista de l'aeroport del Prat.
El camp de golf de Torrebonica i Can Bonvilar, de 270 hectàrees, vol ser el més gran d'Europa i té projectada la creació d'una urbanització de luxe i un vial d'accés propi amb entrada des de l'autopista C-58. El projecte va desencadenar fortes protestes a tot el Vallès per part de grups ecologistes i ciutadans, ja que paral·lelament l'Ajuntament de Terrassa va fer una requalificació dels terrenys dels voltants de Torrebonica, que de rurals van passar a ser considerats urbanitzables. De resultes de tot plegat, tot i que el camp de golf ja està en funcionament, en el moment de la seva inauguració oficial, l'any 2004, encara tenia pendents diversos contenciosos administratius i expedients sancionadors que dificultaven la consecució del projecte inicial.
El 2010 la Fundació Sant Llàtzer de Terrassa va comprar la finca de Torrebonica a la Caixa, on és previst de fer-hi el campus universitari de ciències de la salut del Consorci Sanitari de Terrassa.

## Vegeu també

* Pi Pinyer de Torrebonica

## Referències

* ↑ ADENC, Associació per la Defensa i l'Estudi de la Natura
* ↑ Avui: «La fundació Sant Llàtzer de Terrassa compra Torrebonica»

## Enllaços externs

* Tomàs Herreros i Ernest Marco: Torrebonica: un camp de golf al Vallès. Noves infraestructures per a la Gran Barcelona Arxivat 2008-05-15 a Wayback Machine.
* Reial Club de Golf El Prat Arxivat 2010-08-10 a Wayback Machine.
# Villanueva de Campeán

Villanueva de Campeán és un municipi de la província de Zamora a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 209 | 207 | 184 | 168 |

## Administració

Llista d'alcaldes des de les eleccions democràtiques de 1979 :
| Període | Nom de l'alcalde/-essa | Partit polític | Data de possessió |
| 1979 - 1983 | | | 19/04/1979 |
| 1983 - 1987 | | | 28/05/1983 |
| 1987 - 1991 | | | 30/06/1987 |
| 1991 - 1995 | | | 15/06/1991 |
| 1995 - 1999 | | | 17/06/1995 |
| 1999 - 2003 | | | 03/07/1999 |
| 2003 - 2007 | Ángel José Rebollo Sánchez | PP | 14/06/2003 |
| 2007 - 2011 | Joaquín Matos González | PSOE | 16/06/2007 |
| 2011 - 2015 | n/d | n/d | 11/06/2011 |
| 2015 - 2019 | n/d | n/d | 13/06/2015 |
| 2019 - 2023 | n/d | n/d | 15/06/2019 |
| Des del 2023 | n/d | n/d | 17/06/2023 |
# Centro Cultural e Deportivo Cerceda

El Centro Cultural e Deportivo Cerceda és un club de futbol gallec del municipi de Cerceda, a la província de la Corunya. Actualment debuta al grup 1 de la Segona divisió B.

## Història

Un destacat hosteler del poble, Primo Iglesias Suárez, va fundar l'equip el 12 d'agost de 1968. Després de jugar diferents partits amistosos es va decidir formalitzar la situació del club amb una junta directiva i federant l'equip. En els seus inicis, jugava al Campo da Feira.
Va jugar a les categories autonòmiques gallegues fins al 1994, quan acaba líder de la Preferent Autonòmica i puja per primer cop a Tercera divisió. L'equip es mantindria durant 23 anys consecutius a la categoria, 20 d'ells a la meitat alta de la taula, proclamant-se campió en quatre ocasions i subcampió en tres més. Va jugar la Copa del Rei en quatre ocasions i la promoció d'ascens a Segona B en dotze, sense aconseguir cap cop l'ascens.
No obstant, després del descens administratiu del CD Boiro al finalitzar la temporada 2017-18 i sota un acord de col·laboració amb el CD Lugo, l'equip comprà la plaça de l'equip de Boiro a Segona B per 133.000 euros.

## Estadi

El CCD Cerceda juga els seus partits com a local al Campo do Roxo, amb capacitat per 1.000 espectadors. En els seus inicis va jugar al Campo da Feira i després a A Gándara. Abans de passar a l'estadi actual, va jugar dues temporades de préstec al Campo de Longo, a Meirama.

## Dades del club

* Temporades a Primera: 0
* Temporades a Segona: 0
* Temporades a Segona B: 1
* Temporades a Tercera Divisió: 23

## Palmarès

* Campió de Tercera Divisió: 1995-96, 2002-03, 2003-04, 2010-11.
* Subcampió de Tercera Divisió: 2009-10, 2013-14, 2015-16.

## Jugadors destacats

* Manuel Fernández Anidos
* Kelvin Onosiughe

## Referències

* ↑ El Cerceda puja a Segoba B de la mà del CD Lugo
* ↑ Instal·lacions - CCD Cerceda

## Enllaços externs

* Pàgina oficial del CCD Cerceda
# Alfiórovo

Alfiórovo (en rus: Алфёрово) és un poble de l'óblast de Vladímir, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 2 habitants. Pertany al districte municipal de Gorokhovets.

## Referències

* ↑ «Историко-статистическое описание церквей и приходов Владимирской епархии. Вып. 5: Шуйский и Ковровский уезды/сост. В. Березин. Вязниковский и Гороховецкий уезды/сост. В. Добронравов. - 1898». Arxivat de l'original el 2018-10-26.
# Adliswil

Adliswil és un municipi del cantó de Zúric (Suïssa), situat al districte de Horgen.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].