OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Karlin-Stolin

Karlin-Stolin (en jiddisch: קרלין סטולין) és una dinastia hassidica que es va originar amb el Rabí Aharon de Karlin en el poble de Karlin, a Belarús.Karlin va ser un dels primers centres dels hassidim que es va establir a Lituània. Actualment, la dinastia Karlin-Stolin està florint una vegada més després d'haver estat delmada durant l'Holocaust. Els hassidim de la secta Karlin-Stolin es poden trobar a tot el món: a Israel, Amèrica, Rússia, Anglaterra, Mèxic i Ucraïna. Els jasidim de Karlin són especialment coneguts pel seu costum de clamar a l'Altíssim en veu alta i fort quan resen. També són coneguts per la seva hospitalitat.
Els hassidim de Karlin-Stolin es van establir en Terra d'Israel a mitjan segle xix, establint-se a Tiberíades, Hebron i Safed. En 1869 van restaurar una antiga sinagoga a Tiberíades que havia estat construïda en 1786 pel Rabí Menachem Mendel de Vítsiebsk però que va ser destruïda durant el terratrèmol de Galilea de 1837. La construcció de la nova sinagoga va començar en 1870 i va ser possible gràcies a la recaptació de fons dels jueus de la diàspora. Aquesta sinagoga, que encara es fa servir, es troba en el conjunt de les antigues sinagogues de Tiberíades. Va ser durant aquest temps que els hassidim de la secta Karlin-Stolin es van establir a la ciutat de Jerusalem, i per a l'any 1874 havien establert la sinagoga Beth Aaron a la ciutat vella.
Avui dia, el Rabí de la secta Karlin-Stolin Boruch Meir Yaakov Shochet resideix en Givat Ze'ev, un assentament israelià situat al nord-oest de la ciutat santa de Jerusalem. La major part dels hassidim de Karlin-Stolin resideixen prop de Jerusalem, també hi ha sinagogues a Beitar Illit, Bnei Brak, Kiryat Sefer, Brachfeld, Safed, i Tiberíades; així com als Estats Units, a Boro Park, Monsey, Lakewood, Los Angeles; a Londres, Regne Unit; i a Ucraïna.
El germà menor del Rabí també viu a la ciutat santa de Jerusalem, i és conegut com el Rabí Loitzker. El Rabí Loitzker va establir un tribunal hassídic amb el permís del seu germà major, el Rabí de Karlin-Stolin. A Jerusalem, els hassidim de Karlin porten un caftán daurat durant el Sàbat, la roba tradicional dels jueus haredim de la ciutat santa de Jerusalem.

## Referències

* ↑ www.jewishgen.org/
# Montserrat Marmer Amagat

Montserrat Marmer Amagat (20 d'agost de 1929 - Barcelona, 11 de gener de 2019) va ser una bibliotecària catalana.
Va estudiar a l'Escola Superior de Bibliotecàries fins que es va graduar el 1954, amb una tesina titulada "Vaciado de la "Revue hispanique" por materias". Un dels seus primers llocs de treball on exercí de bibliotecària fou al "Bibliobús 1", de la Diputació de Barcelona, inaugurat el març de 1957, que feia un recorregut per barris extrems de l'Hospitalet de Llobregat i Esplugues. Aquesta experiència la va traslladar a un article a la revista Biblioteconomia, «Los bibliobuses de Barcelona». El 1958 es va presentar a unes oposicions convocades per a la provisió de places de Bibliotecàries de Biblioteques Populars de la Diputació Provincial de Barcelona. També va treballar a la Biblioteca de Catalunya, entre el 1981 i el 1994, any en què es va jubilar.
Al mateix temps va alternar la seva feina de bibliotecària amb gerència de la llibreria "les Beceroles" situada al carrer Diputació 315 de la dreta l'Eixample que compartia espai amb la galeria d'art "El Xot". La llibreria fou un centre de trobada d'intel·lectuals, escriptors, lectors i passavolants on es podien trobar llibres "prohibits" a l'època de la dictadura franquista i sempre especialitzada en els llibres en català. A la llibreria es feien inauguracions d'art, presentacions de llibres i animades tertúlies sobre llibres i política.

## Referències

* 1 2 «Defunció de la bibliotecària Montserrat Marmer». Facultat de Biblioteconomia i Documentació - UB), 14-01-2019. [Consulta: 19 gener 2019].
* ↑ Marmet Amagat, Montserrat «Los bibliobuses de Barcelona». Biblioteconomía: boletín de la Escuela de Bibliotecarias de Barcelona, Any 20, Núm. 57-58, Gener-desembre 1963, pàg. 44-48. ISSN: 0006-1778 [Consulta: 19 gener 2019].
* ↑ «Anuncio de la Diputación Provincial de Barcelona por el que se transcribe relación de aspirantes admitidas a las oposiciones convocadas para la provisión de ocho plazas de Bibliotecarias de Bibliotecas Populares de esta Corporación». BOE, Núm. 111, 09-05-1958, pàg. 4158 [Consulta: 19 gener 2019].
* ↑ Fontanals Jaumà, Reis. Biblioteca de Catalunya: 100 anys. 1927-2007. Biblioteca de Catalunya, 2007, p. 389. ISBN 978-84-7845-019-0 [Consulta: 19 gener 2019].

## Enllaços externs

* Fotografia de Montserrat Marmer al costat de Maria Dolors Dorca consultant un llibre a la biblioteca de l'Escola a Europeana.
# Joan Alegret i Llorens

Joan Alegret i Llorens (Canet de Mar, 1941 - Calella, 26 d'octubre de 2021) va ser un filòleg, traductor, crític literari i catedràtic d'universitat català. Va ser catedràtic i professor de la Universitat de Barcelona entre 1968 i 1979 i de la Universitat de les Illes Balears de 1979 a 2011, quan va passar a ser catedràtic emèrit, després de la seva jubilació.
Va investigar totes les èpoques de la literatura catalana i també es va interessar pel comentari de text, la relació entre literatura i horòscop, l'estudi del tanka, i la traducció i creació de poesia.
També va formar part de l'Ateneu Barcelonès i de la Universitat Catalana d'Estiu i també va ser secretari redactor del Diccionari de literatura catalana i crític de la novel·la a El Pont (1969-73) i de teatre a Presència (1976-78).

## Referències

* ↑ «Joan Alegret i Llorens». Diccionari de la Literatura Catalana. [Consulta: 21 abril 2022].
* 1 2 3 «S'ha mort Joan Alegret Llorens, catedràtic de la UIB». [Consulta: 18 novembre 2021].
# Pork and beans

El pork and beans (porc amb seques) és un plat anglosaxó que es fa amb mongetes seques blanques estofades i carn de porc. Als Estats Units és molt coneguda la versió que es ven en conserva, en llauna, que és molt popular sobretot pel seu baix preu, una mica com els raviolis en tomàquet.
La recepta només inclou el tomàquet en algun moment a partir del segle xix. El 1832, per exemple, trobem una recepta d'aquest plat, però com a ingredients només inclou les mongetes, la carn de porc en salaó i pebre. Mig segle més tard, aproximadament, es va començar a comercialitzar als Estats Units la versió en conserva d'aquest plat, que alguns consideren el primer plat preparat a nivell industrial per a un consum ràpid, i encara es troba als supermercats del país.
Als Estats Units es considera un menjar estereotípic dels vaquers.

## Altres plats de mongetes seques amb carn de porc

* Botifarra amb mongetes
* Caçolet
* Fabada
* Feijoada

## Referències

* ↑ The American Frugal Housewife, mencionat a la pàg. 51 de The American Frugal Housewife (anglès)
* ↑ Better Homes and Garden Heritage Cookbook, 1975
# Patrícia Bargalló i Moreira

Patrícia Bargalló i Moreira (Barcelona, 1979) és una actriu de teatre, cinema i sèries de televisió catalana.
Va estudiar interpretació a l'Estudi Nancy Tuñón de Barcelona, i va fer el seu debut a la pantalla petita en la sèrie de TV3 El cor de la ciutat. Posteriorment, i un cop va haver deixat la sèrie, ha debutat en el teatre. Fins al 18 de maig de 2006 coprotagonitzava El arquitecto y el emperador al Versus Teatre de Barcelona.
Del setembre del 2006 fins al gener del 2007 va interpretar el paper d'Eva en la sèrie Mar de fons de TV3. L'any 2008 va interpretar el paper d'Iris a la sèrie Zoo de TV3, i el 2010 va fer de Francina Mollet a la sèrie Infidels, també per TV3. Entre 2015 i 2018 va encarnar a la Mireia a la sèrie Merlí de TV3.
En cinema va participar en algunes pel·lícules, com Ens veiem demà (2009), de Xavier Berraondo.
Recentment participa en la telenovel·la de sobretaula de TV3 Com si fos ahir (2019) en el paper de Rita Escudero.

## Teatre

Obres de teatre representades:
* 1999-2000: La familia de los líos, de Rafael Casellas
* 2002: Son las tres, de Carla Guimares, Sophie Baron i Gabriela Bossio
* 2005-2007: El arquitecto y el emperador de Asiria, de Fernando Arrabal i direcció de Joan Frank Charansonnet
* 2008: Ofici de gàrgola, de Pau Gener i direcció de Joan Frank Charansonnet
* 2008-2009: Rock 'n' Roll, de Tom Stoppard i direcció d'Àlex Rigola
* 2009: Julia Smells Like Teen Spirit, de Jordi Casanovas i direcció de Jordi Casanovas
* 2010: Una de guerra, d'Àlex Mañas i direcció d'Isak Férriz
* 2011-2012: The Guarry Men, de Pau Roca i direcció de Pau Roca
* 2001: La fada d'Abu Ghraib, d'Antònia Jiménez i direcció de Jordi Valls
* 2011: Tragèdia, d'Àlex Rigola i direcció d'Àlex Rigola
* 2011: Groucho me enseñó su camiseta, de Manuel Vázquez Montalbán i direcció de Damià Barbany
* 2012: Una comèdia DALÍrant, d'Israel Collado i Joan Frank Charansonnet i direcció de Joan Frank Charansonnet

## Filmografia
### Cinema

* 2001: Pau i el seu germà
* 2006: Beatriz Barcelona
* 2006: I figli strappati (telefilm)
* 2007: Cheese Cake (curtmetratge)
* 2009: Ens veiem demà
* 2012: Mateix lloc, mateixa hora (curtmetratge)
* 2012: El cuerpo
* 2013: Veritas (curtmetratge)

### Televisió

* 1999: Laberint d'ombres (1 episodi)
* 2000: Crims (1 episodi)
* 2000: Plats bruts (1 episodi)
* 2002: Temps de Silenci (1 episodi)
* 2003-2005: El cor de la ciutat
* 2006-2007: Mar de fons
* 2008: Zoo
* 2010: Infidels
* 2015-2018: Merlí
* 2019: Com si fos ahir

## Referències

* ↑ Entrevista a la actriz Patricia Bargalló, protagonista de "Una comèdia delirant" Arxivat 2015-11-21 a Wayback Machine. a No sólo cine, 22/6/2012 (castellà)
* ↑ Obra teatral a Imdb
* ↑ La seva fitxa Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine. a Red teatral (castellà)

## Enllaços externs

* Patrícia Bargalló Arxivat 2014-01-19 a Wayback Machine. al web del seu representant
* Enmig de la Mar, Arxivat 2006-04-24 a Wayback Machine. bloc dedicat a Patrícia Bargalló
# Escut antic d'Aramunt

Antic escut municipal d'Aramunt, al Pallars Jussà. Perdé vigència el 1969, en ser agrupats els antics termes d'Aramunt, Claverol, Hortoneda de la Conca i Toralla i Serradell en el municipi de nova creació anomenat en aquell moment com la comarca, Pallars Jussà, que hagué de canviar de nom el 1994 en implantar-se la divisió comarcal. En aquell moment, el terme municipal passà a dir-se oficialment Conca de Dalt, tot i que el nom del seu cap, el Pont de Claverol, també ha estat declarat oficial.
Aquest nou municipi encara no té -el mes de maig del 2009- cap emblema oficial, tot i que n'utilitza un, encara no reconegut oficialment.

## Descripció heràldica

D'argent, la imatge del bisbe sant Fructuós de colors naturals portant una creu patriarcal.

## Bibliografia

* Bassa i Armengol, Manuel. Els escuts heràldics dels pobles de Catalunya. Barcelona: Millà, 1968.
# Juan José Camacho Barnola

Juan José Camacho Barnola, més conegut com a Juanjo Camacho (València, 2 d'agost de 1980) és un futbolista valencià, que ocupa la posició de migcampista atacant. Ha estat internacional amb les seleccions espanyoles inferiors. És germà del futbolista Ignacio Camacho Barnola, que ha militat a l'Atlètic de Madrid.
Format al planter del Reial Saragossa, abans de debutar a primera divisió amb l'equip aragonès va disputar la segona divisió amb el Recreativo de Huelva o la lliga escocesa amb el Livingston FC.
Sense continuïtat a l'equip saragossista, que el cedeix a la UE Lleida, continua la seua carrera en equips més modestos com la UD Vecindario o la SD Huesca, equip amb el qual és titular a la campanya 08/09, amb els aragonesos a la categoria d'argent.

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador
# Morinda tinctoria

La Morinda tinctoria és una planta del gènere Morinda, de la família de les rubiàcies, nativa del sud de l'Àsia. Rep el seu nom llatí per les seves propietats per a tenyir la roba.

## Descripció

És un arbust o arbre petit de tipus perenne que mesura entre 5 i 10 metres d'alçada. Les fulles mesuren de 15 a 25 cm de llarg, i són entre oblongues i lanceolades. Les flors, tubulars, són blanques i perfumades, d'uns 2 cm de llarg. Els fruits, sincarps, són verds i d'un diàmetre de 2-2,5 cm.

## Usos

Aquesta planta es cultiva molt a l'Índia per treure'n el tint morindona, que es comercialitza amb el nom local de Suranji, i que s'empra per tenyir cotó, seda i llana en tons vermellosos, axocolatats o violacis. El principi colorant rau especialment en l'escorça de l'arrel de la M. tinctoria, i hom el recol·lecta quan la planta assoleix els tres o quatre anys, perquè si la planta es deixa madurar més gairebé no se'n recull gens. Les arrels més productives són les més petites, i les que fan més d'un centímetre de diàmetre es descarten. El principi actiu és un glucòsid, la morindina que, per un procés d'hidròlisi origina el tint. Fixant-lo amb diversos mordents es produeix la gamma de colors: groc-vermell amb mordent d'alumini, xocolata amb el de crom, violeta o negre amb el fèrric. Es va exportar a la Gran Bretanya per a la indústria tèxtil llanera i cotonera, sense èxit però.
Aquesta espècie, com altres del mateix gènere (p.e. M.officinalis), s'usa també amb finalitats medicinals. La medicina popular empra les fulles i arrels de la planta amb finalitats astringents, emmenagògiques i per calmar el dolor de la gota.

## Enllaços externs

* The International Plant Names Index (anglès)
# Joan Alfons Gil Albors

Joan Alfons Gil Albors (Alcoi, 1927 - València, 14 de febrer de 2020) fou un dramaturg i periodista valencià. De jove va jugar a futbol al Club Esportiu Alcoià, i va treballar com a locutor de ràdio a La Voz de Levante. Va ser professor de l'Institut Dramàtic de València. També va presidir la Societat de Teatre de Cambra de València. De 1996 a desembre de 1999 fou director del Teatre de la Princesa i director artístic dels Teatres de la Generalitat Valenciana.
Va escriure nombroses obres de teatre tant en castellà com en català (en l'obra completa 28 obres en castellà i 17 en valencià). Del 2001 al 2015 va ser membre de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua. Va deixar el càrrec a l'Acadèmia per raons d'edat.
Va morir el 14 de febrer de 2020.

## Obres

* Íñigo Yáñez (1957)
* Jerusalén año 31 (1958)
* Oseas (1962)
* Autopsia a cinco procesados (1963)
* La barca de Caronte, (1964, Premi València de teatre).
* Un cerebro con tic-tac (1966, Premi Gonzalo Cantó)
* Barracón 62 (1967, Premi Juan Senent)
* El totem en la arena (1967)
* El cubil (1968, Premi València de teatre)
* Pilato (1969)
* Luz verde al amor (1969)
* La Fornarina (1972)
* L'Erotíssima donya Inés (La quinta de don Joan) (1976)
* Borja, duque de Gandía (1972),
* El petroleo (1976 Premi Centenari Sant Jordi d'Alcoi)
* Obra teatral (1984).
* Tres comèdies curtes (amb La Plaça de Cánovas, 1986)
* No mateu a l'innocent (1993, Premi Ciutat de València).
* Les sabudes (versió de "Les femmes savants" de Molière, 1993).
* Parece que fue ayer: estampas de Valencia, 1937-1950.

## Referències

* ↑ «Joan Alfons Gil Albors». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Medio siglo haciendo teatro, El País, 12 de desembre de 2007
* ↑ Gil Albors sigue al frente de Teatres al no decidir Tarancón su sustituto, El País, 18 de setembre de 1999
* ↑ «Gil Albors, Joan Alfons». Acadèmia Valenciana de la Llengua. Arxivat de l'original el 12 de novembre 2018. [Consulta: 11 novembre 2018].
* ↑ Un cambio del sistema de renovación en el horizonte, Levante-EMV, 5 de desembre de 2015
* ↑ Levante-EMV. «Mor el dramaturg i periodista Juan Alfonso Gil Albors als 92 anys» (en castellà). [Consulta: 14 febrer 2020].
* ↑ Juan Alfonso Gil Albors a mcnbiografias.com

## Enllaços externs

* «Obra de Joan Alfons Gil Albors» a Dialnet.
# Banu Qaynuqà

Els Banu Qaynuqà (àrab: بنو قينقاع, Banū Qaynuqāʿ) foren una de les tres principals tribus jueves de Yàthrib (Medina). Eren comerciants i vivien a la part sud-oest de la ciutat. El nombre dels seus guerrers armats i equipats oscil·la entre 400 i 750. Quan el poder a la ciutat va passar dels jueus als Banu Qayla, els Banu Qaynuqà es van aliar als Banu Khàzraj. Després de la batalla de Badr el març del 624 el profeta Muhàmmad es va voler desfer dels jueus i especialment dels Banu Qaynuqà que vivien a la mateixa ciutat i l'abril del 624 foren atacats per Hamza ibn Abd-al-Múttalib i després de quinze dies de setge al seu barri, es van rendir; anaven a ser executats, però la intervenció del xeic dels khàzraj, Abd-Al·lah ibn Ubayy, els va salvar la vida i foren enviats a Síria. Un petit nombre es va convertir.

## Referències

* ↑ Adil, Hajjah Amina. Muhammad, the Messenger of Islam: His Life & Prophecy (en anglès). ISCA, 2002, p.313. ISBN 1930409117.

## Bibliografia

* Encyclopaedia of Islam, Brill Publishers, Leiden, s.v. "Ḳaynuḳā, Banū".
# Club Natació Terrassa

El Club Natació Terrassa és un club poliesportiu de la ciutat de Terrassa, dedicat principalment a la pràctica de la natació, el waterpolo i el patinatge artístic.
És el primer club esportiu de Terrassa en nombre d'associats i el quart de Catalunya, i té les seves instal·lacions a l'àrea olímpica de la ciutat. Es va fundar el 3 de juny de 1932 com a club dedicat a la natació i al waterpolo. Posteriorment, l'entitat ha anat ampliant el nombre d'esports i seccions. L'any 2007, amb motiu del 75è aniversari de la seva fundació, el Club Natació Terrassa va rebre la Placa de la Ciutat al Mèrit Esportiu.
Té diverses seccions: natació, waterpolo, patinatge artístic, bàsquet, futbol, futbet, excursionisme, karate, judo, pàdel, frontennis, pilota mà, atletisme, triatló i hoquei herba.
Diversos nedadors de l'entitat han participat en els Jocs Olímpics: Antoni Codina (1964), Natàlia Mas (1980), Cristina Rey (1992), Pau Marc Muñoz (1992 i 1996), Carles Millera (1992), Laura Roca (2000 i 2004) i Sarai Gascón (2008). Una de les millors patinadores de l'entitat és Alba Pérez, diverses vegades campiona del Món júnior i actual campiona d'Europa.

## Palmarès
### Waterpolo masculí

* 1 Copa Catalunya (2011-12)

## Enllaços externs

* Lloc web oficial
# Peteó

Peteó (grec Πετεών) fou una ciutat de Beòcia. És un topònim que apareix al Catàleg de les naus, de la Ilíada, en el qual la primera posició correspon al contingent beoci, en el que es menciona als "pobladors ... de Peteó...". Estrabó la situa prop del camí de la ciutat d'Anthedon pero la seva localització exacta no es coneix amb seguretat. S'ha suggerit que podria haver estat ubicada en un indret anomenat Skala Paralimnis, a la costa sud-oriental del llac Paralimni o a la costa occidental de l'esmentat llac. En ambdós indrets s'hi han localitzat restes antigues.

## Notes

* ↑ «Penèleos i Leit i també Arcesilau, Protoènor i Cloni dirigien els beocis, que habitaven Híria, la rocosa Àulida [...]i els qui vivien als voltants d'Harma, d'Ilesi i d'Eritres; i els pobladors d'Eleó, els d'Hile, els de Peteó ...». Ilíada, II, 495-500. Traducció de Montserrat Ros, pàg. 73

## Referències

* ↑ Estrabó IX,2,26.
* ↑ Ilíada, FBM, Traducció de Montserrat Ros, nota 53, pàgina 73, de Joan Alberich i Mariné
* ↑ Estrabó, Geografia llibres VIII-X, p.288, nota 319 de Juan José Torres Esbarranch, Madrid: Gredos (2001), ISBN 84-249-2298-0

## Bibliografia

* Homer; Ros i Ribas, Montserrat (trad.); Alberich i Mariné, Joan (notes). «Cant II (catàleg de les naus)». A: Ilíada. Vol. I. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 2005, pàgs. 73 a 92. ISBN 9788472258570 [Consulta: 8 octubre 2017].
# Maria Teresa Bertran i Rossell

Maria Teresa Bertran i Rossell (Arenys de Mar, 24 de maig de 1952 - 12 de febrer de 2024) va ser una narradora i poeta catalana que utilitzava el pseudònim Teresa d'Arenys.
Va donar-se a conèixer quan el 1976 va guanyar el Premi Amadeu Oller per a poetes inèdits amb l'obra Aor. El 1980 va publicar L'onada i el 1986 Murmuris. La seva poesia combina el classicisme amb la modernitat. Durant els anys 90 va publicar diverses peces de poesia tuareg recollides a Tuareg. Cants d'amor i de guerra de l'Ahaggar (1999) i amb què guanyà el V Premi de Reconeixement a la Creació Poètica, Cadaqués a Quima Jaume. I posteriorment Versos de vi novell, el 2009, i Epístola a un amic mort̟, el 2013. El 2001 va publicar la seva primera novel·la, El quadern d'Agnès Solà. El 2017 Edicions Vitel·la va publicar el volum de la seva poesia completa.
També va destacar com a traductora de l'obra de Rainer Maria Rilkeː Rèquiems.

## Premis i reconeixements

* 1976 - Premi Amadeu Oller, per Aor.
* 1999 - V Premi de Reconeixement a la Creació Poètica, per Tuareg. Cants d'amor i de guerra de l'Ahaggar.
* 2018 - Premi Crítica Serra d’Or per la seva obra poètica.

## Referències

* ↑ «Biografia». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana. [Consulta: 13 febrer 2024].
* ↑ «Maria Teresa Bertran i Rossell». Diccionari de la literatura catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Trigo, X. R. «Teresa Bertran (Teresa d'Arenys)». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana, AELC. [Consulta: 5 abril 2022].
* 1 2 «S'ha mort la poetessa Teresa d'Arenys a setanta-un anys». Vilaweb, 13-02-2024. [Consulta: 13 febrer 2024].
* ↑ «Teresa d’Arenys, in memoriam». Nuvol.com, 13-02-2014. [Consulta: 13 febrer 2024].
* ↑ «REQUIEMS. Rilke, Rainer Maria». Ixorai Llibres. [Consulta: 5 abril 2022].
# Emilio Salgari

Emilio Salgari (Verona, 21 d'agost de 1862 - Torí, 25 d'abril de 1911) fou un escriptor i periodista italià.
Va escriure principalment novel·les d'aventures, ambientades en llocs tan diversos com Malàisia, el mar Carib, la selva índia, l'oest dels Estats Units o els mars àrtics. Va crear personatges que van alimentar la imaginació de milions de lectors, com el pirata Sandokan. La seva obra va ser molt popular. Moltes de les seves novel·les s'han dut al cinema. Va morir a Torí el 25 d'abril de 1911 després d'haver-se practicat el ritual japonès del seppuku.

## Traduccions al català

* El corsari negre (Edicions de La Magrana, 1992) ISBN 978-84-7410-079-2
* Els corsaris de les Bermudes (Edicions Bromera, 2009) ISBN 978-84-7660-041-2
* Sandokan (Editorial Teide, 2009) ISBN 978-84-307-6352-8

## Referències

* ↑ «Emilio Salgari». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Text d'algunes novel·les d'Emilio Salgari (italià).
* Obres d'Emilio Salgari (italià).
# Karategi

El karategi (空手着 o 空手衣) és un nom japonès que fa referència a l'uniforme dels karatekes. És un tipus de keikogi. És un uniforme de color blanc, lleuger i flexible. Els karategis solen pesar la meitat que els judogis a causa de la naturalesa dels seus moviments.

## Història

El karategi el va presentar per primera vegada Jigoro Kano, sensei de Gichin Funakoshi, qui era judoka.
Funakoshi portar l'uniforme a Okinawa, on es va estendre cap als dojos i altres estils de lluita.

## Referències

* ↑ «SOLIS ORTUS - The History of the Karate Gi». Arxivat de l'original el 2010-08-07. [Consulta: 30 gener 2012].
* ↑ «Por que usamos karategi? « Academias Karate Wado».
# Morinda umbellata

La Morinda umbellata és una planta del gènere Morinda, de la família de les rubiàcies, nativa del sud de l'Àsia (Xina, Japó, Taiwan, Índia, Sri-Lanka, Indoxina, Myammar, Tailàndia, Malaisia) i d'Austràlia. És coneguda per Nuna en tàmil i Pitadaru en sànscrit (Llista de noms en diversos idiomes).

## Descripció

És un gran arbust de tipus enfiladís que forma tiges peludes, llargues i fines. Les fulles són el·líptiques i fan entre 8,5 i 13 cm de llarg per 3,5 a 5 d'ample; són fines per la cara superior i recobertes de pelets per la inferior. Els fruits, compostos, fan de 2 a 2,5 cm de diàmetre, i tenen lòbuls irregulars.

## Usos

Les fulles polvoritzades d'aquesta planta s'utilitzen en alguns llocs com a medicina popular per a la diarrea i la disenteria. De l'arrel, com en altres plantes del gènere Morinda (especialment la M. tinctoria) se n'extreu un tint -groc en aquest cas-. A l'Índia hom menja els fruits de la planta, i a Ceilan s'empren les tiges com a cordills.

## Enllaços externs

* The International Plant Names Index (anglès)
* Descripció i usos (anglès)
# Jasminocereus

Jasminocereus (que significa "cereus com un gessamí", fent referència a les seves flors, és un gènere de cactus. És originari de les illes Galàpagos, és difícil de cultivar perquè, per llei, no es poden treure les llavors de les Galàpagos.