OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aiguamolls de Molins de Rei

Els Aiguamolls de Molins de Rei són uns aiguamolls artificials situats al marge esquerre del riu Llobregat, molt pròxims a la llera. Els aiguamolls inicialment inclosos a l'inventari eren una zona llacunar d'unes 6,8 Ha, creada l'any 1995 entre el riu Llobregat i l'autopista A-2, a l'altura del polígon industrial del Pla. Aquests aiguamolls s'han vist afectats per les obres del TGV i actualment (2006) s'estan reconstruint uns nous aiguamolls al NE de l'àrea inicial. Els nous aiguamolls no presenten cap hàbitat remarcable.
S'ha excavat una gran cubeta que es troba encara sense aigua i desproveït de vegetació. Els aiguamolls inicials es van dur a terme amb la participació del Departament de Medi Ambient, l'Ajuntament de Molins de Rei i la Fundació Terra. Es va excavar una cubeta sense arribar al nivell freàtic i l'aigua hi arribava directament del riu Llobregat mitjançant una bomba que funcionava amb energia solar.
Van arribar a ser usats com a dormidor per diversos centenars d'esplugabous (Bubulcus ibis) i de martinets blancs (Egretta garzetta).
Es preveu que els nous aiguamolls puguin tenir un interès per a la fauna i un funcionament similar. L'interès principal d'aquest espai és l'educació ambiental. La sobrefreqüentació humana i els impactes derivats de la proximitat a diverses vies de comunicació (soroll, efecte barrera, etc.) són els principals factors que afecten negativament l'espai.

## Referències

* 1 2 3 4 «Aiguamolls de Molins de Rei». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya (CC-BY-SA). [Consulta: 5 agost 2014].
# Quercus trojana

El Quercus trojana, o Roure de Troia, sin. Quercus macedonicus és natiu del sud-est d'Europa i el sud-est d'Àsia, des del sud d'Itàlia, a través dels Balcans meridionals fins a la Turquia occidental, creix a altituds baixes i moderades (que poden arribar a assolir els 1550 m en les latituds més meridionals de clima sec a Turquia).

## Descripció

És un arbre petit o mitjà, que pot arribar a una alçada de 10-20 m, amb fulles gris verdoses d'uns 3-7 cm de longitud i 1,5-4 d'amplada, i presenten un marge serrat.

## Varietats

* Quercus trojana subsp. euboica (Papaioannou) K.I.Chr., in Fl. Hellenica 1: 45 (1997). Grècia
** Sinonímia:
** Quercus euboica Papaioannou, Prakt. Acad. Athèn. 23: 336 (1949).
* Quercus trojana subsp. trojana. Itàlia, Balcans i Turquia
** Sinonímia:
** Quercus aegilops Griseb., Spic. Fl. Rumel. 2: 44 (1844).
** Quercus macedonica A.DC. in A.P.de Candolle, Prodr. 16(2): 50 (1864).
** Quercus castaniifolia Pantan., Adnot. Fl. Faun. Herceg.: 31 (1874).
** Quercus fragnus A.Longo, Bull. Natural. Sicil. 1: 6 (1886 publ. 1888).
** Quercus ostryifolia Borbás, Erdész. Lapok 26: 932 (1887).
** Quercus muzaura Balsamaki, Rivista Ital. Sci. Nat. 9: 282 (1889).
** Quercus grisebachii Kotschy, Mattei & Bald., Malpighia 5: 80 (1891).
** Quercus aegilops var. macedonica (A.DC.) Fiori & Paol. in A.Fiori & al., Fl. Italia 1: 271 (1898).
** Quercus trojana f. macrobalana Gavioli, Arch. Bot. (Forlì) 1(2): 16 (1935).
* Quercus trojana subsp. yaltirikii Ziel., Petrova & D.Tomasz., Willdenowia 36: 846 (2006). Turquia

## Referències

* ↑ «Quercus trojana». Royal Botanic Gardens, Kew: World Checklist of Selected Plant Families. Arxivat de l'original el 2012-09-18. [Consulta: 14 febrer 2013].
# Largitzen

Largitzen (en alsacià Làrgítze) és un municipi francès, situat a la regió del Gran Est, al departament de l'Alt Rin. L'any 2006 tenia 290 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 224 | 237 | 243 | 263 | 264 | 276 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Jean-Jacques Schloesslen | |
# Club Mariscal Sucre de Deportes

El Club Mariscal Sucre de Deportes fou un club de futbol peruà de la ciutat de Lima.
El club va ser fundat el dia 1 de setembre de 1925 amb el nom de Sucre Football Club. Ascendí per primer cop a primera divisió l'any 1933. El 19 de juny de 1951 adoptà el nom Mariscal Sucre de Deportes. Guanyà els campionats nacionals de 1944 i 1953.

## Palmarès

* 2 Lliga peruana de futbol: 1944, 1953
* 3 Segona divisió peruana de futbol: 1959, 1962, 1965

## Referències

* 1 2 1. La fundación y el ascenso
* ↑ 5. El benefactor y el cambio de nombre
* ↑ Juan Pablo Andrés, Héctor Villa Martínez and Karel Stokkermans. «Peru - List of Champions». RSSSF, 23-12-2014. [Consulta: 29 desembre 2014].
* ↑ La difusión del fútbol en Lima (esp)
# Escola Malagrida

Escola Malagrida és una obra d'Olot (Garrotxa) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

D'estructura simètrica, té dues plantes a on predominen les finestres. L'edifici té un cos central més alt que els altres, la teulada del qual és perpendicular a les altres -que són horitzontals- a dues aigües i coronat per pinacles de ceràmica. A la part davantera hi ha dues parts situades als extrems i que sobresurten més que la façana. Disposa de baixos i pis superior. Les obertures es troben repartides per les façanes seguint un marcat racionalisme encara que disposa d'alguns elements de decoració de tradició barroca. Es va fer una restauració els anys 1983 i 1984 a càrrec de l'arquitecte gironí Arcadi pla, enderrocant-lo gairebé tot a excepció de la façana i adequant-lo, repartint aules i despatxos de nou. Es va afegir un pavelló. El cost pressupostat de les obres va ser de quaranta-sis milions de pessetes, dels quals, l'Ajuntament olotí en va pagar tretze i la resta anà a càrrec de la Generalitat de Catalunya.

## Història

A començaments del segle vint, a Olot convivien el Modernisme i el Noucentisme. Aquest darrer, amb les seves diferents corrents i contradiccions i una d'aquestes corrents tindrà la seva puntual aplicació a la capital de la Garrotxa. L'ala més típica i normativa - noucentista per antonomàsia- es trobà representada pel Grup Escolar Malagrida -de l'arquitecte Goday- i la Biblioteca Popular de la Mancomunitat -de Lluís Planas-, inaugurada el 1918 i avui dia desapareguda. Una altra, s'entroncà amb l'arquitectura europea del moment i fou representada per l'arquitecte Rafael Masó. Hi havia un tercer grup que accentuà els aspectes eclèctics, historicistes i, fins i tot, acadèmics.

## Referències

* 1 2 «Escola Malagrida». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2016].
# Quercus tomentosinervis

Quercus tomentosinervis és una espècie de roure que pertany a la família de les fagàcies i està dins del subgènere Cyclobalanopsis, del gènere Quercus.

## Descripció

Quercus tomentosinervis és un arbre perennifoli que creix 20 metres d'altura. Les branques estan solcades, vellositats quan són joves, convertint-se sense pèl. Les fulles fan 7-15 x 3-5 cm, ovals a oblongo-el·líptiques, coriàcies; caudat àpex, base àmpliament cuneades o gairebé arrodonida, marge sencer, de vegades denticulats feblement cap a l'àpex, de color verd brillant, sense pèl per sobre, gris marró tomentós per sota (essencialment al llarg venes); el nervi central impressionat per sobre de la fulla amb uns parells venes d'11-15; venes terciàries evidents per sota de la fulla. El pecíol està solcada anterior, 2-3,5 cm de llarg. Les inflorescències són pistilades 5-7 cm de llarg. Les glans fan 1,5 a 1,7 cm de llarg x 1,3 a 1,5 cm de diàmetre, ovoides, sense pèl, tassa de mitja canya de 0,8 cm de llarg x 1,3 a 1,5 cm d'ample, prima, pubescent a fora, a dins sedosa, que tanquen un terç de la nou, amb 6-7 anells concèntrics (marge amb petites dents triangulars, excepte 2 anells apicals sencers), la cicatriu 5-8 mm, convexa, persistents estils. Les glans maduren al cap de l'1 any.

## Distribució

Quercus tomentosinervis creix al sud-est de la província xinesa de Guizhou i al sud i sud-est de Yunnan, als boscos perennifolis de fulla ampla, al voltant de 2300 m.

## Taxonomia

Quercus tomentosinervis va ser descrita per Cheng-chiu Huang i publicat a Guihaia 12(4): 304, a l'any 1992.

### Etimologia

Quercus: nom genèric del llatí que designava igualment al roure i a l'alzina.
tomentosinervis: epítet llatí que significa "de nervis peluts".

## Referències

* 1 2 Cheng Yi, Wu; De-yuan, Hong. «Cyclobalanopsis tomentosinervis» (en anglès). Flora of China Editorial Committee. 1999. Flora of China (Cycadaceae through Fagaceae). 4: 1–453 p. 390. Pequín & St. Louis: Science Press i Missouri Botanical Garden. [Consulta: 6 juny 2020].
* ↑ «Quercus tomentosinervis». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 6 juny 2020].

## Enllaços externs

* Quercus tomentosinervis a Flora of China
* Quercus tomentosinervis a Tropicos.org
* Quercus tomentosinervis a Imatges a Google
# Centrosaure (ceratòpsid)

* Per a altres significats, vegeu «Centrosaure (estegosàurid)».
Els centrosaures (Centrosaurus, en referència a les petites banyes al collar que apunten cap al centre del crani) són un gènere de dinosaure ceratopsià. Visqueren al període Cretaci, fa uns 75 milions d'anys, en el que avui en dia és Nord-amèrica.
Els centrosaures podien arribar a fer 6 metres de longitud i presentaven una única banya sobre el nas que podia corbar-se cap endavant o cap enrere.
El primer fòssil de centrosaure fou descobert a la província canadenca d'Alberta. Existeixen jaciments massius d'aquests animal al Parc Provincial Dinosaure, a Alberta.

## Referències

* ↑ Arbour, V.M., V. M.; Burns, M. E.; Sissons, R. L. «A redescription of the ankylosaurid dinosaur Dyoplosaurus acutosquameus Parks, 1924 (Ornithischia: Ankylosauria) and a revision of the genus». Journal of Vertebrate Paleontology, 29, 4, 2009, pàg. 1117–1135. DOI: 10.1671/039.029.0405.
# Enric Guiter

Enric Guiter (en francès: Henri Guiter) (Ceret, Vallespir, 14 de juny de 1909 - Perpinyà, 15 d'abril de 1994) fou un dels lingüistes més importants de Catalunya del Nord. La seua contribució més cabdal a la dialectologia dels Països Catalans i de les terres occitanes va ser l'Atlas Linguistique des Pyrénées Orientales. La seua tesi doctoral es va centrar en el menorquí (Etude de linguistique historique du dialecte minorquin, 1943).
També va estudiar el lèxic animal, els proverbis i es dedicà, a més, a la dialectometria.
Guiter també fou un dels impulsors de la revista Terra Nostra, base del moviment de recuperació identitària catalana a la Catalunya nord, amb Alfons Mias i Joan Amade. També fou essencial en la creació de la Revista Catalana i va ser membre tant del GREC com de l'Institut Rossellonès d'Estudis Catalans.

## Obres

* Étude de linguistique historique du dialecte minorquin (1943)
* Atlas linguistique des Pyrénées-Orientales (1966)
* Cançó de juny (1951), poesia
* De porpra i d'or (1957), poesia
* Teló de boca (1952), teatre
* Contes a Pipiu (1960) narracions
* Proverbes et dictons catalans (1969)

### Articles

* "Algunes infiltracions del lèxic occità en el domini lingüístic català" a Estudis Romànics, (1948)
* "Phénomènes de palatalisation dans la haute Ariège" a Revue des Langues Romanes (1950)
* "Faits de fermeture vocalique dans quelques hautes vallées catalanes" a Revue des Langues Romanes (1952)
* "Quelques enseignements du lexique paysan" a Bulletin de la Société des Pyrénées-Orientales (1954 i 1955)

## Referències

* ↑ Revue des Langues Romanes, p. vi
* ↑ «Enric Guiter». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Lasta Sanco

Lasta Sanco («última oportunitat» en esperanto) és un grup format a Cervera que fusiona ritmes llatins i tribals, combinats amb l'electrònica i la connexió afrorap. En les seves lletres empra el català, el castellà i el lingala.

## Discografia

* Perdita kompaso (EP, Coopula, 2019)
* Elonga ya ngo (Coopula, 2020)
* Renéixer (Kasba Music, 2023)

## Referències

* ↑ «Els experts - Lasta Sanco: música urbana i mestissa arrelada a la Segarra - 3Cat». CCMA, 17-05-2023. [Consulta: 25 maig 2024].
* ↑ Amado, Ferran. «Venim de famílies de pagesos i temporers, i en volem parlar». Enderrock.cat, 19-05-2023. [Consulta: 25 maig 2024].
* ↑ «Lasta Sanco». Oficina Jove de la Segarra. [Consulta: 25 maig 2024].
* ↑ Amado, Ferran. «Les llengües són els recursos naturals i el nostre tret distintiu». Enderrock. [Consulta: 25 maig 2024].
* ↑ Martínez Fernández, Àlex. «Estrenamos “Dime”, el nuevo single de Lasta Sanco» (en castellà). Mondo Sonroro, 20-04-2023. [Consulta: 25 maig 2024].
# Centropus burchellii

Centropus burchellii és una espècie d'ocell de la família dels cucúlids (Cuculidae) que habita matolls d'Àfrica Meridional, des de Tanzània, est de Zimbàbue i Moçambic, cap al sud fins al sud de Sud-àfrica.
# Selecció d'hoquei sobre patins masculina de Portugal

La selecció d'hoquei sobre patins de Portugal és l'equip nacional que representa a Portugal a les competicions internacionals d'hoquei sobre patins. La federació portuguesa es va crear l'any 1930.
La portuguesa és la selecció, junt a la espanyola, amb millor palmarès.

## Palmarès

* 16 Campionats del Món: 1947, 1948, 1949, 1950, 1952, 1956, 1958, 1960, 1962, 1968, 1974, 1982, 1991, 1993, 2003, 2019
* 21 Campionats d'Europa: 1947, 1948, 1949, 1950, 1952, 1956, 1959, 1961, 1963, 1965, 1967, 1971, 1973, 1975, 1977, 1987, 1992, 1994, 1996, 1998, 2016
* 18 Copes de les Nacions: 1948, 1949, 1954, 1955, 1956, 1963, 1965, 1968, 1970, 1973, 1987, 1984, 1997, 2009, 2010, 2011, 2013, 2015

## Enllaços externs

* Federació portuguesa
# Pogonogenys

Pogonogenys és un gènere d'arnes de la família Crambidae.

## Taxonomia

* Pogonogenys frechini Munroe, 1961
* Pogonogenys masoni Munroe, 1961
* Pogonogenys proximalis (Fernald, 1894)

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». Global Information System on Pyraloidea. [Consulta: 20 abril 2019].
# Enric Henry

Enric Henry (Barcelona, 27 de febrer 1913 - 1987) fou un jugador i entrenador de bàsquet català.
Fill de pare francès i mare cubana, fou inscrit al Registre Civil com a súbdit francès i, durant molts anys, fins al 1944, només va tenir la nacionalitat francesa. Amb quinze anys començà a jugar a bàsquet al Tiberghien, un dels equips que existia a Barcelona als anys 20, filial del Patrie. La seva família el va enviar a estudiar a l'Argentina, a Buenos Aires, on va jugar al Ñaro Club de Sarsfield. Després marxà a França a fer el servei militar a Lió. En aquesta ciutat francesa va poder alternar la mili amb el bàsquet, integrat a l'equip del Lió, el rival local del Villeurbanne. En tornar a Barcelona el 1934 va fitxar pel Patrie, el club dels seus començaments esportius.
Finalitzada la Guerra Civil espanyola, quan va començar la Segona Guerra Mundial, fou mobilitzat per incorporar-se a l'Exèrcit francès, i va caure presoner pels alemanys a Poitiers, des d'on va aconseguir tornar a Barcelona. Al no poder reingressar al Patrie, perquè aquest club no se'l va readmetre a la Federació Catalana de Basquetbol, el setembre del 1940 va fitxar pel Barça com a jugador i entrenador, en un moment en què aquest club estava refent la secció després de la guerra. L'octubre del 1940 va debutar contra l'Hospitalet, però només va jugar dues temporades entre el 1940 i 1942. L'any 1942 va deixar de jugar, centrant-se en la feina com a entrenador. Quan va fitxar pel Barça, Henry va compaginar el bàsquet amb la feina a les oficines del club, on va ser cap de taquillatge i abonaments i més endavant caixer. L'any 1944 va deixar finalment el bàsquet per centrar-se en la feina administrativa a l'entitat, a la qual va dedicar més de trenta anys. Tota la seva carrera de jugador i entrenador la va fer sent francès, ja que no fou fins al 1944 que Henry va obtenir la nacionalitat espanyola. Durant divuit anys va estar al capdavant del departament de Taquillatge i Abonaments i durant quinze com a caixer.
Pel que fa a la seva carrera com a jugador del Barça, Henry va guanyar la Copa Diputación del 1941 i el Campionat de Catalunya i la Copa Orgaz del 1942. Com a entrenador, en la primera temporada va obtenir el Campionat de Catalunya, la Copa del Generalísimo i la Copa Orgaz. En la seva última campanya com a tècnic (1943-44) va guanyar un altre cop la Copa Orgaz.
Enric va tenir dos fills i va morir l'any 1987.

## Referències

* 1 2 3 Espín, Manuel «Enric Henry: "Las dos finales contra el Rayo, inolvidables"». Mundo Deportivo (Hemeroteca), 02-04-1983, pàg. 26 [Consulta: 2 gener 2023].
* 1 2 3 4 Gozalbo, Àlex «Enric Henry, el primer estranger oblidat del Barça. Una investigació de Francesc Fernández reescriu un passatge clau de la història culer». Diari ARA, 28-10-2022 [Consulta: 2 gener 2023].
# Noyalo

Noyalo (en bretó Noaloù) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament d'Ar Mor-Bihan. L'any 2006 tenia 698 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 303 | 335 | 391 | 472 | 593 | 666 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Gérard Le Piouffle | |
| 2001- | Xavier-Pierre Boulanger | |
# Muela d'Alba

La Muela d'Alba és un cim de 3.111 m d'altitud, amb una prominència de 21 m, que es troba al massís de la Maladeta, província d'Osca (Aragó).

## Referències

* ↑ Buyse, Juan. Los Tresmiles del Pirineo, un estudio enciclopédico (en castellà). 3a. ed.. Barcelona: Martínez Roca, 1993 (Muntanyisme). ISBN 8427017340.
* ↑ Geògraf Salvador Llobet Edicions Cartogràfiques. Maladeta - Aneto, Esc. 1:25.000. Granollers: Editorial Alpina, 1995 (E-25). ISBN 84-8090-037-7.
# Projecte RepRap

El Projecte RepRap és un projecte amb l'objectiu de crear una màquina autorreplicable que pot ser usada per a prototipatge ràpid i manufactura. Una màquina de prototipatge ràpid és una impressora 3D que és capaç de fabricar objectes en tres dimensions sobre la base d'un model fet en ordinador.
L'autor del projecte descriu l'autoreplicació com l'habilitat de produir els components necessaris per a construir una còpia de si mateix, sent aquesta una de les metes del projecte. L'autoreplicació distingeix el projecte RepRap d'altres similars com l'anomenat Fab@home.
A causa del potencial de l'autoreplicació de la màquina, el creador visiona la possibilitat de distribuir màquines RepRap a persones i comunitats, permetent-los crear (o descarregar d'Internet) productes i objectes complexos sense la necessitat de maquinària industrial costosa. Addicionalment RepRap demostra evolució i creixement en gran quantitat. Això, li va donar a RepRap el potencial de convertir-se en una tecnologia disruptiva, similar a unes altres que han anticipat baixos costos en tecnologies de fabricació.

## Intencions

La principal meta del projecte RepRap és produir un aparell autèntic autorreplicable no per al propi projecte, sinó per a posar-lo en mans d'individus de qualsevol part del planeta amb una mínima inversió de capital. Això permetria el desenvolupament d'un sistema de fàbrica d'escriptori que permetria a qualsevol persona la fabricació d'objectes per a la seva vida quotidiana.
La naturalesa autorreplicativa de RepRap podria facilitar la disseminació viral de la impressora, a més d'afavorir una revolució en el disseny i fabricació de productes, des de la producció comercial d'articles sota patent fins a l'escala personal, basada en llicències lliures. Obrint la possibilitat de dissenyar i manufacturar productes a qualsevol persona, deuria en gran manera reduir el cicle de treball per a les millores de productes i donar suport a una major diversitat de nínxols de productes major que la capacitat actual de producció de les fàbriques.
Des d'un punt de vista teòric, el projecte intenta provar la següent hipòtesi:
   el Prototipatge Ràpid i tecnologies d'escriptura directa ("direct writing" en anglès) són prou versàtils per a permetre ser usades en la creació d'un Constructor Universal.

## Referències

* ↑ «ShowCase < Main < Reprap», 06-02-2007. Arxivat de l'original el 2007-02-06. [Consulta: 3 desembre 2021].
* ↑ «¿Qué es el prototipado rápido y cuáles son las tecnologías más usadas?» (en castellà). [Consulta: 3 desembre 2021].
# Latòbics

* No s'ha de confondre amb Latobriges.
Els latòbics (en llatí Latobici o Latovici, en grec antic Λατόβικοι) eren un poble celta del sud-oest de Pannònia, la regió del riu Savus (Sava), segons diu Plini el Vell a la Naturalis Historia. Segurament eren celtes. L'única ciutat coneguda és Praetorium Latovicorum, esmentada a l'Itinerari d'Antoní, a la via entre Aemona i Sírmium.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Latovici». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 17 febrer 2021].
# Coca de pastanaga

La coca de pastanaga és una coca dolça típica de l'Empordà, a base d'ous, sucre, pell de llimona, panses, farina i pastanaga (carlota) ratllada. És una coca que es menja freda.

## Referències

* ↑ Thibaut i Comalada, Eliana, 'Les Coques Catalanes', Proa, Barcelona 1995 ISBN 84-8256-131-6.
Gastronomia dels territoris catalanoparlants :
Companatges i condiments :
# Santa Maria de Palau

«Santa Maria de Palau» té aquests significats:
* Santa Maria de Palau o Mare de Déu de Palau, edifici religiós al veïnat de Palau (municipi de Sant Llorenç de la Muga, Alt Empordà) sola
* Santa Maria del Palau, església al municipi de Torroella de Montgrí (Baix Empordà)
* Santa Maria de Palau de Cerdanya, església, originalment romànica, a Palau de Cerdanya, a la comarca de l'Alta Cerdanya, Catalunya Nord
* Santa Maria de Palau de Rialb, església parroquial del nucli del Palau de Rialb, al municipi de la Baronia de Rialb (Noguera)
* Santa Maria de Palau-solità, església de Palau-solità i Plegamans (Vallès Occidental)
* Santa Maria i Sant Sebastià de Palau del Vidre, església parroquial del poble de Palau del Vidre, a la comarca del Rosselló
# Batalla de Bash Abaran

La batalla de Bash Abaran (en armeni: Բաշ Աբարանի ճակատամարտ, Bash Abarani chakatamart; en turc: Baş-Abaran Muharebesi) va ser una batalla de la Campanya del Caucas de la Primera Guerra Mundial que va tenir lloc a les proximitats de Bash Abaran, el 1918.
Les forces otomanes van iniciar l'atac el 21 de maig, quan es dirigien cap a Erevan per a enfrontar-se contra les forces armènies que estaven sota el comandament de Drastamat Kanayan. L'avanç otomà tenia forma d'una forquilla de tres puntes, formada per tropes del 3r Regiment de la 11a Divisió Caucàsica, que es va moure cap al sud des de Hamamlu.
Es van trobar amb una força armènia d'uns 1000 fusellers, sota el comandament de Movses Silikyan, en el congost de Bash Abaran, a tres hores de marxa d'Erevan. Després de tres dies d'intensos combats, els armenis van llançar un contraatac contra els otomans el 25 de maig, derrotant els russos.
Les victòries dels armenis en Bash Abaran, Sardarapat (vegeu Batalla de Sardarapat) i Karakilisa (vegeu Batalla de Karakilisa), van detenir la invasió otomana d'Armènia de l'Est i van ser decisives per permetre la formació de l'efímera Primera República d'Armènia.

## Referències

* 1 2 Yalçın, 2007, p. 55.
* ↑ Allen i Muratoff, 2011, p. 476.
* ↑ Caucasus Chronicles: Nation-Building and Diplomacy in Armenia, 1993–1994 – p. 47 2002 – 180 pàgines
* ↑ Les forces otomanes es van retirar després al nord, de nou cap a Hamamlu, el 29 de maig.
* ↑ Hohanissian, 1997, p. 299.
* ↑ Walker, 1980, p. 254.

## Bibliografia

* Allen, William Edward David; Muratoff, Paul. Caucasian Battlefields: A History of the Wars on the Turco-Caucasian Border 1828–1921 (en anglès). Cambridge University Press, 2011. ISBN 978-1-108-01335-2.
* Hohanissian, Richard G. The Armenian People from Ancient to Modern Times (en anglès). Nova York: St. Martin's Press, 1997.
* Murgul, Yalçın. Baku Expedition of 1917–1918: A Study of the Ottoman Policy towards the Caucasus (en anglès). Master’s Thesis (Department of History Bilkent University), 2007.
* Walker, Christopher. -The Survival of a Nation (en anglès). Nova York: St. Martin's Press, 1980. ISBN 0-7099-0210-7.