OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cantó de Villers-Bocage (Somme)

El cantó de Villers-Bocage és un cantó francès del departament del Somme, situat al districte d'Amiens. Té 24 municipis i el cap és Villers-Bocage.

## Municipis

* Bavelincourt
* Beaucourt-sur-l'Hallue
* Béhencourt
* Bertangles
* Cardonnette
* Coisy
* Contay
* Flesselles
* Fréchencourt
* Mirvaux
* Molliens-au-Bois
* Montigny-sur-l'Hallue
* Montonvillers
* Pierregot
* Pont-Noyelles
* Querrieu
* Rainneville
* Rubempré
* Saint-Gratien
* Saint-Vaast-en-Chaussée
* Talmas
* Vadencourt
* Vaux-en-Amiénois
* Villers-Bocage

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1964 | Richard Vilbert | radical |
| 1964-1992 | Pierre Claisse | CD, després UDF-CDS |
| 1992- | Christian Manable | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 6.139 | 6.742 | 7.889 | 9.942 | 11.973 | 12.386 | 12.682 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cantó de Villersexel

El cantó de Villersexel és un cantó francès del departament de l'Alt Saona, situat al districte de Lure. Té 32 municipis i el cap és Villersexel.

## Municipis

* Aillevans
* Athesans-Étroitefontaine
* Autrey-le-Vay
* Beveuge
* Courchaton
* Crevans-et-la-Chapelle-lès-Granges
* Fallon
* Faymont
* Georfans
* Gouhenans
* Grammont
* Granges-la-Ville
* Granges-le-Bourg
* Longevelle
* Les Magny
* Marast
* Mélecey
* Mignavillers
* Moimay
* Oppenans
* Oricourt
* Pont-sur-l'Ognon
* Saint-Ferjeux
* Saint-Sulpice
* Secenans
* Senargent-Mignafans
* Vellechevreux-et-Courbenans
* La Vergenne
* Villafans
* Villargent
* Villersexel
* Villers-la-Ville

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1951 | M. de Chatelot | RGR |
| 1951-1994 | Michel Miroudot | RI, després UDF |
| 1994-2001 | Maurice Manière | UDF |
| 2001- | Gérard Pelleteret | Divers gauche |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| 6.166 | 6.812 | 6.821 | 7.212 | 7.140 | 6.881 | 7.437 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Camí de les Ànimes

El Camí de les Ànimes és un camí del terme de Reus que parteix del Camí de la Pedrera del Coubi, sota el forn del Gelonch, i va a trobar el camí que a Castellvell coneixen com a camí de Monterols o de la Buada, vora d'allà on antigament hi havia hagut la capella de les Ànimes, d'on li ve el nom. Té un recorregut d'aproximadament un quilòmetre i mig, i el fa, en la seva major part, apregonat entre marges d'argila, alts de més de quatre metres. És un camí carreter. Els de Castellvell prefereixen dir-li el Camí Fondo. De per allí a les Ànimes, antigament es treia terra per a fer càntirs.

## Història

El camí de les Ànimes és un camí que forma part del camí ancestral que comunicava el port de Salou amb les muntanyes de Prades, passant per Castellvell i la Mussara. Es creu que té l'origen al final del segon mil·lenni a. de C. i servia per al comerç dels productes de l'interior del territori amb la costa. Al llarg del seu traçat s'han fet troballes prehistòriques. L'erosió causada pel seu gran ús i per les aigües l'ha convertit en un dels camins amb més fondària del terme de Reus. Aquest fet va decidir que l'actual carretera de Reus a Castellvell, no passés per aquest camí, ja que el cost d'ampliar-lo era superior el de fer una carretera nova.
Les primeres referències documentals del camí són les d'un Capbreu de 1423 guardat a l'Arxiu Municipal de Reus que diu: "carario de las Animas quo itur Terragona"

## Referències

* ↑ Amigó, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 59. ISBN 8486387655.
* ↑ Itinerari dels Cinc Camins. Reus: l'Ajuntament. Regidoria de Medi Ambient, 2004, p. 22.
* ↑ "Capbreu del benifet de Sanct Pere en la Iglesia de Reus fundat per Guillem Pascual", any 1423. Manuscrit
# Camí de retorn

Camí de retorn (títol original: Catchfire) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Dennis Hopper i Alan Smithee el 1990. Ha estat doblada al català.

## Argument

Com ha estat testimoni d'un homicidi organitzat per la màfia, els dies d'Anne Benton estan comptats. Refusa la protecció de la policia, fuig i intenta refer la seva vida sota una nova identitat. Però Milo, assassí professional, la troba sense massa dificultat.

## Repartiment

* Dennis Hopper: Milo
* Jodie Foster: Anne Benton
* Dean Stockwell: John Luponi
* Vincent Price: Mr. Avoca
* John Turturro: Pinella
* Fred Ward: Pauling
* Julie Adams: Martha
* Tony Sirico: grec
* Sy Richardson: capità Walker
* Frank Gio: Frankie
* Helena Kallianiotes: Grace Carelli
* Charlie Sheen: Bob
* Jerry SuSra.rs: Rianetti
* Bob Dylan: artista (convidat)
* Joe Pesci: Leo Carelli (convidat)

## Referències

* ↑ «Camí de retorn». esadir.cat.
* ↑ «Catchfire». ImdB.
# Carles V

Carles V és el nom dels següents personatges:
* Carles V de França (1337-1380), rei de França
* Carles V del Sacre Imperi Romanogermànic, emperador del Sacre Imperi Romanogermànic i rei de Castella i Aragó (1500-1558)
* Carles V de Lorena (1643-1690), duc de Lorena
* Carles V de Nàpols (1661-1700), rei de Castella, Aragó i Nàpols
* Carles Maria Isidre de Borbó (1788-1855), pretendent carlí autoproclamat rei d'Espanya amb el nom de Carles V d'Espanya durant la Primera Guerra Carlina
# Carles Udina Cobo

Carles Udina Cobo (Sant Vicenç de Montalt, el Maresme, 16 de setembre de 1948) és un esquiador de fons català. Com a membre del Centre Excursionista de Catalunya, el 1970 va participar en els Jocs Universitaris d'hivern. El 1971 va formar part del comitè organitzador del Campionat d'Espanya d'esquí nòrdic. El 1975 va ser seleccionat per a participar amb la Selecció catalana als Campionats d'Espanya de fons.
Contribuí a dissenyar l'estratègia dels Jocs Olímpics de Barcelona (1992). També fou consultor de planificació territorial i dissenyador d'estacions d'esquí alpí i nòrdic, i un dels autors de L'esquí nòrdic, un esport per a tothom (1988). També ha participat en campionats de camp a través i en carreres de fons.

## Referències

* 1 2 3 «Carles Udina Cobo». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 20 juny 2018].
* ↑ Toran, Roman «Esquí: Selección catalana para los Campeonatos de España de fondo». La Vanguardia (Hemeroteca), 25-02-1975, pàg. 41 [Consulta: 20 juny 2018].
* ↑ «El projecte oblidat de Jocs Olímpics al Pirineu que Samaranch va desar en un calaix». [Consulta: 16 maig 2022].
* ↑ Monros, Enrique «Calendario del Atletismo Español para 1974. En Seo de Urgel se disputó una prueba de cross». La Vanguardia (Hemeroteca), 08-11-1973, pàg. 65 [Consulta: 20 juny 2018].
# Can Xifre

Can Xifre és un edifici catalogat com a monument als afores del nucli de Santa Coloma de Farners (la Selva). Antiga masia, totalment reformada. L'antiga propietària era Dolors Fornés Alibés i l'hereu és Ramon Vilahur, aquest és l'actual propietari d'algunes extensions de terra que rodegen la finca. Es tracta d'un gran complex, amb altres edificacions i annexos que al llarg dels anys per les necessitats de l'escola s'han anat annexant a la casa original. La part que mira a la carretera és totalment reformada i nova, mentre que l'altra s'ha conservat.

## Arquitectura

Està formada per un cos principal, de dues plantes i golfes, amb vessant a lateral. La porta principal de la façana és d'arc de mig punt adovellat, amb un petit relleu d'un àngel al damunt de l'arc.
La porta està flanquejada per dues finestres amb impostes, al primer pis les obertures són decorades amb guardapols, i les dues dels extrems amb balcó i barana de ferro forjat. Les golfes tenen finestres d'arc de mig punt, agrupades en tres grups de tres seguint la simetria de la façana. La paret és arrebossada i pintada de color crema que fa ressaltar el verd fosc de totes les obertures. A la dreta hi ha una torre quadrangular de quatre plantes. Les obertures són totes noves, d'estil neogòtic i neorenaixentista: a la planta baixa són rectangulars amb llinda de pedra; al primer pis, hi ha una finestra centrada, a cada cara, gòtica biforada amb columneta i arquets lobulats i emmarcada en una motllura rectangular. Al segon pis es troba una obertura a la cantonada amb doble columneta a cada cara i ampit de pedra. Finalment, al pis superior, hi ha una galeria de cinc finestres amb arc de mig punt i estan separades per pilars. La torre és coronada per merlets en forma piramidal esglaonats i fets de carreus ben tallats. Al damunt hi ha un terrat-mirador al qual s'hi pot accedir des de l'interior a través d'una escala de cargol.
Dins la casa un pati interior fa de distribuïdor de les diverses dependències, envoltat d'arcs de mig munt i cobert de vidre, dona molta llum. Hi ha més d'una escala que mena a la planta superior, cal destacar la de la part posterior que té un arrambador de ceràmica típica catalana, de color verd i groc.
La façana lateral és a un altre nivell, sense les golfes, destaca la galeria d'obertures amb arcs de mig punt, i sota la teulada, un voladís decorat amb ceràmica vidrada que representa gerros amb flors. La façana del darrere presenta una decoració diferent que la lateral, aquí el voladís és de ceràmica amb motius vegetals.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «CASA XIFRA». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 octubre 2026].

## Enllaços externs

* «Can Xifre». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
# Can Xifra (Riudarenes)

Can Xifra és una masia de Riudarenes (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Conjunt d'edificacions de diferents èpoques. L'edifici principal és de planta rectangular, dos pisos i teulada a dues vessants a laterals. La porta és de mig punt amb grans dovelles i les finestres són quadrangulars amb llinda monolítica i ampit motllurat. La façana s'ha repicat deixant al descobert la pedra excepte al costat esquerre que hi ha una part arrebossada i pintada. Els elements de fusta s'han pintat de vermell. La resta d'annexos són arrebossats i pintats.
Al davant de la casa, es conserva el paller. Va ser dividit en tres habitatges independents.

## Història

La primera notícia documental és de 1339 on apareix en un capbreu. L'edifici actual però correspon al segle xvii amb moltes reformes realitzades modernament tot i que s'han mantingut els elements originals

## Referències

* 1 2 3 «Can Xifra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2017].
# Carnaval de Blancs i Negres

El Carnaval de Blancs i Negres (castellà: Carnaval de Negros y Blancos) de Pasto, Nariño (Colòmbia) és un dels carnavals que se celebren a Colòmbia; és un dels més emblemàtics del país. És declarat l'any 2002 patrimoni cultural pel congrés de la República de Colòmbia.

## Enllaços externs

* Corpocarnaval- Corporación oficial del carnaval de Negros y Blancos (castellà)
* Periódico de la UN, El carnaval de Pasto: oxígeno d'una identidad Arxivat 2007-06-29 a Wayback Machine. (castellà)
* Colombia turismo, Carnaval de Negros y Blancos (castellà)
# Cap Verd i Costa de Guinea

La prefectura de Cap Verd i Costa de Guinea fou una colònia portuguesa que va existir entre 1832 i 1879 quan es va separar per formar la colònia de la Guinea Portuguesa i la colònia de Cap Verd. Estava dividida en dos districtes: el districte de les illes de Cap Verd, i el districte de Costa de Guinea.

## Referències

Historical Dictionary of the Republic of Guinea-Bissau, per Peter Karibe Mendy i Richard A. Lobban Jr.
# Cap Vermell

El cap Vermell és un cap del llevant de l'illa de Mallorca. Rep aquest nom per la coloració dels seus penya-segats. Divideix la zona de Canyamel de la zona de Cala Rajada, al terme municipal de Capdepera.
A prop del cap, podem trobar les Coves d'Artà. Està documentat del segle xviii com a Cap de la Mola.

## Referències

* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 18. Palma: Promomallorca, p. 95. ISBN 84-8661702-2.

## Enllaços externs

* El cap, a Viajes.yahoo.com (castellà)
# Casa Torres (Vilafranca del Penedès)

La Casa Torres, o Casa Figueres Sabater, és un edifici del municipi de Vilafranca del Penedès (Alt Penedès) protegit com a bé cultural d'interès local. La Casa Torres va ser construïda l'any 1873, en la zona d'eixample iniciat el 1865 al voltant de l'estació. El 1901 es va afegir la part del carrer de Misser Rufet.

## Descripció

És un conjunt format per dos cossos diferenciats formalment, la façana que s'obre a la plaça de l'Estació i que presenta planta baixa i dos pisos, amb coberta de teula àrab a dos vessants i és una casa entre mitgeres i respon a les característiques del llenguatge eclèctic. La construcció del carrer de Misser Rufet, annexa a la primera, està formada per planta baixa i un pis, amb terrat superior. L'element més remarcable de la façana és la gran tribuna amb ornamentacions florals i escut de les tres torres. Aquesta part de l'obra s'inscriu dins de l'estètica modernista.

## Referències

* 1 2 «Casa Torres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2015].

## Enllaços externs

* Casa Torres, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
* Casa Figueres - Sabater (casa Torres) fitxa del cercador de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya
# Canal de Sirhind

El canal de Sirhind és un sistema de conducció d'aigua per a reg al Panjab, que agafa el líquid del Sutlej i rega el territori entre el Sutlej al nord-oest i els rius Patiala i Ghaggar al sud-est. Fou construït pel govern associat als prínceps phulkians de Patiala, Nabha i Jhind. Les obres de construcció es van iniciar l'any 1867, quedant acabades el 1882, quan el canal es va obrir oficialment.
El canal travessa la important ciutat de Bathinda. Durant 43 anys va proporcionar aigua de refrigeració per al complex termonuclear de Guru Nanak Dev, clausurat el 2017. En arribar a la població de Raike Kalan, el canal es bifurca, sense rebre cap nom específic cap dels dos ramals.

## Referències

* ↑ Sep 29, Manish Sirhindi / TNN /; 2017; Ist, 05:44. «Bathinda thermal plant shuts down | Chandigarh News - Times of India» (en anglès). [Consulta: 28 juny 2022].
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Casc de vuit plaques a l'estil coreà

El Casc de vuit plaques a l'estil coreà (en xinès: 朝鲜 式 八 板 头盔) és un casc produït entre els segles XIV i XVI a la península de Corea o a Mongòlia. Aquest casc consisteix en vuit plaques fetes de ferro. S'especula que aquest estil de casc es va estendre a la península de Corea des de les regions tibetanes. Cascs amb una estructura similar es poden veure al Tibet, mentre que les dues versions del casc estan fetes de ferro i cuir. Però els vuit cascs xapats a l'estil coreà es distingeixen dels de l'estil tibetà per la seva mida relativament més petita. Per regla general, un casc xapat en vuit d'estil tibetà mesura 21-22 cm d'altura. Però aquest casc d'estil coreà fa només 13 cm d'alçada. Es mostra actualment al Museu Metropolità d'Art, Nova York, el casc mesura 24,3 cm d'amplada i 21 cm d'amplada i té un pes de 1.065,9 grams.

## Descripció

Aquest tipus de cascs nomenats «Ba Ban» es va originar històricament al segle viii. Es va estendre des d'aquest segle fins al segle xvi. Originàriament va aparèixer a la regió tibetana. La raó per la qual s'anomena «Casc de vuit plaques», és perquè consta de vuit plaques de ferro i cuir. Sorprenentment, d'altres vuit cascs platejats ben conservats a l'estil tibetà es poden observar en diversos monestirs tibetans. Els cascs d'estil tibetà són similars als cascs coreans pel que fa a estructura. Però els tibetans són força més grans que els de Corea. Per regla general, un casc d'estil tibetà mesura 21-22 cm d'alçada i l'exemple coreà al Museu Metropolità d'Art de Nova York mesura només 13 cm d'alçada. Ja que no s'han trobat proves suficients en el procés d'investigació, és controvertit si es va utilitzar o no una protecció de barbeta amb el casc. Però ni el coreà ni els tibetans platejats tenien vestigis de cap corretja per al mentó.

## Referències

* ↑ «Helmet of Eight Plates in the Korean Style». Metropolitan Museum of Art. [Consulta: 29 novembre 2017].
* 1 2 La Rocca, Donald J.. Recent Acquisitions of Tibetan and Mongolian Arms and Armor in the Metropolitan Museum of Art, Part 2.. 2. Nova York: The Metropolitan Museum of Art, 2014, p. 190-191 [Consulta: 29 novembre 2017].
* 1 2 «Tibetan Lamellar Helmet». Royal Oak Armory. Arxivat de l'original el 2018-01-29. [Consulta: 29 novembre 2017].

## Bibliografia

* La Rocca, Donald J.. Warriors of the Himalayas: Rediscovering the Arms and Armor of Tibet. 17. Nova York: The Metropolitan Museum of Art, 2006, p. 82 [Consulta: 21 novembre 2017].
# Cap Blanc (Altea)

El Cap Blanc és una platja de còdols i grava al municipi valencià d'Altea, a la comarca de la Marina Baixa.
Situada a la Badia d'Altea, limita al nord amb el port pesquer i Club Nàutic d'Altea, i pel sud es prolonga per la platja del Racó de l'Albir (ja en terme municipal de l'Alfàs del Pi. Amb una longitud de quasi un quilòmetre, és la platja de major extensió del municipi, de caràcter semi-urbana. A més compta amb el distintiu de bandera Blava i diversos certificats que reconeixen la qualitat ambiental del paratge.

## Enllaços externs

* Fitxa a la web www.alteascope.com Arxivat 2009-08-30 a Wayback Machine.
# Cap Blanc (Mallorca)

El cap Blanc és un cap de la costa meridional de l'illa de Mallorca on la línia de la costa canvia l'orientació E-W per la de SE-NW. És al municipi de Llucmajor i fa de límit oriental de la badia de Palma. A uns 3 km vers l'interior hi ha la possessió des Cap Blanc; al mateix cap al 1587 fou bastida la torre del Cap Blanc, cònica. El far del cap Blanc es construí l'any 1862. Té un plànol focal de 90 m sobre el nivell de la mar i de 10 m sobre el terreny. És de 6è ordre, ja que arriba a les 20 milles nàutiques.

## Referències

* ↑ «L'Enciclopèdia». Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1999.
* ↑ Calviño, C.; Clar, J.; Grimalt, M. Llucmajor. Palma: Hora Nova, 2000 (Guia dels pobles de Mallorca).
Caps de les Illes Balears :
# Carmaux, défournage du coke

Carmaux, défournage du coke és una pel·lícula realitzada el 1896 per Auguste i Louis Lumière. La ubicació era la fàbrica d'acer de Saut-du-Tarn a Carmauç, Occitània, prop del riu Tarn al sud de França. És una seqüència d'un minut d'homes aixecant un gran bloc de carbó d'una fosa. Un home està ruixant aigua per refredar el bloc mentre altres utilitzen rasclets per estendre'l. D'altres se'n poden veure empenyent carros de carbó per una pista.

## Referències

* ↑ Défournage du coke, al Catàleg Lumière

## Enllaços externs

* Carmaux, défournage du coke a YouTube
# Casa de la vila de Rocafort de Queralt

La Casa de la Vila, de Rocafort de Queralt (Conca de Barberà), és un edifici noucentista inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Els indians de Rocafort de Queralt que van fer fortuna a Cuba, amb el comerç del safrà a principi del segle xx, van sufragar diverses obres, com és el cas de l'edifici de la Casa de la Vila.
A la planta baixa hi ha les escoles, d'aquí els esgrafiats de la porxada, en parelles d'amorets que sostenen un llibre, un globus terraqüi, una ploma i un paper, un compàs, una plomada de saurí i un caduceu de Mercuri, símbol del comerç.
El 1923 es va edificar el primer dels dos cossos simètrics i l'altre, posteriorment. La façana més antiga està esgrafiada amb l'escut de la vila i filigranes ornamentals.

## Enllaços externs

* «Casa de la Vila de Rocafort de Queralt». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
* «Casa de la vila de Rocafort de Queralt». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà. Arxivat de l'original el 2013-02-05. [Consulta: 12 setembre 2014].
# Casetes de la fàbrica Puiggròs

Les Casetes de la fàbrica Puiggròs és una obra de Premià de Mar (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un conjunt de cases de pis i planta, de portes i finestres grans, totes iguals, que es troben al carrer d'accés a la fàbrica Puiggrós de teixits i estampacions, actualment Escola La Lió. Les casetes, probablement dels obrers, donen a la part de llevant de la vila, un aspecte que contrasta amb les reminiscències agrícoles i marineres del centre del poble. Cal no oblidar que davant la fàbrica Puiggrós existien altres fàbriques de teixits de les quals encara en resta alguna xemeneia.

## Referències

* ↑ «Casetes de la fàbrica Puiggròs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 5 març 2019].
# Casetes de la platja de Garraf

Les Casetes de la platja de Garraf és una obra de Sitges (Garraf) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un conjunt de casetes ubicades al Passeig Llorach, a la platja de Garraf, construïdes inicialment com a casetes de bany i per deixar-hi els estris de pesca, que posteriors modificacions i ampliacions han anat convertint en petits habitatges de temporada.
Tot i la seva diversitat, totes estan sobre alçades sobre la sorra de la platja i les seves parets inicialment eren de fusta. Finalment la construcció de la vorera del costat de la platja dona una major unitat al conjunt.
El conjunt, tot i la seva diversitat, té una gran coherència degut als elements comuns a totes elles, i a haver conservat, tot i les variacions sofertes, el seu caràcter popular i de construcció lleugera sobre la platja.

## Història

Les primeres casetes, de fusta i lona, es van començar a construir l'any 1923 pels empleats de la MZA per passar-hi l'estiu. A poc a poc altres estiuejants van anar construint les seves cabanes sobre la sorra.
L'any 1931, amb el permís de la Marina, el senyor Domingo Sorribas va construir la primera cabana sobre pilars, de parets fusta i sostre d'uralita. La construcció va tenir èxit i es van continuar concedint permisos. Es van establir unes normes: es pagaven 25 pessetes per construcció i aquestes havien de seguir una normativa força precisa que regulava alguns aspectes com la distància entre les cases. En tres anys es van edificar fins a 33 casetes.
A partir de 1946 les casetes es pinten dels colors actuals, blanc per a les façanes i verd per als detalls i teulades, i passen a ser propietat del MOPU que s'encarrega de les concessions.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Casetes de la platja de Garraf». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 3 març 2019].
* ↑ «Casetes de la platja de Garraf - Sitges - Massís del Garraf - Pobles de Catalunya». [Consulta: 3 març 2019].
* ↑ Produccions, Tirabol. «Les casetes de la platja del Garraf» (en catalan). [Consulta: 3 març 2019].