OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jan Svatopluk Presl

Jan Svatopluk Presl (1791–1849) va ser un botànic originari de Bohèmia a Txèquia. Era germà del botànic Karel Bořivoj Presl (1794–1852). La Societat Botànica Txeca dona el nom de Preslia a la seva principal publicació (fundada el 1914). És l'autor de la nomenclatura en txec de diverses disciplines científiques, entre elles la química. Participà en l'establiment científic de la família asteràcia.
La seva signatura abreujada com botànic és J.Presl

## Obres

* O přirozenosti rostlin aneb rostlinář (1823–1835), tres volums en col·laboració amb el botànic Friedrich von Berchtold.
* Flora Čechica (1819) en col·laboració amb el seu germà Karel Presl.

## Referències

* ↑ «Presl, Jan Svatopluk (Swatopluk) (1791-1849)» (en anglès). International Plant Names Index, The Royal Botanic Gardens, Kew, Harvard University Herbaria & Libraries and Australian National Botanic Gardens. [Consulta: 6 agost 2022].
* 1 2 «Berchtold and Presl (1823–1835)» (en anglès). Hunt Institute for Botanical Documentation. Universitat Carnegie Mellon. [Consulta: 6 agost 2022].

## Enllaços externs

* Biography Arxivat 2006-02-20 a Wayback Machine.
# Joan Perelló i Pou

Joan Perelló i Pou, nascut a Santa Maria del Camí (Mallorca) el 30 d'abril de 1870, va ser preconitzat com a bisbe el 20 de Juny de 1927. Va ser Bisbe de Vic entre els anys 1927 i 1955 Cursà estudis al seminari de Mallorca i el 1890 ingressà a la congregació de missioners dels Sagrats Cors, fundada feia poc. S'ordenà el 1894 i amplià estudis a Roma. Entre el 1909 i el 1927 fou el segon superior general de la seva congregació i professor d'ètica i moral del seminari de Mallorca a partir del 1910. Tingué també diferents càrrecs a la cúria diocesana de Mallorca fins que fou nomenat bisbe de Vic. Edificà el nou seminari diocesà i donà un gran impuls a l'obra restauradora de la diòcesi després del 1940. La seva obra fou eminentment pietista i es mantingué molt al marge de l'evolució del país.

## Referències

* ↑ Episcopologi del Bisbat de Vic.
# Kurabiye

Kurabiye és galeta en llengua turca. La paraula turca kurabiye és el nom genèric de totes les galetes tradicionals en la cuina turca i es reflecteix també en altres galetes com Cevizli kurabiye (amb nous) o Fındıklı kurabiye (amb avellanes). Segons Sevan Nişanyan, etimòleg turc, la paraula ha evolucionat des de gul ab («aigua de roses») en llengua persa. La paraula original persa és un cert tipus de galeta amb ametlles i mantega. El mot persa qurabiya ha passat a diversos idiomes dels països de l'Orient Mitjà i el Caucas com l'àzeri (qurabiyə), l'àrab (غرّيبة,قورابیه), l'albanès (kurabie o gurabie), el grec (κουραμπιές) o el búlgar (курабия).

## Referències

* 1 2 3 The World Cookbook: The Greatest Recipes from Around the Globe, Revised Edition. (en anglés)
* ↑ Diccionari etimològic (en turc)

## Vegeu també

* Acıbadem kurabiyesi
* Un kurabiyesi
* Kurabiedes

## Enllaços externs

* Imatges de "kurabiye" a Google.tr
* Recepta de "cevizli kurabiye" (en turc)
# Kuramita

La kuramita és un mineral de la classe dels sulfurs, que pertany al grup de l'estannita. Rep el nom de les muntanyes Kuramin (Uzbekistan) on es troba la seva localitat tipus.

## Característiques

La kuramita és una sulfosal de fórmula química Cu₃SnS₄. Cristal·litza en el sistema tetragonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la kuramita pertany a «02.CB - Sulfurs metàl·lics, M:S = 1:1 (i similars), amb Zn, Fe, Cu, Ag, etc.» juntament amb els següents minerals: coloradoïta, hawleyita, metacinabri, polhemusita, sakuraiïta, esfalerita, stil·leïta, tiemannita, rudashevskyita, calcopirita, eskebornita, gal·lita, haycockita, lenaïta, mooihoekita, putoranita, roquesita, talnakhita, laforêtita, černýita, ferrokesterita, hocartita, idaïta, kesterita, mohita, pirquitasita, estannita, estannoidita, velikita, chatkalita, mawsonita, colusita, germanita, germanocolusita, nekrasovita, estibiocolusita, ovamboïta, maikainita, hemusita, kiddcreekita, polkovicita, renierita, vinciennita, morozeviczita, catamarcaïta, lautita, cadmoselita, greenockita, wurtzita, rambergita, buseckita, cubanita, isocubanita, picotpaulita, raguinita, argentopirita, sternbergita, sulvanita, vulcanita, empressita i muthmannita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al dipòsit d'or, plata i tel·luri de Kochbulak, situat a la serralada Chatkal-Kuraminskii, a la localitat d'Angren (regió de Taixkent, Uzbekistan). També ha estat descrita a l'Argentina, els Estats Units, Hongria, Anglaterra, la República Democràtica del Congo i el Japó.

## Referències

* ↑ «Kuramite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 15 juliol 2019].
# L'Últim Sopar (desambiguació)

«L'Últim Sopar o La Santa Cena» té aquests significats:
# La Codina (Folgueroles)

La Codina és una masia de Folgueroles (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici civil, masia de planta quadrada amb la façana orientada a migdia i coberta a quatre aigües. Presenta un gros portal dovellat, al centre del qual hi ha un escut amb una granota. La casa conserva boniques finestres de forma goticitzant.
Una característica interessant d'aquesta construcció són les lloses que sobresurten a l'angle dret de la façana i una altra a la part posterior oi oposada a aquesta, de forma arrodonida i que antigament devien ubicar unes garites destinades a la defensa de la casa.
És un típic mas que fou ampliat i reformat als segles XVII i XVIII, tot i que no conserva cap llinda que pugui informar-nos de la data de la reforma.
Els materials constructius bàsics són la pedra i el morter.

## Història

La notícia més antiga que es coneix de la casa data del 1337, que fa referència al cens que al mas la Codina pagava a San Llorenç del Munt per la "balsa del molino de Barberà".
Segons els capítols matrimonials que conserven els actuals propietaris, aquesta finca fou comprada l'any 1811 per Jaume Bofill de Llerona, més tard fou venuda a Josep Mª de la Torre de Tort, i a la segona meitat del segle xix fou comprada per Pau Oliver, propietari de Les Planes de Can Toni Gros, que entregà aquest mas a la seva filla com a dot quan es casà amb un noi de la Rierola de Sant Pere de Torelló. Els senyors Rierola són encara els propietaris de la finca.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «La Codina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 juny 2020].
# Laodicea

«Laodicea (Λαοδίκεια) en grec, també Laodiceia o Laodikeia» té aquests significats:
* Laodicea d'Arcàdia, Grècia
* Laodicea Combusta, a Frígia, moderna Ladik a Konya (Turquia)
* Laodicea de Fenícia, nom que va portar temporalment Beirut
* Laodicea del Líban, a l'Orontes al sud d'Homs (Síria)
* Laodicea del Licos, moderna Eskihisar (Turquia)
* Laodicea de mar, moderna Latakia (Síria)
* Laodicea de Mèdia, prop de Nahavand (Iran)
* Laodicea de Mesopotàmia, no localitzada
* Laodicea Pòntica, al Pont, moderna Ladik a Samsun (Turquia)
# La Venta de Poio

La Venta de Poio és un nucli de població de la comarca del Camp de Túria, al País Valencià. És pedania del municipi de Riba-roja de Túria. El 2009 tenia 108 habitants. Situat en una de les vies que comuniquen València amb l'interior, té el seu origen en l'hostal (Venta) i el mas de Poio.
# La noche de los mil gatos

La noche de los mil gatos (en anglès: Blood Feast) és una pel·lícula de terror mexicana de 1972, dirigida per René Cardona Jr. i protagonitzada per Hugo Stiglitz, Anjanette Menjar, Gerardo Zepeda i Zulma Faiad. Va ser estrenada als Estats Units en 1974. També fou exhibida com a part de la secció oficial en la V Setmana Internacional de Cinema Fantàstic i de Terror.

## Sinopsi

Un assassí en sèrie (Hugo Stiglitz) sedueix dones belles sota falses pretensions, convidant-les al seu ranxo/castell i després matar-les de manera espantosa. Utilitza la carn de les dones per a alimentar a una gran quantitat de gats que guarda en un pou, i manté els seus caps com a trofeus dins de flascons de vidre. No obstant això, una dona valenta a la qual intenta matar aconsegueix escapar. Ell la persegueix però sofreix una lesió menor en la cara durant una baralla amb ella. A més, els gats escapen del pou a través d'un forat en una tanca (després que la dona li llança una llança però falla), i en sentir la ferida, ataquen i devoren Hugo. Finalment, la dona escapa amb èxit en el seu automòbil il·lesa.

## Repartiment

* Anjanette Comer: Cathy
* Zulma Faiad: Ballarina
* Hugo Stiglitz: Hugo
* Christa Linder: Christa
* Tere Velázquez: Dona que dispara als coloms
* Barbara Angely: Barbara
* Gerardo Zepeda: Dorgo
* Jorge Russek: Marit

## Recepció

La revista Shock Cinema es va referir a la cinta com «la pitjor pel·lícula sobre felins assassins mai rodada», destacant les seves pèssimes interpretacions i el rebuscat de la seva història, encara que ressaltant que es tracta d'una pel·lícula superior als últims esforços de Cardona com a director. The Terror Trap li va donar dues estrelles sobre cinc considerant-la "bastant poc impressionant", "suau", "monòleg" i "poc inspirada". Tars Tarkas va suggerir que els gats són intrínsecament poc espantosos, fins i tot quan n'hi ha mil, qualificant la pel·lícula de 2/10. Aggressions Animales la va considerar una de les pitjors pel·lícules de René Cardona Jr., i va dir que, a part d'algunes de les seves idees, no hi havia res interessant.

## Referències

* ↑ «Blood Feast Review». FilmBizarro.com. Arxivat de l'original el 16 agost 2011. [Consulta: 24 juliol 2011].
* ↑ En una cinta mejicana de Cardona Jr, los gatos se toman la justicia por su mano, La Vanguardia, 4 d'octubre de 1972
* ↑ Steven Puchalski, "The Night of a Thousand Cats", Shock Cinema, 1990
* ↑ "The Night of a Thousand Cats", The Terror Trap
* ↑ "The Night of a 1000 Cats", Tars Tarkas
* ↑ "La Noche De Los Mil Gatos" (Review), Aggressions Animales, December 5, 2009

## Enllaços externs

* La noche de los mil gatos a YouTube
# La Bòria-la Passada

La Bòria-La Passada és un jaciment prehistòric del municipi de Sant Quintí de Mediona a la comarca de l'Alt Penedès. Ha sigut identificat com un taller o centre de producció i explotació de sílex del Paleolític mitjà (-90.000/-50.000).

## Descobriment i historiografia

Les primeres notícies que es tenen són del maig de 1958, any en què va ser descobert per l'arqueòleg Pere Giró. Aquest jaciment forma part d'un conjunt de jaciments que va identificar Antoni Freixes en aquesta zona com a 6 jaciments individualitzats (Jaciment arqueològic del Turó de la Noguera, Jaciment arqueològic de Passada-Nogueres, Jaciment arqueològic del Turó, Jaciment arqueològic de La Bòria-La Passada i Jaciment arqueològic de les Barquies). El jaciment està situat entre la barriada de La Bòria i la masia de la Passada, al sud-est de la població de Sant Quintí de Mediona, a banda i banda de la carretera C-244 (Igualada- Sitges entre els kilòmetres 21-22).

## Troballes arqueològiques

Giró el 1958 va identificar un gran nombre de quarsites barrejades amb algunes pissarres. Les característiques d'algunes quarsites identificades per Giró eren indicatives de una certa preparació o treball antròpic in situ. Però Giró sovint utilitza noms diferents per a identificar els noms dels jaciments d'aquesta zona fen que es confonguin les evidències, si més no, dels elements que s'han pogut observar es consta d'una cinquantena d'elements exclusivament de sílex deshidratat, que se situen en el Paleolític Mitjà o Mosterià amb certes evidències de sílex que podria ser de períodes posteriors com el Paleolític Superior o l'Epipaleolític. La tipologia d'aquest elements es reparteix entre ascles i fragments, destacant algunes rascadores, dos d'elles transversals, làmines amb denticulats i algunes amb retocs marginals de cronologia imprecisa.

## Vegeu també

* Llista de jaciments arqueològics de l'Alt Penedès
* Prehistòria a Catalunya

## Referències

* Inventari del Patrimoni Cultural Immoble Català. Direcció General d'Arxius, Biblioteques, Museus i Patrimoni de la Generalitat de Catalunya
https://egipci.cultura.gencat.cat (accés: 28/05/2015).

## Bibliografia

* RAURET, A.M. El Proceso de la primitiva población del Panadés. Barcelona, 1963. p.70-71. Tesi de Llicenciatura per la Universitat de Barcelona.
# Lampècia

Lampècia (en grec antic Λαμπετιη Lampetie "brillant"), és, en mitologia grega una filla del Sol. Hèlios havia tingut dues filles amb la nimfa Neera. Lampècia i Faetusa.
Ella i la seva germana vigilaven els ramats del seu pare, a l'illa de Trinàcia, identificada amb Sicília. Odisseu i els seus homes van arribar a l'illa i, contravenint les ordres que l'heroi els havia donat, els mariners van matar les vaques d'Hèlios i se les van menjar. Lampècia va córrer a avisar el seu pare, que va demanar a Zeus que el deixés venjar-se per la mort d'un dels seus ramats. Zeus va enviar un dels seus raigs juntament amb trons i una tempesta a la terra, fent naufragar la nau en la que fugien de l'illa Odisseu i els seus companys. Van ofegar-se tots, excepte Odisseu, que va sobreviure agafat al pal major.
Una tradició la fa esposa d'Asclepi, i mare de Macàon, Podaliri, Iaso, Panacea i Higiea.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 310. ISBN 9788496061972.
# Labrus caeruleus

Labrus caeruleus és una espècie de peix de la família dels làbrids i de l'ordre dels perciformes. Viu al mar Mediterrani.
# Laïcat

* No s'ha de confondre amb Laïcisme.
En les organitzacions religioses, el laïcat està format per tots els membres que no formen part del clergat, normalment inclosos els membres no ordenats d'ordes religiosos.
Els termes laic i laica (del grec antic λαϊκός, laikós - algú del poble de l'arrel λαός, laós - poble) poden tenir dos sentits:
* Quan van dirigides a persones, és una paraula que apareix primerament en un context cristià. Sobretot el Concili Vaticà II va impulsar el redescobriment d'aquesta paraula per a indicar als fidels que no són membres del clergat, pertanyen al laïcat.
* Quan van dirigides a institucions, indiquen que no estan subjectes a cap religió, i no imposen les seves normes o valors morals. Així, per exemple, es parla d'Estats laics o d'escola laica. Aquest fet d'apartar la religió de les institucions és degut, principalment, al laïcisme.

## Referències

* ↑ Laity Arxivat 2020-10-13 a Wayback Machine. at the Catholic Encyclopedia
* ↑ «lay person — definition of lay person by the Free Online Dictionary, Thesaurus and Encyclopedia». Thefreedictionary.com. Arxivat de l'original el 2019-01-01.
# La porta del cel (travessa)

La porta del cel és una travessa de muntanya amb una llargada de 65 km i un desnivell acumulat d'11.000 metres. El recorregut uneix tres refugis del Pallars Sobirà i un refugi de l'Arieja, a França.

## Refugis

Els quatre refugis són:
* Càmping de Graus, a 1.360 metres d'altura. Situat a 5 km de Tavascan.
* Refugi de Certascan, a 2.240 metres d'altura. Situat a la Vall de Cardós, al costat de l'Estany de Certascan.
* Refugi de Pinet, a 2.240 metres d'altura. Situat a la vall de l'Artiga, Auzat, França.
* Refugi de Vall Ferrera, a 1.940 metres d'altura. Situat a la Vall Ferrera, al municipi d'Alins.

## Referències

* ↑ La porta del cel Arxivat 2017-01-08 a Wayback Machine. a outdoorcatalunya.com
* ↑ La Porta del Cel (5 dies) a rutespirineus.cat
* ↑ Circuit Arxivat 2016-11-13 a Wayback Machine. de la Porta del Cel

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de La porta del cel
# La spiaggia (pel·lícula de 1954)

La spiaggia és una pel·lícula de comèdia dramàtica francoitaliana de 1954 dirigida per Alberto Lattuada i interpretada per Martine Carol, Raf Vallone i Mario Carotenuto. El 2008 la pel·lícula fou inclosa a la llista 100 film italiani da salvare. L'escenografia fou dissenyada pel director artístic Dario Cecchi. fou rodada als estudis Titanus a Roma i rodada en localització a Savona (Ligúria).

## Sinopsi

Decidida a anar a Ligúria amb la seva petita filla Caterina per unes breus vacances d'estiu, Anna Maria Mentorsi (que en realitat és una prostituta) puja al al tren que la porta a la Riviera i hi és convençuda per un simpàtic senyor (que més tard serà l'alcalde di Pontorno) de no per baixar a Terrazzi, com pretenia fer al principi, sinó d'allotjar-se precisament a la ciutat de Pontorno. Es fa passar per una vídua respectable, per primera vegada és acceptada per la bona societat, pels altres hostes de l’Hotel Palace i pels patrons del seu establiment de bany, però quan es descobreix la seva professió, es crea un buit al seu voltant. L’alcalde Silvio intenta ajudar-la, però no té prou poder per contrarestar la hipocresia i la respectabilitat. L’única solució per Anna Maria sembla ser acompanyar el multimilionari local Chiastrino, envejat i afalagat per tothom.

## Repartiment

* Martine Carol - Anna Maria Mentorsi
* Raf Vallone - Silvio, il sindaco di Pontorno
* Mario Carotenuto - Carlo Albertocchi
* Carlo Romano - Luigi
* Clelia Matania - la signora Albertocchi
* Carlo Bianco - Chiastrino, il milionario
* Nico Pepe - ex-fumatore magro
* Mara Berni - la signora Marini
* Valeria Moriconi - Gughi, l'esistenzialista
* Marcella Rovena - Luigina, moglie di Roberto
* Rosy Mazzacurati - la signora snob
* Marco Ferreri - ex-fumatore grasso
* Ennio Girolami - Riccardo

## Referències

* ↑ Callisto Cosulich. I Film di Alberto Lattuada. Gremese Editore, 1985. ISBN 8876051872.
* ↑ Adriano Aprà. Alberto Lattuada: il cinema e i film. Marsilio, 2009. ISBN 8831797778.
* ↑ Massimo Borriello «Cento film e un'Italia da non dimenticare». Movieplayer, 04-03-2008 [Consulta: 19 abril 2013].
* ↑ «Ecco i cento film italiani da salvare». Corriere della Sera, 28-02-2008 [Consulta: 19 abril 2013].
# Las aguas bajan turbias

Las aguas bajan turbias és una pel·lícula argentina, basada en la novel·la El rio oscuro d'Alfredo Varela (que també va col·laborar en el guió). Realitzada entre 1951 i 1952, és una obra representativa de l'estil de cinema político-social de l'autor i intèrpret principal, Hugo del Carril, i és considerada entre les obres més destacades del cinema argentí. Va ser estrenada el 9 d'octubre de 1952 i s'ha exhibit també com El infierno verde.

## Argument

Els germans Santos i Rufino Peralta (del Carril i Laxalt) són contractats com a treballadors en els yerbatales de l'Alt Paraná. Allà es trobaran amb condicions infrahumanes de treball i la cobdícia dels patrons. A més, Santos s'enfrontarà amb un capatàs per l'amor d'Amelia (Adriana Benetti). La rebel·lió va madurant, al mateix temps que es va gestant la formació d'un sindicat de treballadors. Finalment, els obrers s'alcen i castiguen durament als seus explotadors.

## Repartiment

* Hugo del Carril
* Adriana Benetti
* Raúl del Valle
* Gloria Ferrandiz
* Pedro Laxalt
* Eloy Álvarez
* Herminia Franco
* Joaquín Petrosino
* Carlos Escobares
* Domingo Garibotto
* Francisco Audenino
* Luis Otero
* Robert Le Vigan
* Mecha López
* Fausto Etchegoin
* Carlos D'Agostino

## Premis

* Acadèmia d'Arts i Ciències Cinematogràfiques de l'Argentina (1952): Millor Film, Millor Director, Millor Actor de Repartiment (Pedro Laxalt)
* Associació de Cronistes Cinematogràfics de l'Argentina: Millor Film, Millor Director, Millor Actor de Repartiment (Pedro Laxalt), Revelació Masculina (Luis Otero)
* XIII Festival Cinematogràfic Internacional de Venècia (Itàlia / 1952): Diploma d'Honor

## Referències

* ↑ «Las aguas bajan turbias».
# Leopoldo Torres Boursault

Leopoldo Torres Boursault (Valdeavellano de Tera, 12 de gener de 1941 - Madrid, 22 de juny de 2021) va ser un advocat, jurista, professor universitari i polític espanyol.

## Biografia

Llicenciat en Dret per la Universitat d'Estrasburg i la de Hèlsinki, advocat en exercici fins a la seva jubilació, va ser professor adjunt de Filosofia del dret a la Universitat Complutense de Madrid i en l'Institut de Criminologia.

## Trajectòria

Membre del Partit Socialista Obrer Espanyol (PSOE) des de la dècada de 1970, va ser diputat al Congrés triat en 1979, 1982 i 1986, sempre per la circumscripció electoral de Guadalajara. Com a diputat va ser Vicepresident Primer del Congrés i de la Diputació Permanent, va presidir la Comissió Mixta de relacions amb el Tribunal Expliques i va ser vicepresident de la Comissió del Defensor del Poble. Dins del PSOE va presidir el Partit Socialista de Castella-la Manxa de 1985 a 1988 i va ser membre del seu Comitè federal de 1982 a 1988.
Va ser nomenat pel govern socialista presidit per Felipe González en la IV legislatura, Fiscal General de l'Estat (1990-1992), càrrec del que va dimitir, sent substituït per Eligio Hernández.
En altres àmbits, va ser vicepresident del consell d'administració de Cuadernos para el Diálogo, secretari general del Moviment Internacional de Juristes Catòlics, ha estat jutge "ad hoc" del Tribunal Europeu de Drets Humans, va ser vicepresident i membre del Comitè Europeu per a la Prevenció de la Tortura i és membre nat del Consell d'Estat.

## Referències

* ↑ «Ficha de Torres Boursault, Leopoldo». Congreso de los Diputados. [Consulta: 24 agost 2013].
* ↑ «Leopoldo Torres Boursault». Oficina del Alto Comisionado de las Naciones Unidas para los Derechos Humanos. [Consulta: 24 agost 2013].
* ↑ «Leopoldo Torres Boursault (PSOE) Secretario». Diario ABC, 24-03-1979, pàg. 7.
* ↑ «El Gobierno fuerza el relevo de Leopoldo Torres para controlar a los fiscales». El País, 04-04-1992 [Consulta: 24 agost 2013].
# Leopold V d'Habsburg

Leopold V d'Habsburg arxiduc d'Alta Àustria (Graz, 9 d'octubre de 1586 - 13 de setembre de 1632 a Schwaz, Tirol) fou un arxiduc austríac fill de Carles II d'Habsburg arxiduc d'Àustria Interior i germà petit de l'emperador Ferran II, III d'Àustria (Interior).
Va ser investit com a bisbe el 1598, quan era petit, tot i que no havia estat ordenat sacerdot i es va convertir en bisbe de Passau i bisbe d'Estrasburg el 1607, càrrec que va ocupar fins a 1626. De 1609 en endavant va combatre amb els seus mercenaris a la guerra de successió de Jülich contra Maximilià III, arxiduc d'Àustria Anterior al Tirol, i el 1611 va combatre a l'emperador Rodolf II, a Bohèmia. El 1614, va finançar la construcció de l'església dels Jesuïtes de Molsheim, dins de la qual el seu escut d'armes és ja un lloc prominent.
El 1619, després de la mort del seu parent i antic rival Maximilià III, es va convertir en governador de l'herència d'aquest: l'Àustria Anterior i Tirol, on va aconseguir la posició d'un sobirà, és a dir arxiduc per concessió del seu germà l'emperador Ferran II que el 1623 li va donar l'Alta Àustria amb Tirol i l'Àustria Anterior i que va governar com a arxiduc de 1623 a 1632. Va construir la Casa de Costums i l'Església dels Jesuïtes a Innsbruck. Va lluitar per la Valtellina i va defensar Tirol contra els suecs el 1632.
Fou el pare de l'arxiduc Ferran Carles d'Habsburg, arxiduc d'Alta Àustria (Àustria Anterior i Tirol) que el va succeir

## Matrimoni i fills

Es va casar amb Clàudia de Mèdici, i va tenir cinc fills:
* Maria Elionor 1627–1629
* Ferran Carles d'Habsburg (1628–1662); casat amb Anna de Mèdici (1616–1676)
* Isabel Clara 1629–1685 casada amb el duc Carles III de Màntua
* Maria Leopoldina (1632–1649) casada amb l'emperador Ferran III
* Segimon Francesc d'Habsburg (1630-1665)

## Referències

* Franz Krones: Leopold V.. In: Allgemeine Deutsche Biographie (ADB). Band 18, Duncker & Humblot, Leipzig 1883
* Constantin von Wurzbach: Habsburg, Leopold V.. Nr. 169, a: Biographisches Lexikon des Kaiserthums Oesterreich. Band 6. Verlag L. C. Zamarski, Viena 1860