OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Batalla d'Hormozgan

La batalla d'Hormozgan o Hormozdgān (arabitzat Hormozjān) fou un enfrontament militar entre el persa Ardaixir I i el rei de reis part Artavan V que va permetre la pujada al poder de la dinastia sassànida. El lloc exacte no s'ha pogut determinar si bé és molt possible que fos a Rām-Hormoz, que encara existeix a uns 65 km a l'est d'Ahwaz, en una gran plana al peu d'uns turons situats a l'extrem nord-est de les muntanyes Bengestan als Zagros.
La batalla s'hauria lliurat el 226. El rei part va resultar mort i els sassànides es van poder imposar. La data a la Crònica d'Arbela sembla errònia (la mateixa obra es discutida). Els perses disposaven de 10.000 cavallers alguns amb armadura flexible; els parts eren més però estaven menys preparats. Ardaxir va agafar llavors el títol de Šāhānšāh (“Rei de Reis").

## Bibliografia

* Geo Widengren, “The Establishment of the Sasanian Dynasty in the Light of New Evidence,” in Atti del Convegno internationale sul tema: La Persia nel Medioevo (Roma, 31marzo-5april 1970), Rome, 1971, pàgs. 711-82.
* A. Shapur Shahbazi, article "Hormozdgan" a l'Enciclopèdia Irànica
# Joaquín Cera Barrios

Joaquín Cera Barrios (Barcelona, 1967) és un autor de còmics català, creador de Pafman, entre altres personatges.
Després de passar, amb 16 anys, per l'Escola Joso i de treballar al camp de la publicitat, la seua carrera professional al món de l'humor comença l'any 1985 quan és fitxat per l'editorial Bruguera per elaborar historietes a la revista Mortadelo, que al cap de poc desapareixeria, junt amb l'editorial. No debades, Cera va ser l'últim dibuixant contractat per l'editorial.
Amb la creació d'Ediciones B, editorial hereva de Bruguera, Cera seria posat en nòmina i començaria l'etapa més prolífica de la seua etapa com humorista gràfic. De vegades sol, (amb personatges com Pafman o El doctor Pacostein) de vegades fent tàndem amb Juan Carlos Ramis (Los Xunguis o algunes pàgines protagonitzades pels personatges d'Escobar Zipi i Zape) Cera va ser un dels autors amb més col·laboracions a les revistes d'Ediciones B dels anys 90: TBO, Supermortadelo i Super Zipi y Zape. De fet, el duet Ramis-Cera va complementar amb molt d'encert a autors ja consagrats com Ibáñez, Escobar (a qui el mateix Cera va ajudar a entintar a les seues últimes pàgines) Jan o Raf. L'any 1996 l'editorial decideix acabar amb les revistes de còmics per publicar només que àlbums i tots els creadors, a excepció d'Ibáñez i Jan són despatxats. Cera treballarà aleshores com a guionista per a la televisió.
Tanmateix, Cera tornarà a treballar per Ediciones B junt al seu company i amic Ramis en el projecte de ressuscitar als germans Zipi i Zape, sèrie que després de 8 números serà cancel·lada. Millor sort van tindre altres personatges del duo: Els Xunguis, dels que es publiquen àlbums des de 1992, amb una periodicitat anual des de l'any 2000.
L'any 2004 Ediciones B decidirà publicar noves aventures del seu personatge més reeixit, Pafman en la col·lecció Top Cómic. El primer número va ser Pafman redevuelve i la sèrie continua oberta, amb periodicitat anual.

## Vegeu també

* Pafman
* Juan Carlos Ramis

## Enllaços externs

* Pafman, defensor de Logroño City (castellà)
# Pilar (Paraguai)

Pilar és una ciutat del Paraguai, capital del departament de Ñeembucú. Es troba a 358 km d'Asunción.

## Població

D'acord amb les dades del cens del 2002, Pilar tenia una població urbana de 24.300 habitants (27.980 al districte); l'estudi va ser avaluat per la Dirección General de Estadística, Encuestas y Censos.

## Origen del nom

La ciutat va ser fundada el 12 d'octubre de 1779 amb el nom de Villa del Ñeembucú per Pedro Mello de Portugal y Villena. Va canviar el seu nom pel de Villa del Pilar quatre anys després per iniciativa del rector Marcial Antonio Uliambre, originari de Saragossa, ciutat on es troba la Catedral de la Mare de Déu del Pilar.

## Economia

A Pilar es troba la indústria tèxtil més gran del país, la Manufactura de Pilar S.A., fundada per l'italià Paolo Federico Alberzoni. La seva presència ha creat un ambient de treball que ocupa a bona part de la població femenina. La mateixa empresa va diversificar el seu camp d'acció, amb atenció a la producció alimentària.

## Referències

* ↑ «Municipalitat de Pilar» (en castellà), 20-12-2009. Arxivat de l'original el 18 de setembre 2009. [Consulta: 24 desembre 2010].
* ↑ «Ministeri d'Educació i Cultura del Paraguai» (en castellà), 20-12-2009. [Consulta: 24 desembre 2010].

## Enllaços externs

* Municipalitat del Pilar, Ñeembucú Arxivat 2009-09-18 a Wayback Machine. (castellà)
Viccionari
# Zeta del Serpentari

Zeta del Serpentari (ζ Ophiuchi) és una estrella localitzada a la constel·lació del Serpentari. És la tercera més brillant de la constel·lació, darrere d'Alfa del Serpentari (α Ophiuchi) i Eta del Serpentari (η Ophiuchi). Tot i tenir una magnitud aparent de +2,54 no té nom propi, encara que el nom de Han (韓) s'utilitzà a la Xina.

## Referències

* ↑ E. J. Alfaro «The Galactic O-Star Spectroscopic Survey (GOSSS). II. Bright southern stars». The Astrophysical Journal Supplement Series, 1, 25-02-2014, pàg. 10. DOI: 10.1088/0067-0049/211/1/10.
* ↑ «The interstellar Ca II distance scale» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 2, 15-09-2009, pàg. 833–840. DOI: 10.1051/0004-6361/20079144.
* ↑ Afirmat a: Catalogue of Stellar Photometry in Johnson's 11-color system. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 2002.
* ↑ «Spectroscopic analysis of southern B and Be stars» (en anglès). Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, 1, 1r agost 2006, pàg. 252–262. DOI: 10.1111/J.1365-2966.2006.10655.X.
* 1 2 3 Afirmat a: Gaia Data Release 2. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 25 abril 2018.
* ↑ Almudena Alonso Herrero «The IACOB project. I. Rotational velocities in northern Galactic O- and early B-type stars revisited. The impact of other sources of line-broadening» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 01-02-2014, pàg. 135–135. DOI: 10.1051/0004-6361/201322758.
* ↑ Ralf-Dieter Scholz «Astrophysical supplements to the ASCC-2.5: Ia. Radial velocities of ∼55000 stars and mean radial velocities of 516 Galactic open clusters and associations». Astronomische Nachrichten, 9, 01-11-2007, pàg. 889-896. DOI: 10.1002/ASNA.200710776.
* ↑ Almudena Alonso Herrero «Stellar and wind parameters of Galactic O-stars. The influence of line-blocking/blanketing» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 1, 01-02-2004, pàg. 349–376. DOI: 10.1051/0004-6361:20034594.
* 1 2 Floor van Leeuwen «Validation of the new Hipparcos reduction» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 2, 2007, pàg. 653–664. DOI: 10.1051/0004-6361:20078357.
* ↑ «HD 149757 -- Be Star» (en anglès). SIMBAD (Centre de Dades astronòmiques d'Estrasburg). [Consulta: 24 desembre 2020].
# Boneau

Boneau és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Montana. Segons el cens del 2000 tenia 190 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Boneau tenia 190 habitants, 42 habitatges, i 40 famílies. La densitat de població era de 31,9 habitants per km².
Dels 42 habitatges en un 83,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 54,8% hi vivien parelles casades, en un 35,7% dones solteres, i en un 2,4% no eren unitats familiars. En el 2,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 2,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 4,52 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 4,39.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 56,3% tenia menys de 18 anys, un 5,3% entre 18 i 24, un 31,1% entre 25 i 44, un 5,8% de 45 a 60 i un 1,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 13 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 76,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 21.750 $ i la renda mediana per família de 19.688 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.250 $ mentre que les dones 30.313 $. La renda per capita de la població era de 5.200 $. Aproximadament el 51,2% de les famílies i el 44% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Boneau». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Boneau». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Edmond Abazi

Edmond Abazi (albanès: Eduard Abazi) (Tirana, 29 de novembre de 1968), nom complet Edmond Eduard Abazi, és un exfutbolista albanès de la dècada de 1990.
Fou 19 cops internacional amb la selecció albanesa.
Pel que fa a clubs, defensà els colors de Dinamo Tirana, Hajduk Split, SL Benfica, Boavista FC i Manchester City FC.

## Referències

* ↑ On the move - The Independent on Sunday
* ↑ Edmond Abazi - national football team player - EU-Football.info
* ↑ Edmond Abazi a National-Football-Teams.com (anglès)
# Edat d'or de la literatura russa

El terme Edat d'Or de la literatura russa és el nom tradicionalment aplicat per filòlegs russos a la primera part del segle xix. També s'anomena l'Edat de Puixkin, considerat el seu poeta més significatiu (en paraules de Nabókov, el més gran poeta amb què el món va ser beneït des dels temps de Shakespeare). Mikhaïl Lérmontov i Fiódor Tiúttxev es consideren generalment com a dos dels més importants poetes romàntics després de Puixkin. Vassili Jukovski i Konstantín Bàtiuixkov són els seus precursors més ben considerats. El mateix Puixkin, no obstant això, considerava que Ievgueni Baratinski era el millor poeta del seu temps.
* Vassili Jukovski
* Aleksandr Puixkin
* Ievgueni Baratinski
* Mikhaïl Lérmontov

## Vegeu també

* Edat de plata de la literatura russa
# Voznessénovka (Buriàtia)

* Per a altres significats, vegeu «Voznessénovka».
Voznessénovka (en rus: Вознесеновка) és un poble de la República de Buriàtia, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 413 habitants.

## Referències

* ↑ Карта Джидинского района Бурятии
* ↑ Численность населения Российской Федерации по муниципальным образованиям на 1 января 2017 года Arxivat 2017-07-31 a Wayback Machine. Plantilla:Retrieved
* ↑ Расстояние от Алцака до Петропавловки 73 км
* ↑ Расстояние от Хандагатая до Тарбагатая
# Joaquín Caro y Álvarez de Toledo

Joaquín Caro y Álvarez de Toledo (Palma, 16 de novembre de 1829 - Madrid, 20 d'abril de 1911) va ser un polític espanyol, també conegut pel seu títol nobiliari de comte de Peña Ramiro. Diputat i senador, va exercir en dues ocasions el càrrec de governador civil de la província de Madrid.

## Biografia

Va néixer el 16 de novembre de 1829 a Palma. Es va casar amb Manuela del Arroyo y Moret en novembre de 1871; aquest mateix any va rebre el títol nobiliari de i comte de Peña Ramiro. Militant en el Partit Conservador, va ser senador del Regne per la província de Balears entre 1877 i 1886
Diputat a Corts pel districte lleonès de Villafranca del Bierzo des de 1886, va prendre possessió com a nou governador civil de Madrid l'1 de desembre de 1892 en substitució de José de Cárdenas Uriarte.Nomenat pel Consell de Ministres novament com a governador civil de la capital el 24 de març de 1895. Cessat com a governador i com a diputat al setembre de 1897, va ser nomenat llavors senador vitalici.
Resident en el número 2 del madrileny carrer de la Bola, va morir el 20 d'abril de 1911 a Madrid, pocs dies després de l'amputació de la seva cama a causa d'un accident eqüestre.

## Referències

* 1 2 3 Nieto y Cortadellas, 1954, p. 32.
* 1 2 «Caro y Álvarez de Toledo, Joaquín. Conde de Peña Ramiro.». Senado de España.
* 1 2 «Las nuevas autoridades de Madrid». La Época [Madrid], 01-12-1891. ISSN: 2254-559X.
* 1 2 3 4 «El conde de Peña-Ramiro». El Imparcial [Madrid], XLV, 15.851, 21-04-1911. ISSN: 2171-0244.
* ↑ Soldevilla, 1896, p. 161.
* ↑ Sánchez de los Santos, 1908, p. 55.

## Bibliografia

* Nieto y Cortadellas, Rafael «Los marqueses de la Gándara». Revista Hidalguía, II, 4, 1954, pàg. 25-36.
* Sánchez de los Santos, Modesto. Las Cortes españolas. Las de 1907. Madrid: Establecimiento tipográfico de Antonio Marzo, 1908.
* Soldevilla, Fernando. El Año Político. 1895. Madrid: Imprenta de Enrique Fernández de Rojas, 1896.
# Edmond Audran

Edmond Audran va ser un compositor francès, nascut l'11 d'abril 1842 a Lió i mort el 17 agost 1901 a Tierceville (Calvados).
La mascotte (1880) va ser el seu èxit més important entre les seves altres moltes obres.
El seu pare Marius Audran (1816-1887) era tenor a l'Opéra-Comique. Edmond va estudiar música amb Jules Duprato a l'escola Niedermeyer. Va guanyar el premi de composició l'any 1859. El 1861, la seva família es va traslladar a Marsella, on el seu pare es va convertir en professor de cant i més tard, en director del conservatori. Audran va acceptar ser l'organista de l'església de Sant Joseph fins a l'any 1877. En aquesta església, va escriure música religiosa. Va compondre una missa de funeral del compositor Giacomo Meyerbeer, que ha obtenir un cert èxit, diverses altres obres sagrades com un oratori, La Sulamita (Marsella, 1876), així com cançons en dialecte provençal i moltes peces curtes.
No obstant això, però, Audran és conegut gairebé exclusivament com a compositor d'òperes còmiques i d'operetes.
La seva primera incursió en el gènere de "música lleugera" és el 1862 amb L'Ours et le Pacha, feta per a un vodevil d'Eugène Scribe. Després vindrà La Chercheuse d'Esprit (1864), a partir de l'òpera còmica de Charles-Simon Favart i música de Jean-Claude Trial, també produïda a Marsella.
Audran coneix el seu primer èxit parisenc amb Les Noces d'Olivette, el 1879. Les obres d'Audran van ser tan populars a França com a la resta d'Europa: Anglaterra, Espanya... Audran va ser un dels principals successors de Jacques Offenbach en el gènere de l'òpera còmica i opereta.

## Òperes còmiques i operetes

* La Chercheuse d'esprit (1864)
* Le Grand Mogol (1877)
* Les Noces d'Olivette (1879)
* La Mascotte (1880)
* Gillette de Narbonne (1882)
* Les Pommes d'or (1883)
* La Dormeuse éveillée (1883)
* Serment d'amour (1886)
* La Cigale et la fourmi (1886)
* La Fiancée des verts poteaux (1887)
* Le Puits qui parle (1888)
* La Petite Fronde (1888)
* La Fille à Cacolet (1889)
* L'Œuf rouge (1890)
* Miss Helyett (1890)
* L'Oncle Célestin (1891)
* Article de Paris (1892)
* La Sainte Freya (1892)
* Madame Suzette (1893)
* Mon Prince (1893)
* L'Enlèvement de la Toledad (1894)
* La Duchesse de Ferrare (1895)
* La Poupée (1896)
* Monsieur Lohengrin (1896)
* Les Petites Femmes (1897)
* Les Sœurs Gaudichard (1898)
# Edgaras Jankauskas

Edgaras Jankauskas (Vilnius, 12 de març de 1975) és un exfutbolista lituà, que ocupava la posició de davanter. Actualment fa d'entrenador de futbol.

## Trajectòria

Als 16 anys arriba al FK Žalgiris Vilnius, provinent del local FK Panerys Vilnius. El 1996 s'uneix al CSKA Moscou, del qual passa a un altre equip de la capital russa, el Torpedo de Moscou.
El 1997 fitxa pel Club Brugge K.V., amb qui guanya la Lliga Belga 97/98. La seua progressió possibilita que al gener del 2000 siga fitxat per la Reial Societat, que paga 2,3 milions d'euros, sent el jugador lituà més car de la història.
El davanter hi roman any i mig a l'equip basc, abans de ser cedit al SL Benfica per a la campanya 01/02. L'any següent hi recala al FC Porto, on no arriba a consolidar-se com a titular. En aquest equip, sota la direcció de Mourinho, hi guanya diversos títols domèstics i continentals.
Seria cedit a l'OGC Nice, però no s'adapta a l'equip francés i marxa a Escòcia, al Heart of Midlothian, via FBK Kaunas. Va ser un acord complex en el qual va ser cedit al Hearts, club amb el mateix propietari que el conjunt lituà. Passa dues temporades a Edinburg. El 2007 s'incorpora a l'AEK Làrnaca xipriota.
Retorna a Portugal al gener del 2008, quan fitxa pel C.F. Os Belenenses, on tot just passa uns mesos. La campanya 08/09 la juga amb els letons de l'Skonto Riga. El 2009 signa per l'equip estatunidenc del New England Revolution.

## Internacional

Jankauskas ha estat un dels jugadors lituans més importants de la dècada dels 90 i del 2000. Ha disputat 54 partits amb la seua selecció, on ha marcat 10 gols.

## Títols
### Clubs

Žalgiris Vilnius:
* A Lyga: 1991, 1992
* Copa de Lituània: 1991, 1993, 1994
Club Brugge:
* Lliga Júpiter: 1997-98
* Supercopa de Bèlgica: 1998
Porto:
* Lliga portuguesa: 2002-03, 2003-04
* Taça de Portugal: 2002-03
* Supercopa Cândido de Oliveira: 2002-03, 2003-04
* Copa de la UEFA: 2002-03
* Lliga de Campions de la UEFA: 2003-04
Hearts:
* Copa d'Escòcia: 2005-06

### Equip nacional

* Copa Bàltica: 991

### Individual

* Jugador Lituà de l'Any: 1997, 1998, 2000, 2001, 2004

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador Arxivat 2009-07-24 a Wayback Machine.
# Beatriz del Cueto López

Beatriz del Cueto López-Hidalgo (1952, l'Havana) és una arquitecta d'origen cubà, resident en Guaynabo, Puerto Rico. Va estudiar disseny graduant-se el 1974 i arquitectura i obtingué el títol de la Universitat de Florida el 1976, havent-se especialitzat en la preservació històrica i la conservació arquitectònica. S'ha convertit en un referent pel seu gran coneixement de l'arquitectura tradicional al Carib, obtenint reconeixement dins i fora de Puerto Rico. A més de la gestió d'un estudi a la ciutat de San Juan, del Cueto va fundar el Laboratori de Conservació Arquitectònica, a la Universitat Politècnica de Puerto Rico, on imparteix cursos de teoria de la conservació i anàlisi científica dels materials de construcció. L'abril de 2011 va ser guardonada amb el Premi Roma per l'Acadèmia Americana de Roma, la qual cosa li va permetre passar un llarg període beneficiant-se d'intercanvis interdisciplinaris i de llibertat intel·lectual.

## Referències

* ↑ "IAWA database information for Beatriz Del Cueto Lopez." 16 de febrer de 2012.
* ↑ "Beatriz del Cueto recibe Rome Prize", Colegio de Arquitectos e de Arquitectos Paisajistas de Puerto Rico, 15 de febrer de 2012.
* ↑ 2011-2012 ROME PRIZE WINNERS, American Academy in Rome, 26 d'octubre de 2015.
# Pilagá

El poble pilagà (en la seva llengua: pit´laxá) són una ètnia indígena de la família guaycurú que habita el centre de la província de Formosa, a l'Argentina. Alguns grups pilagàs també viuen a la província del Chaco i a la de Santa Fe. Són uns sis mil; a Formosa estan repartits en 19 comunitats.
Junt als abipons, els mocovís i els tobes (que són els grups indígenes que vivien des del segle xvi enfront d'allò que avui es Asunción del Paraguay, van ser anomenats despectivament «guaycurús» pels guaranís i «frentons» pels castellans (pel costum d'afaitar-se la part del davant del cap). La seva llengua, el pilagà, forma part de la família lingüística mataco-guaycurú. Estan molt relacionats amb els tobes i uns 2000 parlen la seva pròpia llengua i el castellà però la resta ja han perdut el pilagà.
La seva bandera és horitzontal; verd, blau i vermell són els colors separats per una línia blanca a manera de fimbriació; sobre el tot se situa un triangle escalè blanc que ocupa una mica menys de la meitat de la bandera deixant veure el fons a la part del pal i a la part inferior; dins del triangle hi ha un disc groc i dins del disc, sobresortint, un còndor negre; sota el disc hi ha tres rectangles que semblen línies perquè són molt llargs però molt estrets, situats un al costat de l'altra, vermell, blau i verd, ocupant la base del triangle però sense tocar-la. A la dreta del disc hi ha la inscripció "PILAGA" (sense accent).

## Referències

* ↑ Flag Report, 71, juliol de 2014
# Bytizita

La bytizita és un mineral de la classe dels sulfurs. Rep el seu nom de la localitat de Bytíz, a Bohèmia Central (República Txeca), molt a prop de la seva localitat tipus.

## Característiques

La bytizita és un selenur de fórmula química Cu₃SbSe₃. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2016. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. Es coneix un anàleg seu sintètic. Químicament és una espècie relacionada amb la permingeatita i la přibramita. És l'anàleg amb antimoni i seleni de la wittichenita. Químicament és també l'anàleg de seleni de la skinnerita, però aquesta no és una veritable analogia a causa de la diferència en el sistema de cristal·lització. L'estructura del cristall correspon a l'estructura del sintètic Cu₃SbSe₃ i està estructuralment relacionada amb la modificació ortoròmbica d'alta temperatura (> 121 °C) de Cu₃SbSe₃.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a l'escombrera de la mina d'urani No. 16 d'Háje, a Příbram, a Bohèmia Central, una regió de la República Txeca. També ha estat descrita a la veïna localitat de Bytíz, també a Příbram, concretament a la mina d'urani 11A.

## Referències

* ↑ «Bytízite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 novembre 2017].
# El més petit de tots

El més petit de tots és una figura creada per l'escultor Miquel Paredes l'any 1937 per encàrrec del Comissariat de Propaganda de la Generalitat de Catalunya. Jaume Miravitlles, president i ideòleg de l'oficina de propaganda, la va tenir uns dies sobre la taula, fins que se li va acudir la idea de «la mascota de la revolució». Per batejar-lo, van sortir noms com Patufet, Jordi, Menut o El nen català, fins que un dia, mentre el periodista Emili Granier cantussejava la cançó «Els tres tambors», Miravitlles va pensar que podia anomenar-se com el protagonista. El 2 de febrer de 1937, Miravitlles va entregar el primer exemplar produït de l'estatueta al president Companys i a la plana major del Govern de la Generalitat.
La seva finalitat era simbolitzar la lluita antifeixista del catalanisme popular durant la Guerra Civil espanyola i se la titulà «la mascota de la revolució». La figura representa un nen que avança vestit amb una granota d'obrer -vestimenta característica dels milicians-, barret frigi, amb una senyera a la mà dreta i el puny esquerre alçat, que crida a lluitar contra els facciosos.
La figura, amb un funcional estoig i una peanya de fusta, es venia a tres pessetes per a recaptar fons per a les milícies mobilitzades al Front d'Aragó. Encara que en la versió original el noiet protagonista aixecava una senyera (que va ser, de llarg, la més venuda, amb 60.000 exemplars), l'equip del comissariat va ser prou hàbil per convertir-lo en una imatge integradora de totes les sensibilitats de l'antifeixisme. Així, també es podia adquirir personalitzat amb altres estendards, com la bandera tricolor republicana, la bandera roja amb la falç i el martell o l'ensenya roja i negra anarcosindicalista.
De la cançó popular «Els tres tambors», el poeta Pere Quart en feu una versió per acompanyar la imatge d'El més petit de tots que va ser enregistrada en un disc de 78 rpm pel cèlebre tenor Emili Vendrell. El mateix any, la dibuixant Lola Anglada redactà i il·lustrà un conte sobre la figura. El volum es va editar en quatre llengües –català, castellà, francès i anglès–, i Anglada ens presenta El més petit de tots com un «bordegàs de cabells rinxolats i ulls molt negres» que passeja amunt i avall, trobant grups de milicians, pagerols feinejant, marrecs que es barallen o fills de papà burgesos egoistes, i per tot arreu predicant la bona nova de la revolució com un nunci angelical laic.

## Referències

* 1 2 Latorre, Eloi. «La revolució per a tots els públics». Directa, 12-01-2021. [Consulta: 5 març 2021].
* ↑ «Comissió de la Dignitat». [Consulta: 5 març 2021].

## Enllaços externs

* El més petit - Associació Cultural Arxivat 2013-05-31 a Wayback Machine.
* Fitxa d'El més petit de tots al catàleg en línia del MUHBA
* Exemplar del disc catalogat a la Biblioteca de Catalunya
# Weinreich

«Weinreich» té aquests significats:
* Max Weinreich, lingüista que va divulgar i difondre l'ídix als Estats Units.
* Otto Weinreich
* Uriel Weinreich, lingüista polonès i estatunidenc.