OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa de la vida

Per Ankh en jeroglífic :
La Casa de la Vida (en egipci: Per Ankh) era la institució existent en l'antic Egipte dedicada a l'ensenyament en el seu nivell més avançat, funcionant igualment com a biblioteca, arxiu i taller de còpia de manuscrits. Les cases de Vida eren accessibles només als escribes i als sacerdots. No es coneixen gaires detalls sobre aquesta institució, però se sap que va sorgir a l'època de l'Imperi antic. Tendia a ser seu del palau reial, però funcionava en una part del temple o en un edifici situat dins de l'àrea a aquest dedicada. Probablement, cada ciutat de dimensió mitjana tindria la seva Casa de Vida, i es coneixen la presència d'aquestes institucions en localitats com Amarna, Edfu, Memfis, Bubastis i Abidos. A Amarna, la Casa de Vida estava formada per dues sales principals i els seus annexos, un d'aquests era la casa del director de la institució. Entre els ensenyaments impartits, es trobaven els de medicina, astronomia, matemàtica, doctrina religiosa i llengües estrangeres. El coneixement d'aquestes últimes es va fer important durant l'Imperi nou a causa del cosmopolitisme de l'era, marcada pel domini d'Egipte sobre una vasta àrea que anava de Núbia fins al riu Eufrates. Els mestres que treballaven en les cases de Vida prenien títols com "servidors de Ra" o "seguidors de Ra". Ra era el déu solar egipci, aquell que donava la vida; així, el títol estava associat a la idea que els mestres serien ells mateixos transmissors de vida. Les cases de Vida es trobaven també associades a Osiris, déu del renaixement. Es creia que l'acte de copiar textos ajudaria el déu a renéixer cada any en el seu festival. En aquestes cases de Vida també funcionaven uns establiments que podrien ser considerats una espècie de sanatori.

## Bibliografia

* Alan Gardiner, The Mansion of Life and the Master of the King's Largess. Journal of Egyptian Archaeology, vol. 24. 1938 (anglès).
* Faiza M. Haykal, Private Collections and temple libraries in Ancient Egypt dins de What Happened to the Ancient Library of Alexandria? Brill Academic Pub, 2008, ISBN 9789004165458 (anglès).

## Referències

* ↑ Gardiner, The Mansion of Life

## Vegeu també

* Literatura de l'antic Egipte
* Escola a l'antic Egipte

## Enllaços externs

* Ancient Egyptian Temple Elements - Associated Element. (anglès)
* Llista de fonts en el principal estudi modern de la casa de la vida (Gardiner 1938) (anglès)
* Knowledge and production: the House of Life. Digital Egypt for Universities. (anglès)
# Tinmel

Tinmel (amazic: ⵜⵉⵏⵎⴻⵍ, Tinmel, o ⵜⵉⵏ ⵎⴰⵍ, Tin Mal; àrab: تينمل, Tīnmal) és un petit poble de muntanya a l'Alt Atles, a un 100 km de Marràqueix, al Marroc. Tinmel fou el bressol de l'Imperi Almohade, el lloc des d'on van començar les seves campanyes militars en contra dels almoràvits a principis del segle xii.

## Història

Després de la presa de Marràqueix el 1147, Tinmel va esdevenir la capital espiritual i el centre artístic del Califat Almohade. Al poble s'hi conserven les tombes dels caps almohades. A Tinmal s'hi va encunyar el dírham almohade, símbol de la seva prosperitat econòmica.

## Mesquita de Tinmel

La mesquita de Tinmel fou construïda el 1156 per celebrar el fundador del moviment almohade, Ibn Túmart. L'edifici és una de les dues mesquites del Marroc obertes als no musulmans, juntament amb la mesquita de Hassan II, a Casablanca.
El prototipus de la mesquita de Tinmel fou la gran mesquita de Taza, també manada construir per Abd-al-Mumin. Al seu torn, la mesquita Kutubia de Marràqueix es va construir seguint el model de la de Tinmel.

## Patrimoni de la Humanitat

La mesquita de Tinmel fou afegida a la llista de candidats al Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO l'1 de juliol de 1995, en la categoria de Cultura.

## Referències

* ↑ Hoffmann, Eleanor. Realm of the Evening Star: A History of Morocco and the Lands of the Moors. Chilton Books, 1965.
* ↑ Julien, Charles-André. History of North Africa: Tunisia, Algeria, Morocco: From the Arab Conquest to 1830. 2. Praeger, 1970.
* ↑ http://grifterrec.com/coins/islam/muwahhid.html (consultat el 12-07-2007)
* ↑ Mosquée de Tinmel - UNESCO World Heritage Centre

## Enllaços externs

* Lakhdar, Kamal. «Tinmel Mosque» (en anglès, àrab, castellà, francès). Discover Islamic Art, Museum With No Frontiers, 2020. [Consulta: 23 maig 2020].
# Peneu (Tessàlia)

* Per a altres significats, vegeu «Peneu (Peloponès)».
El Peneu (en grec: Πηνειός, pronunciat Piniós en grec modern i Pēneiós en grec clàssic) és un riu de la regió grega de Tessàlia. Naix a la serralada del Pindos i desemboca a la mar Egea, passant per la vall de Tempe, entre el mont Olimp i el mont Ossa. Als seus inicis travessa una perita vall fins que arriba a una zona de roques perpendiculars anomenades Els Meteors, que tenen als seus cims diversos monestirs. Es dirigeix al sud, i a la plana rep gairebé tots els seus afluents.
A l'antiguitat habitaven la Vall del Peneu tribus importants com ara els perrebeus, que van donar nom a la comarca de la Perrèbia; els hestieotes, de l'Hestieòtide; els antics pelasgs, i altres. El déu Peneu una la divinitat fluvial identificada amb aquest riu.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Thessalia». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 23 novembre 2022].
# La Almeza

La Almeza és un llogaret del municipi valencià d'Alpont (comarca dels Serrans).
Situat a 8 quilòmetres de la vila amb desviació de la carretera CV-350 o carretera de la Iessa a Arcos.
Els seus carrers són llargs i molt amples, les cases amb més de 100 anys són una bella mostra de l'arquitectura de la zona. El nom d'Almeza prové del fruit de l'arbre del lledoner (Celtis Australis). En el seu nucli urbà hi ha una verònica dedicada a la Verge del Cap i en el seu honor se celebren les festes el darrer cap de setmana d'agost. En 1969 tenia escola mixta.
Des de l'Almeza es pot accedir a un dels paratges més destacats d'Alpont, el bosc de sabines mil·lenàries de Cañada Pastores.

## Enllaços externs

* Ajuntament d'Alpont
* www.aldeasdealpuente.com
# Labuissière

* Per a altres significats, vegeu «La Buissière».
Labuissière també escrit La Buissière (en való El Bouxhire) és un antic municipi de Bèlgica a la Província d'Hainaut que el 1977 es va fusionar amb Merbes-le-Château.

## Història

El poble va desenvolupar-se a l'entorn d'un gual al riu Sambre prop de la confluència amb l'Hantes. Des de l'època romana es va explotar una mina de mena de ferro al lloc dit Les Minières i es va extraure el marbre. Per a defensar l'endret estratègic, l'edat mitjana va construir-se un castell del qual només romanen les ruïnes d'una torre.
A l'edat mitjana formava part del comtat d'Hainaut. El 1396 passà sota dominació borgonyona i s'integrà a les Disset Províncies. Després va passar a estar sota dominació dels habsburguesos castellans i més tard austríacs fins a la revolució francesa. El 1815 passà al Regne Unit dels Països Baixos i el 1830 a Bèlgica.

## Economia

El 1828, la canalització del Sambre va permetre el pas a embarcacions de la Norma de Freycinet pel transport de mercaderies (principalment carbó i pedres). El 1852, va obrir-se la línia ferroviària (en l'actualitat la línia 130A de la NMBS) entre Charleroi i Jeumont a França. A poc a poc, la part superior del Sambre va perdre el seu paper econòmic. La resclosa i el pont van ser restaurats per a permetre el turisme fluvial.
Fins a la fi dels anys 1950, s'extreia un marbre gris, dit Marbre de Saint-Anne que va exportar-se tot arreu al món i contribuir a la reputació del poble. Sempre queda la seu d'una empresa de transformació de la pedra natural, malgrat que la pedrera va exhaurir-se. Avui, l'activitat principal del poble és l'agricultura i petites empreses de serveis locals. A poc a poc el turisme rural es desenvolupa amb el sender per a vianants lents (Ravel) amb el marge del Sambre com a eix central.

## Llocs d'interès

* El seti de l'antic castell, enderrocat a la revolució francesa
* La resclosa n°2 al Sambre i el pont mòbil
* L'antiga casa de la vila
* La reserva natural dels prats molls a la confluència del Sambre i de l'Hantes
* Monument a les víctimes de les dues guerres mundials davant l'antiga Casa de la Vila
* Antiga carnisseria L'Abeille
* L'església
* Estació de la NMBS
* Vista del poble amb el pont al Sambre

## Referències

* ↑ Cercle Pierre Wins: Labuissière Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* ↑ «Web de la companyia Merbes-Sprimont». Arxivat de l'original el 2011-12-30. [Consulta: 21 abril 2012].
* ↑ «La réserve naturelle de Labuissière». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 21 abril 2012].
* ↑ 101 - Marais de Labuissière, site de Grand Intérêt Biologique (SGIB) Web de la Direction Générale de l'Agriculture, des Ressources Naturelles et de l'Environnement del govern de Valònia

## Enllaços externs

             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Labuissière
* Coordonnées de la Commune de Merbes-le-Château Arxivat 2012-05-22 a Wayback Machine. al web de l'associació dels municipis de Valònia.
# Laeops nigrescens

Laeops nigrescens és un peix teleosti de la família dels bòtids i de l'ordre dels pleuronectiformes.

## Distribució geogràfica

Es troba a les costes del Golf d'Aden.

## Referències

* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
# La Machine (Nièvre)

La Machine és un municipi francès, situat a la regió de Borgonya - Franc Comtat, al departament del Nièvre. El 2019 tenia 3.240 habitants.

## Agermanament

* Stronie Śląskie, Polònia

## Referències

* ↑ «Nièvre (France): Arrondissements & Communes - Population Statistics» (en anglès), 29 desembre 2021. [Consulta: 10 juliol 2022].
* ↑ «Le nouveau comité de jumelage La Machine-Stronie Slaskie au travail» (en francès). Le Journal du Centre, 12-04-2016. [Consulta: 10 juliol 2022].
# La Torre (Ripoll)

La Torre és un conjunt d'edificis de Ripoll (Ripollès) que estan protegits com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

La finca està integrada per tres edificis, el mas i el cobert originaris en estat de ruïna. Als baixos de la casa hi ha una arcada de punt rodó. Entre els dos immobles hi ha un safareig de forma triangular. El tercer edifici és una casa de nova construcció - la torre. Aquesta està formada per baixos, pis i altell. La teulada és a dues aigües. En el primer pis de la façana principal hi ha una tribuna de cinc costats. Entre el mas i la torre hi ha l'era. L'accés a la finca es pot fer per tres llocs diferents; en dos d'ells hi ha cossos o pilars coronats amb forma piramidal. La finca compta amb arbres de grans dimensions com són els cedres o els castanyers. La paret que tanca la totalitat de la finca presenta petites obertures per la sortida d'aigües i arcs de punt rodó com a elements estructurals.

## Referències

* ↑ «La Torre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 maig 2016].
# La Torre (Saix)

La Torre és un paratge situat al nord-est del terme municipal de Saix (L'Alt Vinalopó, País Valencià).

## Història

A la zona s'han trobat restes d'una antiga vila romana edificada cap a mitjan segle i, amb un període d'apogeu als segles II i III i abandonada a mitjan segle IV. A banda de les restes immobles, excavades per José María Soler García des de 1965, s'ha trobat un sarcòfag de marbre blanc i part d'una presa romana en un dels barrancs de la zona. Amb tot, el nom del paratge prové d'una torre de guaita d'època almohade (segle XII), de planta quadrada i de mamposteria travada amb calç. Estava situada estratègicament per servir d'empara als transeünts del «Camí dels Valencians», l'origen dels quals es pot identificar amb la Via Augusta. D'aquesta torre deriva també el nom de la «Font de l'Amparador», que va subministrar aigua potable a Saix fins al segle xx.

## Patrimoni

* Ermita de Sant Pancraci: Se situa a la part alta d'un altre tossal proper i es va construir a mitjan segle xx. És lloc de peregrinació l'1 de maig de cada any.
* Casa de la Torre: La va manar edificar Gaspar Marco i Marco en 1856 i es va restaurar en la dècada de 1990. Té dues plantes nobles i una golfa, de caràcter sumptuós. Està envoltada d'espais enjardinats.

## Referències

* 1 2 3 Vicente Vázquez Hernández. «La Torre». A: Sax (en castellà). Ayuntamiento de Sax: Concejalía de Turismo, 1996, p. 14-15.
* ↑ SOLER GARCÍA, José María. «Historia de Villena: desde la Prehistoria hasta el siglo XVIII» (pdf) (en castellà) p. 28. Digitalizado por la Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes, 2006. [Consulta: 3 gener 2011].
# La Tierra del Fuego se apaga

La Tierra del Fuego se apaga és una pel·lícula argentina de 1955, dirigida per Emilio Fernández Romo, del gènere dramàtic, en blanc i negre, versió cinematogràfica de l'obra de teatre escrita el 1945 per Francisco Coloane i amb guió d'Emilio Fernández i José Ramón Luna. La cançó principal és La nochera, una zamba de Jaime Dávalos i Ernesto Cabeza.

## Sinopsi

En un poble del sud habitat per malfactors, un home solitari s'enamora d'una prostituta a la qual treu del prostíbul i porta a viure amb ell. Però els proxenetes volen recuperar-la.

## Repartiment

* Ana María Lynch... Alba
* Erno Crisa... Malambo
* Armando Silvestre... Yagano
* Eduardo Rudy... Nicasio Vera
* Bertha Moss... Ama de prodtíbul
* Duilio Marzio... Terratinent, patró de Malambo
* Margarita Corona... Margot
* Julio Molina Cabral
* Pedro Laxalt
* Jorge Villoldo
* Roberto Barcel
* Paul Ellis
* Vito Catalano
* Guillermo Bermejo
* Beatriz Padilla
* Alberto Barcel
* Joaquín Petrocino
* Enrique Vico

## Referències

* ↑ , <http://www.imdb.com/title/tt0048721/>
* ↑ «Francisco Coloane Cárdenas». [Consulta: 7 maig 2013].
* ↑ El Diario del Fin del Mundo. «Esto pasó en nuestra región: se estrena la película "La Tierra del Fuego se apaga".», 01-09-2011. [Consulta: 8 maig 2013].

## Bibliografia

* Taibo I., Paco Ignacio. Emilio Fernández <1904-1986>. Universidad de Guadalajara, 1987. ISBN 968-895-016-5.

## Enllaços externs

* La Tierra del Fuego se apaga a YouTube
# La Teuleria de Postils

La Teuleria de Postils és una masia situada al municipi de Navès, a la comarca catalana del Solsonès.
# Leadville

Leadville és una població dels Estats Units a l'estat de Colorado. Segons el cens del 2005 tenia 2.688 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Leadville tenia 2.821 habitants, 1.253 habitatges, i 675 famílies. La densitat de població era de 1.027,5 habitants per km².
Dels 1.253 habitatges en un 24,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 40,7% hi vivien parelles casades, en un 8,5% dones solteres, i en un 46,1% no eren unitats familiars. En el 35% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,23 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,91.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,1% tenia menys de 18 anys, un 12,1% entre 18 i 24, un 34,4% entre 25 i 44, un 22% de 45 a 60 i un 10,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 107,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 36.714 $ i la renda mediana per família de 44.444 $. Els homes tenien una renda mediana de 28.125 $ mentre que les dones 23.512 $. La renda per capita de la població era de 20.607 $. Entorn del 9,1% de les famílies i el 13,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Leadville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Leadville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Leporinus pitingai

Leporinus pitingai és una espècie de peix de la família dels anostòmids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 31,5 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: riu Pitinga (Brasil).

## Referències

* ↑ Spix J. B. von & Agassiz L. 1829-1831. Selecta genera et species piscium quos in itinere per Brasiliam annos MDCCCXVII-MDCCCXX jussu et auspiciis Maximiliani Josephi I.... colleget et pingendso curavit Dr J. B. de Spix.... Monachii. Selecta Piscium Brasiliam. Part 1: i-xvi + i-ii + 1-82, Pls. 1-48.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Garavello, J.C. i H.A. Britski 2003. Anostomidae (Headstanders). p. 71-84. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Leporinus punctatus

Leporinus punctatus és una espècie de peix de la família dels anostòmids i de l'ordre dels caraciformes.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Orinoco.

## Referències

* ↑ Spix J. B. von & Agassiz L. 1829-1831. Selecta genera et species piscium quos in itinere per Brasiliam annos MDCCCXVII-MDCCCXX jussu et auspiciis Maximiliani Josephi I.... colleget et pingendso curavit Dr J. B. de Spix.... Monachii. Selecta Piscium Brasiliam. Part 1: i-xvi + i-ii + 1-82, Pls. 1-48.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Garavello, J.C. 2000. Two new species of Leporinus Spix with a review of the blotched species of the Orinoco and redescription of Leporinus muyscorum Steindachner (Characiformes, Anostomidae). Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. 150.
* Garavello, J.C. i H.A. Britski 2003. Anostomidae (Headstanders). p. 71-84. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Lakemore

Lakemore és una població dels Estats Units a l'estat d'Ohio. Segons el cens del 2000 tenia 2.561 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Lakemore tenia 2.561 habitants, 969 habitatges, i 704 famílies. La densitat de població era de 677,3 habitants per km².
Dels 969 habitatges en un 32,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 52,3% hi vivien parelles casades, en un 13,5% dones solteres, i en un 27,3% no eren unitats familiars. En el 21,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,64 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,07.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,9% tenia menys de 18 anys, un 9,1% entre 18 i 24, un 29,9% entre 25 i 44, un 24,7% de 45 a 60 i un 11,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 96,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 34.129 $ i la renda mediana per família de 37.174 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.288 $ mentre que les dones 22.019 $. La renda per capita de la població era de 14.837 $. Aproximadament el 7,4% de les famílies i el 10,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Lakemore». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Lakemore». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Leandro Castán

Leandro Castán da Silva (nascut el 5 de novembre de 1986) és un futbolista internacional brasiler que juga com a defensa central pel Vasco da Gama.
# Lee Unkrich

Lee Edward Unkrich (8 d'agost de 1967) és un director de cinema i muntador estatunidenc.
Es va graduar a la Universitat del Sud de Califòrnia en 1990 i en 1994 va començar a treballar com a muntatgista en la productora de pel·lícules d'animació Pixar. Després d'haver codirigit tres pel·lícules de Pixar, Toy Story 2, Monsters, Inc. i Buscant en Nemo, va debutar com a director amb Toy Story 3. En 2017 va estrenar Coco.
És membre de l'American Cinema Editors. Està casat amb Laura Century, amb qui té tres fills: Hannah, Alice, i Max.
El 18 de gener de 2019 va anunciar públicament en el seu compte oficial de Twitter que deixava de treballar en Pixar. També li va dir a The Hollywood Reporter que “no marxo per a fer pel·lícules en un altre estudi; busco passar molt de temps necessari amb la meva família i perseguir interessos que tinc des de fa temps”.
Ell també va tuitar la carta de comiat que va escriure als seus companys de treball en Pixar

## Filmografia
### Televisió

* Silk Stalkings (sèrie de televisió, 1991, director, muntador)
* Prison Stories: Women on the Inside (1991) (assistent de producció)
* Renegade (1993) (ajudant de muntador)
* Betrayed by Love (1994) (ajudant de muntador)
* Separated by Murder (1995) (muntador)

### Pel·lícules

* Toy Story (1995, muntador)
* A Bug's Life (1998, muntador)
* Toy Story 2 (1999, codirector, muntador, veu)
* Monsters, Inc. (2001, codirector, muntador)
* Buscant en Nemo (2003, codirector, muntador)
* Cars (2006, muntador)
* Ratatouille (2007, muntador)
* Toy Story 3 (2010, director, guionista, veu)
* Monsters University (2013, productor executiu)
* El viatge d'Arlo (2015, productor executiu)
* Coco (2017, director, guionista)
* Toy Story 4 (2019) (productor executiu)
* Onward (2020) (editor auxiliar)

## Referències

* ↑ «Notable Alumni» (en anglès). www.cinema.usc.edu.
* ↑ O'Connor, Clint. «'Toy Story 3': Director Lee Unkrich, from Chagrin Falls, doesn't want to break Pixar's golden streak» (en anglès), 12-06-2010. [Consulta: 23 agost 2016].
* ↑ «Lee Unkrich, director de Toy Story 3 y Coco, deja Pixar», 21-01-2019. [Consulta: 23 gener 2019].
* ↑ SensaCine. «Lee Unkrich ('Coco') escribe una emotiva carta para despedirse de Pixar». [Consulta: 23 gener 2019].
* ↑ Lang, Brent (2016-10-26). «‘Incredibles 2’ Hitting Theaters a Year Early, ‘Toy Story 4’ Pushed Back to 2019». Variety. Consulta: 2018-03-06.