OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Kunzang Choden

Kunzang Choden (Districte de Bumthang, 1952) és una escriptora butanesa en anglés.
Sos pares era terratinents i quan tenia nou anys l'enviaren a un col·legi de l'Índia on aprengué anglés. Es graduà en psicologia en l'Indraprastha College de Delhi i en sociologia en la Universitat de Nebraska-Lincoln. Ha treballat per al Programa de les Nacions Unides per al Desenvolupament a Bhutan i actualment viu amb el seu marit suís a Timphu, amb qui ha tingut dues filles i un fill.

## Bibliografia

* Folktales of Bhutan (1994) ISBN 9748495965
* Bhutanese Tales of the Yeti (1997) ISBN 1879155834
* Dawa: The Story of a Stray Dog in Bhutan (2004) ISBN 9993664405
* The Circle of Karma (2005) ISBN 8186706798
* Dawa: The Story of a Stray Dog in Bhutan (2006) ISBN 9993664405
* Chilli and Cheese- Food and Society in Bhutan (2008) ISBN 9789744801180
* Tales in Colour and other stories (2009) ISBN 9788189884628
* Membar Tsho - The Flaming Lake (2012) ISBN 9993689912

## Referències

* ↑ Zubaan Books. Circle of Karma website.
* ↑ Avijit Ghosh. "Coming full circle.
* ↑ Zubaan Books

## Enllaços externs

* Entrevista a Kunzang Choden.
* Una altra entrevista a Kunzang Choden.
* www.zubaanbooks.com.
# Kuntxukokhabl

Kuntxukokhabl - Кунчукохабль (rus) - és un aül de la República d'Adiguèsia, a Rússia. Es troba a la desembocadura del riu Pxix a l'embassament de Krasnodar, a 12 km al nord-est de Ponejukai i a 65 km al nord-oest de Maikop, la capital de la república.
Pertany al municipi de Djidjikhabl.
# Kuratita

La kuratita és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de l'enigmatita. Rep el nom en honor del Dr. Gero Kurat (1938-2009), investigador de meteorits i comissari de la col·lecció de meteorits al Museu d'Història Natural de Viena. Originalment havia descrit el mineral com una fase sense nom.

## Característiques

La kuratita és un inosilicat de fórmula química Ca₂(Fe₅$^{2+}$Ti)O₂[Si₄Al₂O$_{18}$]. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2013, tot i que la primera publicació data del 2004. Cristal·litza en el sistema triclínic. Es tracta de l'anàleg amb Fe$^{2+}$ de la rhönita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la kuratita pertany a «09.DH - Inosilicats amb 4 cadenes senzilles periòdiques, Si₄O₁₂» juntament amb els següents minerals: leucofanita, ohmilita, haradaïta, suzukiïta, batisita, shcherbakovita, taikanita, krauskopfita, balangeroïta, gageïta, enigmatita, dorrita, høgtuvaïta, krinovita, makarochkinita, rhönita, serendibita, welshita, wilkinsonita, safirina, khmaralita, surinamita, deerita, howieïta, taneyamalita, johninnesita i agrel·lita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al Meteorit D'Orbigny, una roca de 16,55 kg trobada l'any 1979 a la localitat de Coronel Suárez, dins la província de Buenos Aires (Argentina). Posteriorment també ha estat trobada en un altre meteorit, el NWA 4590, trobat al Marroc. Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Kuratite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 15 juliol 2019].
* ↑ «D'Orbigny meteorite, D'Orbigny, Coronel Suaréz, Buenos Aires, Argentina» (en anglès). Mindat. [Consulta: 15 juliol 2019].
# Kuraia

Kuraia fou una banda de rock basca amb influències de punk rock, heavy metal, hard rock i stoner rock creada l'any 2001 i dissolta l'any 2007, que estigué formada per Fernando Sapo (ex-vocalista d'El Corazón del Sapo), Joseba Ponce (ex-baix de Dut), Mikel Kazalis (ex-baix de Negu Gorriak i guitarrista d'Anestesia) i Galder Izagirre (ex-bateria de Dut i actual bateria de Berri Txarrak).
Tot i formar-se en un primer moment com un projecte puntual, editaren tres discos. Van començar tocant al País basc i en 2002 comencen una gira per l'Estat Espanyol i en 2004 van arribar a realitzar una gira europea. Han tocat en alguns festivals importants, com el Sant Feliu HC Festival, l'Azkena Rock Festival, l'AlfaRock i el BaituRock.

## Membres

* Fernando Sapo - veu
* Joseba Ponce - guitarra
* Mikel Kazalis - baix
* Galder Izagirre - bateria

## Discografia
### Àlbums

* Kuraia (Metak, 2001). CD.
* Iluntasunari Barre (Metak, 2003). CD.
* Piztu da Piztia (Metak, 2005). LP i CD.

### Senzills

* Oroitzapenak, kolpeak eta laztanak (Gazte Topagunea, 2006)

### Participació en recopilatoris

* «Kamikaze», en Oztopo Guztien Gainetik Bomberenea (Bonberenea Ekintzak, 2002). CD.
* «10», en Irungo AEKko Beteranoak (Metak, 2004). CD.
* «Platonen Kobazuloa TB Ze», en Kantuz. Euskal Presoak Etxerat! (2004). CD.
* «Joan etorrian», en Gure Irratia, Zure Rokanrrola (2005). CD.
* «Hemezortzi hizki», (versió de Kyuss) en 18/98...Euskal Herriari epaiketarik ez. Auzolanean (2006). CD.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Kuraia» (en anglès). Discogs.com. [Consulta: 20 abril 2018].
* ↑ «Euskal Herria Hard Rock» (en castellà). Metal Euskadi, 24-06-2017. [Consulta: 27 març 2018].

## Enllaços externs

* Lletres de cançons de Kuraia Arxivat 2016-05-06 a Wayback Machine.
# L'últim vol del Baró Roig

L'últim vol del Baró Roig (títol original en anglès: Von Richthofen and Brown) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Roger Corman, del 1971. Ha estat doblada al català.

## Argument

El 1916, a la França ocupada, el baró Manfred von Richthofen, anomenat «el Baró Roig», és al capdavant d'una esquadrilla de caça alemanya i és enfront del seu rival, l'as canadenc Roy Brown.

## Repartiment

* John Phillip Law: Baron Manfred von Richthofen
* Don Stroud: Roy Brown
* Barry Primus: Hermann Göring
* Corin Redgrave: Major Lanoe Hawker VC
* Karen Ericson: Ilse
* Hurd Hatfield: Anthony Fokker
* Stephen McHattie: Werner Voss
* Brian Foley: Lothar von Richthofen
* Robert La Tourneaux: Ernst Udet
* Peter Masterson: Major Oswald Boelcke
* Clint Kimbrough: Major von Höppner
* Tom Adams: Owen
* Ferdy Mayne: pare de Richthofen
* Shane Briant: Pilot alemany

## Referències

* ↑ esadir.cat. L'últim vol del Baró Reig. esadir.cat.
* ↑ «Von Richthofen and Brown». The New York Times.
# L'últim tren de Gun Hill

L'últim tren de Gun Hill (títol original en anglès Last Train from Gun Hill) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per John Sturges i estrenada l'any 1959. Ha estat doblada al català.

## Argument

Una dona índia torna al seu poble amb el seu fill, blanc, després de passar uns dies amb la seva família, en el camí es troben amb dos texans que els molesten. Després d'uns forcejaments i després de marcar la cara d'un dels agressors amb el seu fuet s'inicia una persecució. Finalment el carro bolca i mare i fill queden a mercè dels seus perseguidors, el noi aconsegueix fugir en el cavall d'un dels texans però la seva mare no. El noi arriba al poble en el que el seu pare (Douglas) és xèrif i el condueix a on s'ha produït l'atac. Matt Morgan arriba només a temps de recollir el cadàver violat de la seva dona. Quan torna a casa descobreix que la cadira de muntar del cavall que va agafar el seu fill li és coneguda. La cadira pertany a Craig Belden un home que va ser el seu millor amic en el passat i al qual, fins i tot, li deu la vida. Morgan viatja a Gun Hill on viu Belden per preguntar per què un dels assassins de la seva dona tenia la seva cadira de muntar. En arribar a la ciutat descobreix que Belden és el cacic local i controla tot el que passa a Gun Hill i també descobreix que un dels assassins de la seva dona és el fill del seu antic amic. Morgan vol portar els criminals davant la justícia però té tota una ciutat en contra, malgrat tot aconsegueix capturar Rick Belden. Ara només ha d'aguantar sis hores al lloc fins a l'arribada de l'últim tren, si l'agafen abans morirà i si perd el tren també morirà.

## Crítica

El film es pot catalogar amb l'etiqueta que va posar de moda molts anys després Sense perdó: «Western crepuscular». Els protagonistes han deixat enrere el temps de l'aventura i tenen la vida establerta, llavors arriba la tragèdia i ho posa tot cap per avall. Morgan veu com li arrabassen la seva dona i no un desconegut sinó el fill del seu millor amic. Belden, que va perdre la seva dona anys enrere i va criar el seu fill sol, veu com li volen prendre l'únic que li queda. El personatge d'Anthony Quinn es veu obligat a triar entre la vida del seu fill o la del seu millor, i únic, amic. Belden se sent culpable, sap que no ha educat bé al seu fill perquè mai ha aconseguit connectar amb ell i ara ha comès una atrocitat, malgrat tot, no té altra opció que protegir-lo.
Durant tota la pel·lícula, l'espectador es debat entre els dos protagonistes per comprendre els motius de tots dos i sabent que, acabi com acabi, la solució no serà feliç.

## Repartiment

* Kirk Douglas: Matt Morgan
* Anthony Quinn: Craig Belden
* Carolyn Jones: Linda
* Earl Holliman: Rick Belden
* Brad Dexter: Beero el capatàs
* Brian G. Hutton: Lee Smithers
* Val Avery: Steve, barman de Horseshoe
* Walter Sande: Xèrif de Gun Hill
* John R. Anderson: Venedor a Horseshoe saloon
* Mara Lynn: Minnie, noia del saloon
* Frank Hagney: Home que espera al Horseshoe saloon
* Ricky William Kelman: Un noi

## Referències

* ↑ «L'últim tren de Gun Hill». Ésadir.cat. [Consulta: 23 setembre 2022].
* ↑ «Last Train from Gun Hill». The New York Times.
# La rossa del bar

La rossa del bar és una pel·lícula espanyola de comèdia romàntica del 1986 dirigida per Ventura Pons i protagonitzada per Enric Majó, Ramoncín i Núria Hosta. La banda sonora la va compondre Gato Pérez. Ha estat doblada al català.

## Argument

Mario va a prendre una copa a un bar del barri xino de Barcelona i veu sorprès com una noia rossa fascinant, anomenada Marta, li llença un feix de bitllets de mil pessetes a un proxeneta, i després marxa ràpidament del bar. Mario i el proxeneta, anomenat Ortega, comencen a parlar. Ortega li diu que viu amb la rossa i que treballa per ell, però que el que l'atreuen realment són els moros i que només està amb la Marta per diners. Mario farà tot el possible per conèixer-la i viurà amb ella una curta però intensa relació.

## Repartiment

* Enric Majó com a Mario
* Núria Hosta com a Marta
* Ramoncín com a Ortega
* Pepe Martín com a García
* Carme Sansa com a Vera
* Mary Santpere com a dependenta
* Joan Monleón com a Carpanta
* Neus Asensi

## Premis

* V Premis de Cinematografia de la Generalitat de Catalunya: millor actriu (Núria Hosta)

## Referències

* ↑ La rossa del bar a gatoperez.cat
* ↑ «La rossa del bar». Ésadir.cat. [Consulta: 20 juny 2022].
* ↑ «La rossa del bar». Catalanfilms.cat. [Consulta: 20 juny 2022].
* ↑ La rubia del bar a Fotogramas
* ↑ "Angoixa", elegida mejor película en los premios de cine de la Generalitat, La Vanguardia, 10 de març de 1987

## Enllaços externs

* La rossa del bar a Goita què fan, ara!
# La bella (Ticià)

La Bella és un quadre del pintor venecià Ticià. Està realitzat en oli sobre llenç, i va ser pintat cap al 1536, trobant-se actualment en el Palau Pitti, Galeria Palatina, a Florència, Itàlia.
Aquest és un retrat executat per Ticià en la seva època de maduresa. Representa a una bella dama desconeguda, amb una proporció ideal formal i una força expressiva natural, la qual cosa fa que pugui qualificar-se estilísticament encara dins de l'Alt Renaixement.
La composició és clara. L'animen fins desplaçaments rítmics a l'espai i en la superfície.
La Bella es discuteix com una altra alternativa del Retrat d'Isabel d'Este de Ticià existent al Museu d'Història de l'Art de Viena.

## Referències

* 1 2 Los maestros de la pintura occidental, Taschen, 2005, pàg. 176, ISBN 3-8228-4744-5
* ↑ Leandro, Ozzola «Isabella d'Este e Tiziano» (en italià). Bollettino d'arte, 1931, p. 491-494.
# La Casa Encendida

La Casa Encesa és un centre cultural i social situat a la ciutat de Madrid, en la Ronda de València, 2, pertanyent a la Fundació Montemadrid, que va iniciar les seves activitats al desembre de 2002. Es realitzen exposicions d'art contemporani, cursos i tallers de temes com el medi ambient i la solidaritat. La programació cultural ofereix arts escèniques, cinema, exposicions i altres manifestacions de la creació contemporània. Va néixer com un lloc on donar suport a joves artistes.

## L'edifici

La Casa Encesa va ser dissenyada per l'arquitecte Fernando Arbós y Tremanti. La primera pedra es va col·locar l'1 de maig de 1911, i en els seus primers anys l'edifici va allotjar les oficines d'una entitat bancària, per la qual cosa es va conèixer popularment, primer com «La Muntanya», i després com a «Casa de préstecs».
És un edifici organitzat entorn d'un pati central. Les seves façanes estan construïdes amb la combinació de dos materials: el maó vist i el granit, la qual cosa va ser un estil nou comparat amb altres edificis bancaris d'aquesta època. La façana principal de l'edifici és simètrica.
El nom «La Casa Encendida» està pres del llibre homònim del poeta granadí Luis Rosales. El propietari del centre cultural, Caja Madrid, va haver d'obtenir en el seu moment el permís dels seus hereus per a poder usar-lo.

## Referències

* ↑ Fayos, María Comes «Felices 10 años encendidos» (en castellà). El País [Madrid], 30-11-2012. ISSN: 1134-6582.

## Enllaços externs

* La Casa Encendida - Lloc web oficial
# L'autobús de guerra

L'autobús de guerra (títol original: Warbus) és una pel·lícula d'acció italo-filipina de 1985, coproduïda internacionalment, dirigida per Ferdinando Baldi sota el pseudònim de "Ted Kaplan". Està doblada al català.

## Argument

Durant la guerra del Vietnam, tres soldats escorten un vell autobús escolar que transporta un grup de missioners. Completament envoltats de soldats enemics, els herois tenen una oportunitat única: fer arribar el vehicle a una antiga base militar, on poden demanar el rescat.

## Referències

* ↑ Howard Hughes. Cinema Italiano: The Complete Guide from Classics to Cult. I.B.Tauris, 2011, p. 285, April 30, 2011. ISBN 9780857730442.
* ↑ Michael Lee Lanning. Vietnam at the movies. Fawcett Columbine, 1994, p. 113, 1994. ISBN 9780449908914.
* ↑ «L'autobús de guerra». esadir.cat. [Consulta: 11 agost 2024].
# L'àguila i l'escarabat

L'àguila i l'escarabat és una faula recollida per Jean de La Fontaine que s'inspira en un conte homèric, al seu torn versionat per Isop. Félix María Samaniego es va inspirar en el llibre de La Fontaine per escriure un poema homònim.

## Argument

Un conill fugia d'una àguila que se la volia menjar i va demanar ajuda a un coleòpter. Aquest va suplicar l'ocell que aturés la persecució, i l'àguila, després de respondre amb presumpció que no escoltava animals tan insignificants, va devorar el conill. L'escarabat va jurar venjança i va anar al niu de l'àguila. Allà va fer rodolar els seus ous fins a esclafar-los. L'àguila no podia vigilar sempre els ous perquè havia d'anar a buscar menjar i cada cop que abandonava el niu, l'escarabat sortia de l'amagatall i repetia l'operació. Finalment, l'àguila va demanar el suport d'un déu, el qual vigilava els ous i ningú no gosava apropar-s'hi. L'escarabat, passat un temps, va tenir una idea i va llançar contra el déu part dels seus excrements. Aquest, fastiguejat, es va aixecar de cop per treure's la brutícia i així va deixar caure els ous. L'àguila li va demanar comptes i llavors va sorgir l'escarabat per explicar l'origen del conflicte en un judici.

## Anàlisi

L'ensenyança de la faula és que no es pot menysprear ningú, malgrat la seva aparença de feblesa, perquè no se sap mai quins poders amagats pot tenir. La revenja del menyspreat va donar lloc al món grecollatí a diversos proverbis on apareixia l'escarabat com a record d'aquesta faula. La versió de La Fontaine afegeix un judici final al conte grec on les dues parts agreujades poden explicar el que ha succeït i es pot fer més èmfasi en la injustícia de l'àguila.

## Referències

* ↑ Francisco Rodríguez Adrados, History of the Graeco-Latin Fables, Brill 2003
# La vall de Yosemite, Cathedral Rocks

La Vall de Yosemite, Cathedral Rocks, el títol original del qual en anglès és Cathedral Rocks, Yosemite Valley, California, 1872, és una obra d'Albert Bierstadt, pintor paisatgista estatunidenc d'ascendència alemanya, pertanyent a l'Escola del Riu Hudson, i un membre destacat de la sub-escola anomenada Rocky Mountains School.

## Introducció

L'any 1859, Albert Bierstadt ja havia realitzat una primera expedició, acompanyant a Frederick W. Lander, a l'Oest dels Estats Units, en la qual va tenir ocasió de contemplar les muntanyes Rocoses. L'estiu del 1863, Bierstadt va viatjar per segon cop, aquesta vegada amb l'escriptor Fitz Hugh Ludlow, al llarg de la costa oest d'Amèrica del Nord. Aquesta segona expedició va ser la millor documentada, ja que Fitz Hugh Ludlow era un dotat escriptor, que va relatar les incidències d'aquella expedició.
Bierstadt va retornar per tercera vegada a les Muntanyes Rocoses, el febrer i març de 1872, concretament a Vall de Yosemite per tal de representar aquells paratges quan estaven encara coberts per la neu. Va realitzar diversos croquis i algunes obres acabades. Albert Bierstadt va enviar una obra titulada Cathedral Rocks in Winter a la San Francisco Art Association, on va ser mostrat en una exposició el juny del mateix any, quan va retornar una vegada més a Yosemite, en una altra expedició de treball en condicions climàtiques més favorables. Una obra titulada Yosemite Winter Scene (1872) es troba al Berkeley Art Museum and Pacific Film Archive.

## Anàlisi de l'obra

* Pintura a l'oli sobre paper; any 1872; col·lecció privada.
* Inscripcció al revers de la pintura, amb el títol de l'obra.
Biertadt mosta la Cathedral Rock, quan tan els pics de la muntanya com els penya-segats estaven coberts per la neu, i les cascades eren plenes de caramells i de pedres glaçades. Bierstadt estava eufòric perquè havia reeixit quan, per a la majoria dels artistes, aquelles condicions atmosfèriques eren massa fredes per dibuixar i, encara menys, per a realitzar esbossos a l'oli

## Referències

* ↑ Minks, Louise. op. cit. (en anglès), p. 18.
* ↑ Alarcó, Paloma. op. cit., p. 143-144.
* 1 2 Wilton-Barringer. op. cit. (en anglès), p. 184.

## Bibliografia

* MINKS, Louise; The Hudson River School ; Knickerbocker Press; New York-1998; ISBN 1-57715-041-4
* HOWAT, John K.; American Paradise, The World of the Hudson River School ; Edit. The Metropolitan Museum of Art; ISBN 0-87099-496-4
* ALARCÓ, Paloma et al.; Museo Thyssen-Bornemisza, Guia de la Colección; Edita Museo Thyssen Bornemisza-2012; ISBN 978-84-15113-26-3
# La Codina (Gurb)

La Codina és una casa de Gurb (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici civil. Casal residencial de planta quadrada coberta a quatre vessants que consta de planta baixa i dos pisos. El portal és dovellat malgrat que degut a les reformes fetes a principis de segle xx pel sr. Coma ha perdut l'antiga fesomia. A nivell del primer pis i a la part dreta de la façana hi ha un cos de galeries, adossat al mas, que continua amb una terrassa i jardí. Al centre de l'edificació s'erigeix una llanterna. A la part posterior de la casa sobresurt un campanaret que pertany a la capella de Santa Creu, inclosa dins l'edificació del mas.
L'estat de conservació és bo. Està envoltada de jardins i hortes.
És construïda amb pedra i arrebossat al damunt. A pocs metres hi ha la masoveria.

## Història

Pertany al municipi de Gurb, però confronta amb el terme de Santa Cecília de Voltregà.
Al fogatge de 1553 i dins la demarcació de Gurb apareix Gabriel Codina, habitant del mas que degué sobreviure a la crisi demogràfica dels segles xiv i xv.
L'any 1689 Isidre Codina feu una reforma substancial a la casa però la fesomia actual data d'èpoques posteriors, l'any 1913, producte de la reforma realitzada per un tal Coma. Els Coma provenen del mas albanell de Cerdans i mantenen la genealogia des del segle xiii.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «La Codina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2017].
# La Codina

«La Codina» té aquests significats:
* La Codina (Castellcir), masia a Castellcir (Moianès)
* La Codina (Castellterçol), masia de Castelltersol (Moianès)
* La Codina (les Planes d'Hostoles), casal a les Planes d'Hostoles (Garrotxa)
* La Codina (Pinell de Solsonès), masia a Pinell de Solsonès (Solsonès)
* La Codina (Sant Bartomeu del Grau), masia a Sant Bartomeu del Grau (Osona)
* la Codina (Gaià)
* La Codina (Vic), mas al nord-oest del nucli de Sentfores (Osona)
# Laodice del Pont

Laodice (en llatí Laodice en grec antic Λαοδίκη) era filla de Mitridates II del Pont, i esposa del general selèucida Aqueu, cosí i adversari de Mitridates.
De jova va créixer a Selge a Pamfília, sota la custòdia de Logbasis, un destacat ciutadà de Selge. Després es va casar amb Aqueu. Quan el seu marit va caure en mans d'Antíoc III el Gran l'any 214 aC, Laodice va quedar en possessió de la ciutadella de Sardes que va conservar per un cert temps però finalment, pels conflictes entre les seves mateixes forces, es va haver de rendir a Antíoc, segons diu Polibi.

## Referències

* ↑ 5.Laodice a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 719
# Laodicea Combusta

Laodicea Combusta (Λαοδίκεια κατακεκαυμένη o κεκανμένη Laodicea Katakékaumène) fou una ciutat selèucida a l'Àsia Menor al nord-oest d'Iconi a la via que portava cap a Melitene, en un territori a cavall entre Licaònia i Psídia (Claudi Ptolemeu l'esmenta com a ciutat de Galàcia).
Fou una de les cinc ciutats que Seleuc I Nicàtor va construir amb aquest nom que era el de la seva mare Laodice de Macedònia. El cognom Combusta li dona Estrabó a la regió (XII. pp. 576, 579, XIII. pp. 626, 628, 637) segons diu per la naturalesa volcànica de la rodalia, però potser el nom el portava perquè la ciutat havia estat incendiada en algun moment i reconstruïda, o per tenir antigues instal·lacions mineres o metal·lúrgiques, ja que no hi ha cap resta volcànica a la regió, o més probablement perquè el nom de Catakékaumène (en grec Κατακεκαυμένη) donat a la regió era perquè no creixia cap més arbre que la vinya i a la part plana tenia aspecte de cendra i la part muntanyosa era rocosa i negra com a calcinada. El vi de la regió era de tanta qualitat com els més apreciats.
Va ser una ciutat de certa importància però no va participar en cap fet destacat. En l'època cristiana fou seu d'un bisbat, i un dels bisbes, Eugeni, diu al seu epitafi que ha reconstruït l'església des dels fonaments i detalla cada part, cosa que fa pensar que hi va haver destruccions abans de l'arribada dels seljúcides. Aquests li van donar el nom de Ladik (a vegades Ladhik Sukhta, que vol dir Ladhik Cremada). Al segle xiii una Ladik fou seu d'un emirat turcman, però està en discussió si correspon a aquesta ciutat o a Deñizli. Vegeu Beylik de Ladik.
Al segle xvii Ewliya Çelebi diu que havia patit danys causats pels djalalis. Katib Çelebi ja l'esmenta com una vila petita però capital d'una circumscripció dependent de Konya al segle xviii quan encara sembla que tenia certa importància. Al segle xix s'esmenta algun cop com a Yorgan Ladik però aquest nom, atribuït a les cobertes dels tapissos, no era el nom efectiu de la població i derivava d'un error de lectura per Yarükan Ladik (Ladik dels Nòmades); la població estava en decadència; el 1941 apareix amb 1.785 habitants i havia perdut el seu paper de capçalera administrativa. Modernament està situada al districte de Sarayönü, en un poble anomenat Ladik (província de Konya). Les seves ruïnes són nombroses.

## Referències

* Enciclopèdia de l'Islam, V, 593.
# Laodicea d'Arcàdia

Laodicea (grec antic: Λαοδίκεια) fou una antiga ciutat d'Arcàdia que va existir entre Megalòpolis i Orestíon. Va entrar en decadència amb la fundació de Megalòpolis i sota els romans era només un llogaret.

## Referències

* ↑ Hazlitt, «Laodicea», Classical Gazetteer.