OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tarragona digital

TarragonaDigital.com és un mitja de comunicació digital català, fundat el 2009 amb el nom de delCamp.cat, i publicat en llengua catalana. El diari forma part de l'editora de Nació.
TarragonaDigital.com està format per una plantilla de periodistes, a més d'un ampli grup de col·laboradors. Laia Solanellas n'és la Cap de Redacció. Entre d'altres, l'equip del diari es complementa amb l'escriptor Miquel Bonet com a Cap d'Opinió.
TarragonaDigital.com (i el seu antecessor delCamp.cat) ha estat des de 2015 el diari digital líder a Tarragona i el mitjà territorial més llegit de Catalunya amb 903.479 usuaris únics segons dades d'OJD, 126.000 seguidors a Facebook, 26.400 a Twitter i 30.000 a Instagram. En tant que publicació en llengua catalana, rep subvenció de la Generalitat de Catalunya.
El projecte de TarragonaDigital.com ha estat guardonat en diverses ocasions i ha rebut el reconeixement per part d'altres mitjans i d'associacions de mitjans de Catalunya, sobretot, per la seva aposta tecnològica i d'innovació en el món del periodisme a Catalunya. Entre d'altres destaquen el Premi 2.0 Comunicació Tarragona 2013 atorgat pel Sindicat de Periodistes de Catalunya i el Premi a la millor Publicació Digital atorgat per la Federació d'Associacions d'Editors de Premsa, Revistes i Mitjans Digitals l'any 2015.
Durant els primers nou anys de vida, TarragonaDigital.com creix, incrementant la redacció i assolint alguns dels reptes que s'havien proposat durant la seva creació. A l'equip inicial, amb Laia Solanellas com a cap de redacció, s'hi van sumant altres professionals els anys 2011 i 2012.
A principis de 2023, el diari s'integra al grup editorial de Nació qui aposta fortament per la premsa local i de proximitat.

## Referències

* ↑ 324cat. «Neix 'delcamp.cat', el primer mitjà de comunicació que té la vegueria del Camp de Tarragona com a àmbit informatiu», 07-07-2009. [Consulta: 17 desembre 2018].
* ↑ «Miquel Bonet és un clàssic planià», 08-12-2022.
* ↑ «Evolució Audiencia TARRAGONADIGITAL.COM» (en espanyol europeu). [Consulta: 15 novembre 2019].
* ↑ NacióLleida. «delCamp.cat, la millor publicació digital de l'any segons la federació d'editors | NacióLleida». [Consulta: 17 desembre 2018].
* ↑ «La revista Saó, El 3 de vuit, La Borrufa i delCamp.cat, millors publicacions de l'any». [Consulta: 17 desembre 2018].
* ↑ «L'editora de Nació adquireix TarragonaDigital i Aguaita i reforça la seva posició a Tarragona i l'Ebre».

## Enllaços externs

* Web oficial de Tarragona Digital
# Clickedu

Clickedu és una plataforma de programari per la gestió acadèmica, administrativa i econòmica de les escoles.
Ignasi Nogués i Montserrat Brau van fundar Clickart el 2000, una empresa de softwares a mida. Quan una escola va demanar els seus serveis van fundar Clickedu. Clickedu neix, en un Power Point, l'any 2005 per satisfer les demandes que tenia l'escola IPSE i es va plantejar com un projecte a dues escoles més per veure'n si eren viables: l'escola Virolai i l'escola Voramar. Les tres de Barcelona. Des d'aleshores, Clickedu ha crescut, però ha mantingut la mateixa utilitat: donar resposta a les necessitats de les escoles.
El 2013 van crear una aplicació per millorar la relació entre els pares, els alumnes i l'escola. El 2014 Clickedu donava servei a 700.000 usuaris, el que es concretava en 350 escoles de Catalunya, Espanya i Andorra i 60 col·legis de Xile. El 2014 tenien intenció d'arribar als mercats de Colòmbia, Perú o Mèxic. L'empresa va facturar 2 milions d'euros el 2013 i 3,5 el 2014.
Entre els seus casos d'èxit hi ha l'escola San Patricio de Madrid, Peleteiro de Santiago,Sagrado Corazón del Padre Damián, Tagus de Toledo, San José de Sevilla, Costa Adeje de Canarias, escuelas Pías de Aragón, la Rioja y Castilla León o l'Institut El Calamot de Gavà, que va aconseguir el Premio Nacional de Educación el 2012.

## Referències

* 1 2 3 «Clickedu ultima noves incursions en el mercat sud-americà». El Punt Avui, 17-05-2014 [Consulta: 9 desembre 2017].
* ↑ «Clickedu, la única plataforma escolar de gestión integral en AULA 2014». IFEMA, 2014 [Consulta: 9 desembre 2017].
* ↑ «Clickedu, líder en el servicio de atención a los centros educativos». IFEMA, 2014 [Consulta: 9 desembre 2017].
# Glucosúria

La glucosúria (o glicosúria) és l'excreció de glucosa en l'orina. Normalment, l'orina no conté glucosa perquè els ronyons són capaços de recuperar de nou al torrent sanguini la totalitat de la glucosa filtrada. La glucosúria és gairebé sempre és causada per nivells elevats de glucosa en sang, habitualment per diabetis mellitus no tractada. En rares ocasions, la glucosúria és a causa d'un problema intrínsec de la reabsorció de la glucosa dins dels mateixos ronyons, un trastorn que s'anomena glucosúria renal. La glucosúria condueix a la pèrdua excessiva d'aigua per l'orina, un procés anomenat diüresi osmòtica, podent provocar una deshidratació.

## Referències

* ↑ Rose, Burton; Rennke, Helmut. Renal pathophysiology - the essentials. 1st ed. Philadelphia: Lippincott Williams & Wilkins, 1994, p. 194. ISBN 0-683-07354-0.
# Acili Aviola (legat)

Acili Aviola (en llatí: Acilius Aviola) va ser un polític i militar romà del segle i. Era membre de la gens Acília, i feia part de la branca dels Acili Aviola.
L'any 21 va ser legat de l'emperador Tiberi a la Gàl·lia Lugdunesa, on va sufocar una revolta dels andecaus i dels túrons. Els investigadors discuteixen si aquest Acili Aviola és el mateix que Gai Calpurni Aviola que va ser cònsol sufecte l'any 24 i que podria haver estat un Acili de naixement adoptat per un Calpurni.

## Referències

* ↑ Syme, Ronald «Lurius Varus, a Stray Consular Legate». Harvard Studies in Classical Philology, 88, 1984, pàg. 165-169.
# Mokroie

Mokroie (en rus: Мокрое) és un poble de l'óblast de Saràtov, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 68 habitants. Pertany al districte municipal de Petrovsk.

## Referències

* ↑ Error: hi ha títol o url, però calen tots dos paràmetres.«». Arxivat de l'original el 2021-09-08.
* ↑ Коряков Ю.Б. «База данных "Этно-языковой состав населённых пунктов России"». Arxivat de l'original el 2017-11-16. [Consulta: 19 novembre 2020].
# Tijeras

Tijeras és una població dels Estats Units a l'estat de Nou Mèxic. Segons el cens del 2000 tenia 474 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Tijeras tenia 474 habitants, 191 habitatges, i 131 famílies. La densitat de població era de 215,3 habitants per km².
Dels 191 habitatges en un 33,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 52,9% hi vivien parelles casades, en un 10,5% dones solteres, i en un 31,4% no eren unitats familiars. En el 24,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,48 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,02.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,8% tenia menys de 18 anys, un 7,2% entre 18 i 24, un 28,5% entre 25 i 44, un 27,2% de 45 a 60 i un 10,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 111,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 34.167 $ i la renda mediana per família de 46.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.750 $ mentre que les dones 25.179 $. La renda per capita de la població era de 18.836 $. Aproximadament el 9,6% de les famílies i el 9,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Tijeras». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Tijeras». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
Viccionari
# Síndrome d'Ottinger

El síndrome d'Ottinger és un terme utilitzat per la comunicació política per fer referència a un candidat a unes eleccions aparenta el que no és realment per tenir el suport dels electors.
El terme és utilitzat per primer cop per l'acadèmic francès Philippe J. Maarek en 1992 a Communication et marketing de l’homme politique. Maarek explica el cas d'un congressista estatunidenc anomenat Richard Ottinger que era candidat en les eleccions al Senat de 1976 per l'estat de Nova York. Va ser assessorat perquè construís una imatge d'acord amb les expectatives dels electors, però sense cap programa polític amb contingut real. Tot i que la campanya fou existosa pel candidat, no va saber defensar-se de les preguntes i crítiques dels seus dos rivals en un debat, la imatge de firmesa que s'havia construït durant la campanya va esvair completament i va perdre les eleccions.
| « | Richard Ottinger era un membre de la Cambra de Representants dels EUA que havia intentat construir una imatge d'un atrevit executiu en màniga curta en el seu anunci per a una candidatura al Senat en 1976; una imatge que es va esvair durant un debat amb els seus rivals en el qual va aparèixer mancat de confiança, un cas d'estudi molt conegut entre els especialistes en comunicació política. | » |
| — Philippe J. Maarek, The Professionalization of Political Communication: A Necessity or a Danger? (en anglès). Wiesbaden: VS Verlag für Sozialwissenschaften, 2004, p. 222 |||
Tot i que el nom de síndrome és en referència de Richard Ottinger, en la realitat, no figurava pas com a candidat a les eleccions al Senat per l'estat de Nova York de 1976 i es creu que fou una equivocació d'en Philippe.

## Referències

* ↑ «La soledad del rey sol: Zapatero y el ‘síndrome de Ottinger’» (en castellà). El Confidencial, 13-03-2009. [Consulta: 6 maig 2021].
* ↑ «¿Ha cambiado Casado de estrategia o tiene el síndrome Ottinger?» (en castellà). La Vanguardia, 25-04-2019. [Consulta: 6 maig 2021].
* 1 2 «Nadie conoce a Richard Ottinger» (en castellà). Beers&Politics, 04-09-2017. [Consulta: 6 maig 2021].
* 1 2 3 Prado, Abelardo Del «Síndrome de Ottinger: donde el marketing político encuentra su límite». Más poder local, 17, 2013, pàg. 10–11. ISSN: 2172-0223.
* ↑ «Our Campaigns - NY US Senate Race - Nov 02, 1976». [Consulta: 6 maig 2021].
# Cinchona pitayensis

La Cinchona pitayensis és una planta del gènere Cinchona, de la família de les rubiàcies. Rep el seu nom per la regió de Pitayó, una àrea colombiana a prop de la ciutat de Popayán (capital del departament de Cauca). És endèmica de l'Equador i Colòmbia, on es fa a altituds d'entre els 2.500 i els 3.500 m. (com en el volcà Chiles).

## Descripció

Es tracta d'un gran arbre, que pot assolir els 30 m. d'altura, amb un tronc d'un metre de diàmetre. El tronc és de color marronós; les fulles són el·líptiques lanceoblongues i fan de 6 a 11 cm de llarg per entre 3 i 5 d'ample. Les inflorescències són terminals, curtes, denses i esparses en flors. Com totes les altres cincones, la seva escorça conté quinina: en l'antigor se l'havia explotat com a Quina roja de Pitayo; l'extensió dels cultius asiàtics en llevà l'interès comercial, fins que, durant la segona Guerra Mundial, i a causa de la manca de quinina asiàtica, els Estats Units en reprengueren l'explotació. La planta conté un 2,5% de sulfat de quinina i un 2,5% de quinidina.

## Referències

* 1 2 «Cinchona in Trees and shrubs of the Andes of Ecuador @ efloras.org».
* William Campbell Steere The Discovery and Distribution of "Cinchona Pitayensis" in Ecuador, a Bulletin of the Torrey Botanical Club 72-5 (Sep. 1945), p.464-471

## Enllaços externs

* Tesi doctoral Ciencia e imperialismo en América Latina. La Misión de Cinchona y las estaciones agrícolas cooperativas (1940-1945) I, de Nicolás Cuvi Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (castellà)
** Volum II Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (castellà)
* The Rubiaceae of Colombia (anglès)
# AS des Forces Armées de Guinée

L'Association Sportive des Forces Armées de Guinée, també conegut com a ASFAG Conakry, és un club de futbol guineà de la ciutat de Conakry.

## Palmarès

* Lliga guineana de futbol:
** 2003
* Copa guineana de futbol:
** 1987, 1991, 1996
* Copa de l'UFOA:
** 1988

## Referències

* ↑ «Guinea – List of Champions». RSSSF.
* ↑ «Guinea - List of Cup Winners». rsssf.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Alfredo Traversoni

Alfredo Traversoni (castellà: Alfredo Traversoni Schinca) (Montevideo, 6 d'abril de 1923 - 20 de maig de 1994) va ser un historiador, escriptor i polític uruguaià pertanyent al Partit Colorado.

## Biografia

Va cursar estudis a la Facultat de Dret i Ciències Socials, sense arribar a rebre's d'advocat. Amb 23 anys va iniciar la seva tasca docent com a professor d'història a liceus; ràpidament va començar a augmentar el seu prestigi, arribant a inspector general.
La dictadura li prohibeix exercir la docència el 1973, passant a l'ostracisme. Però anys més endavant, el 1980, comença a escriure a les pàgines del setmanari colorado Opinar. A les eleccions internes de 1982 és electe convencional.
A les eleccions de 1984 va integrar la llista al Senat pel Batllisme en caràcter de suplent; en resultar electe vicepresident el Dr. Enrique Tarigo Vázquez, Traversoni va assumir l'escó, que va ocupar durant tot el període 1985-1990.
El 1995 va assistir com a delegat d'Uruguai a l'Assemblea General de les Nacions Unides i de la UNESCO.

## Selecció de publicacions

* España y el reconocimiento de la independencia del Uruguay. 1953
* La Independencia y el Estado Oriental. En: Enciclopedia Uruguaya, nº 16, dirigida per Ángel Rama. 1968
* La revolución francesa y el imperio. 1972
* La Banda Oriental (amb María Cristina Kampf). 1976
* Historia del Uruguay, siglo XX (amb Diosma Piotti). 1993

## Referències

* ↑ «Traversoni, el historiador» (en castellà). La República.

## Enllaços externs

* «Senador Alfredo Traversoni» (en castellà). Parlamento de Uruguay.
# Mont marí Ewing

El mont marí Ewing és un mont submarí situat al sud de l'oceà Atlàntic, davant la costa de Namíbia a l'alçada del Tròpic de Capricorn. el mont Ewing és part de la dorsal o cadena Walvis.

## Morfologia i batimetria

El mont marí Ewing té una forma irregular i una longitud màxima de de 48,2 km en direcció E-W. Té una amplària màxima en la direcció NNW-SSE de 41,2 km. El cim està situat a una profunditat de 781,4 m, mentre que la profunditat fins a la base arriba als 3.000 m. A la base i en els vessants hi ha àrees de cons volcànics, i rases a la part central i més alta. Als vessants nord i oest hi ha marcats torrents d'esllavissament força inestables. Una important fractura ratlla el vessant occidental.

## Referències

* 1 2 National Geographic Atlas of the World: Revised Sixth Edition, National Geographic Society, 1992
* ↑ «encarta.msn.com». Arxivat de l'original el 2009-04-13. [Consulta: 27 març 2010].
* ↑ earthref.org
* ↑ Agudo, L.M.; Jiménez, P.; sanz, J. L. «Estudio Acústico y geofísico de los montes submarinos de Ewing y del Banco de Valdívia (Dorsal de Walvis), Campaña Namíbia-0802». Instituto Español de Oceanografia, Centro Oceanográfico de Canarias, 2011, pàg. 63.

## Enllaços externs

* Regions marines. Mont marí Ewing, localització i batimetria (en anglès)
* Conjunt de dades de recerca multidisciplinàries a les muntanyes submarines d'Ewing i Valdivia Bank (Walvis Ridge) - SE Atlàntic (en anglès).
* López-Abellán, Luis José, et al. Preliminary Report of the Multidisciplinary Research Cruise on the Walvis Ridge Seamounts (Atlantic Southeast-SEAFO). 2011(en espanyol i anglès).
# Terje Gjengaar

Terje Gjengaar (24 d'octubre de 1956) va ser un ciclista noruec. El seu principal èxit fou la medalla de bronze al Campionat del Món de contrarellotge per equips de 1983.

## Palmarès en carretera

* 1980
** 1r al Gran Premi Tønsberg
* 1982
** 1r al Gran Premi Ringerike

## Palmarès en pista

* 1985
** Campió de Noruega en persecució per equips (amb Atle Kvålsvoll, Olaf Lurvik i Terje Alstad)

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Conferència Episcopal Tarraconense

La Conferència Episcopal Tarraconense (CET) és l'agrupació dels bisbes de la província eclesiàstica Tarraconense amb la província eclesiàstica de Barcelona, que es va constituir el 1969 i que està presidida per l'arquebisbe de Tarragona. En concret, inclou els arquebisbats de Tarragona i Barcelona, així com els bisbats de Girona, Lleida, Vic, Tortosa, Urgell, Solsona, Terrassa i Sant Feliu. El seu objectiu és reunir-se trimestralment per estudiar els problemes comuns a les deu diòcesis i per coordinar les activitats pastorals.

## Regió Eclesiàstica Tarraconense

La Conferència Episcopal Tarraconense està a l'espera de l'aprovació, per part de la Santa Seu, de la Regió Eclesiàstica Tarraconense, que donarà personalitat jurídica conjunta a les deu diòcesis catalanes, en compliment a allò que es demanava en la resolució n. 142 del Concili Provincial Tarraconense. Aquesta resolució demanava trobar "d'acord amb la Conferència Episcopal Espanyola, la corresponent solució jurídica, amb vista a una acció evangelitzadora i pastoral més eficaç i a una presència eclesial més significativa a Catalunya, bo i mantenint la relació institucional amb la Conferència Episcopal Espanyola".

## Documents

Fins al 5 d'octubre del 2012 l'entitat ha publicat un total de 101 documents sobre la posició dels bisbes catalans en diverses qüestions. Destaca Arrels cristianes de Catalunya, sobre la relació entre el catolicisme i la societat catalana, publicat el 1985. El text reconeixia els elements identificatius de Catalunya, explicava la presència de la fe cristiana durant la història de Catalunya i els bisbes es comprometien a seguir servint la societat catalana. L'any 2010, coincidint amb el 25è aniversari del document, els bisbes catalans n'actualitzaren el contingut amb el document Al servei del nostre poble tornant a reivindicar el seu compromís amb Catalunya.

## Principals organismes

Els principals organismes vinculats a la Conferència són la Facultat de Teologia de Catalunya, la Facultat Eclesiàstica de Filosofia de Catalunya, el Centre d'Estudis Pastorals i el Comitè Interdiocesà de Càritas.

## Vegeu també

* Aplec de l'Esperit

## Referències

* ↑ «Concili Provincial Tarraconense». Conferència Episcopal Tarraconense. [Consulta: 28 agost 2013].
* ↑ «Capítol quart. 142vp.». Concili Provincial Tarraconense. Arxivat de l'original el 17 de gener 2016. [Consulta: 28 agost 2013].
* ↑ «Documentació». tarraconense.cat. Tarraconense. [Consulta: 2 desembre 2013].
* ↑ «Arrels cristianes de Catalunya». enciclopèdia.cat. Gran Enciclopèdia Catalana. Arxivat de l'original el 4 de desembre 2013. [Consulta: 2 desembre 2013].
* ↑ «Document: Arrels cristianes de Catalunya». Flama.net. Agència Flama. Arxivat de l'original el 3 de desembre 2013. [Consulta: 2 desembre 2013].
* ↑ Domingo, Oriol «Los obispos catalanes reivindican sin fisuras la identidad de Catalunya». La Vanguardia, 18-03-2011 [Consulta: 2 desembre 2013].
* ↑ «Conferència Episcopal Tarraconense». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Web oficial de la Conferència Episcopal Tarraconense
# Strombocactus disciformis

Strombocactus és un gènere de cactus l'única espècie del qual n'és Strombocactus disciformis, originària del nord-est i de la zona central de Mèxic: estats d'Hidalgo, Querétaro i Guanajuato.

## Descripció

L'espècie presenta arrel axonomorfa i creix sobresortint pocs centímetres del sòl. La tija és verdosa grisenca i rares vegades supera 9 cm de diàmetre i de 3 a 10 cm d'altura. Té tubercles romboïdals arrugats, en espiral i molt propers entre si, de 4 a 7 mm de llarg, 7 a 11 d'ample i 4 a 7 d'altura. Les arèoles neixen en la punta dels tubercles. Les costelles apareixen en les plantes adultes, entre 11 a 20. Les espines són sedoses, 4 o 5. Les flors són cremoses, de 2 a 4 cm de diàmetre. Els fruit són vermells, escamosos, allargats (7 mm). Les llavors típiques, són marronoses, en forma de pera, 0,5 mm de llarg i 0,3 mm de diàmetre.

## Cultiu

Es multiplica mitjançant llavors. Necessita una temperatura mitjana mínima de 12 °C; ple sol; reg normal a l'estiu, sec a l'hivern. Conté alcaloides.

## Taxonomia

Strombocactus disciformis va ser descrita per (DC.) Britton & Rose i publicat a The Cactaceae; descriptions and illustrations of plants of the cactus family 3: 106–107, f. 115, 116. 1922.

### Etimologia

Strombocactus: nom genèric que deriva de les paraules gregues: strombos = "giroscopi", que es refereix a la forma de les plantes a mesura que creixen amb una tapa arrodonida àmplia i estrenyent-se cap a la base en forma de petxina.
disciformis: epítet llatí

### Varietats

L'espècie té diverses formes i subespècies:
* Strombocactus disciformis f. cristata
* Strombocactus disciformis ssp. esperanzae Glass & S.Arias (pulcherrimus)
* Strombocactus disciformis ssp. jarmilae (Halda) Halda

### Sinonímia

Ariocarpus disciformis (DC.) Marshall Ariocarpus disciformis ssp. jarmilae (Halda) Halda Cactus disciformis Kuntze Echinocactus disciformis (DC.) K.Schum. Echinocactus turbiniformis Pfeiff. Mammillaria disciformis DC. Pediocactus jarmilae (Halda) Halda Strombocactus disciformis ssp. jarmilae (Halda) Halda Strombocactus jarmilae Halda

## Referències

* ↑ «Strombocactus disciformis». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 17 juny 2015].
* ↑ http://cactiguide.com/cactus/?genus=Strombocactus

## Bibliografia

* CONABIO. 2009. Catàleg taxonómico d'espècies de Mèxic. 1. In Capital Nat. Mèxic. CONABIO, Mexico City.
# Gonderange

Gonderange (en luxemburguès: Gonnereng; en alemany: Gonderingen) és una vila de la comuna de Junglinster, situada al districte de Grevenmacher del cantó de Grevenmacher. Està a uns 12,1 km de distància de la ciutat de Luxemburg.

## Geografia

Es troba al sud-est de Gonderange, l'Ernz Negre, afluent del Sauer, que neix de la confluència de dos corrents del Grünewald.

## Història

Fins a l'1 de gener de 1979, Gonderange formava part de la comuna de Rodenbourg que després es va fusionar amb Junglinster.

## Referències

* ↑ «Gonderange». [Consulta: 26 setembre 2015].
# Abd al-Razzak Baixtini

Abd-ar-Razzaq Baixtiní (mort en 1338) fou el primer dirigent de la revolta dels sabardars a Bayhaq.
Era fill d'un ric senyor de Bayhaq i es va unir amb el seu germà Amín-ad-Din, un famós lluitador, a l'horda de l'il-kànida Abu-Saïd a l'Azerbaidjan i es va destacar com a recaptador al Kirman i en altres tasques. Quan l'Il-kan va morir, va gastar el diners en disbauxes.
El març de 1337 va retornar a la seva ciutat natal i es va unir a un protesta local contra la pujada d'impostos imposada pel visir ʿAlāʾ-al-dīn Moḥammad Faryūmadī. La ciutat estava molt molesta amb el visir per les seves pràctiques corruptes. Abd al-Razzak es va posar al front d'una banda de nois del camp (rūstāʾī bačča), i va assolar la regió de Bāštīn, atacant les caravanes i sorprenent algunes fortaleses. El setembre de 1337 va ocupar Sabzawar i el novembre va saquejar Faryūmad, ciutat del visir.
La revolta va guanyar força, ja que una part del contingent que l'havia de combatre havia sortit del Khurasan per anar a l'Azerbaidjan. El moviment aviat va perdre el suport dels terratinents rurals, les aspiracions dels quals estaven representades per un altre germà d'Abd al-Razzak de nom Wadjih al-Din Masud. Com aventurer que era Abd al-Razzak no tenia planificació política i la seva moral era escandalosa.
Finalment el juny o juliol de 1338 fou assassinat pel seu germà Wadjih al-Din Masud.

## Referències

* J. Aubin, “'Abd-Al-Razzaq Bastini,” Encyclopædia Iranica, I/2, pp. 153-154; una versió actualitzada es troba disponible en línia a http://www.iranicaonline.org/articles/abd-al-razzaq-bastini
# Amolops larutensis

Amolops larutensis és una espècie de granota que viu a Malàisia, Tailàndia i, possiblement també, a Myanmar i que està amenaçada d'extinció per la destrucció de l'hàbitat.

## Referències

* ↑ van Dijk, P.P. & Tzi Ming, L. 2004, Amolops larutensis. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006,Accedit a data 17 d'abril del 2008