OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Wilbur Scoville

Wilbur Lincoln Scoville (22 de gener de 1865 – 10 de març de 1942) va ser un farmacèutic nord-americà conegut per la creació de la prova organolèptica de Scoville; actualment conegut com a escala Scoville. Va desenvolupar la prova mentre treballava com a farmacèutic l'any 1912 a l'empresa farmacèutica Parke-Davis per mesurar la picantor d'algunes espècies de bitxo (pebrot picant).
Scoville va nàixer a Bridgeport, Connecticut. Va casar-se amb Cora B. Upham, amb qui tingué dues filles, Amy Augusta i Ruth Upham. Va escriure The Art of Compounding, publicat l'any 1895, del qual es van publicar vuit edicions i que va ser tota una referència en el món de la farmacèutica fins als anys 1960. També va escriure Extract and Perfumes, amb centenars de fórmules. Va treballar com a professor al Massachusetts College of Pharmacy and Health Sciences (Escola de Farmàcia i Ciències de la Salut de Massachusetts). L'any 1912, va inventar la "prova organolèptica de Scoville" mentre treballava com a farmacèutic a l'empresa Parke-Davis per mesurar la picantor d'algunes espècies de bitxo (pebrot picant). La prova es coneix actualment com a escala Scoville. L'any 1922, Scoville va guanyar el premi Ebert de l'Associació Nord-americana de Farmàcia; i l'any 1929 va rebre la Medalla d'Honor Remington (EUA). També va rebre el doctorat honoris causa de la Universitat de Colúmbia (Nova York) aquell mateix any.
El 22 de gener de 2016 el cercador de Google va publicar un doodle interactiu en honor de Scoville.

## Referències

* ↑ Homer Worthington Brainard. A Survey of the Scovils Or Scovills in England and America: Seven Hundred Years of History and Genealogy. Edició particular, 1915 [Consulta: 30 abril 2012]. (anglès)
* ↑ "Wilbur Scoville's 151st Birthday", (anglès)

## Enllaços externs

* "Scoville Scale Chart for Hot Sauce and Hot Peppers", sobre l'escala a la pàgina de Scott Roberts, (anglès)
* "Scoville Scale/Scoville Heat Units", sobre l'escala a la pàgina de l'empresa Tabasco, (anglès)
# Béla Sárosi

Béla Sárosi (Budapest, 15 de maig de 1919 - Saragossa, 15 de juny de 1993) fou un futbolista hongarès de la dècada de 1940 i posteriorment entrenador.

## Trajectòria

Fou jugador del Ferencvárosi TC durant una desena d'anys. Després de la guerra mundial començà una carrera que el portà per nombrosos països. A Itàlia jugà amb el Bologna FC 1909, i del AS Bari. A Colòmbia defensà els colors de Junior Barranquilla i CD Millonarios. També fou jugador del FC Porto, Reial Saragossa i FC Lugano. Fou 25 cops internacional amb la selecció hongaresa entre 1939 i 1945.
També fou entrenador a diversos clubs, com FC Lugano, FC Basel, Jahn Regensburg, Alemannia Aachen i Beerschot.

## Referències

* ↑ Sárosi Béla, ftcbk.eu, 15 agost 2016
* ↑ http://www.solobari.it/almanacco/giocatore.php?id=571 Bela SAROSI III], solobari.it
* ↑ https://web.archive.org/web/20080318190116/http://www.enciclopediadelcalcio.com/Sarosi.html Perfil], enciclopediadelcalcio.com
* ↑ http://www.rsssf.com/players/trainers-zwit-clubs.html Switzerland - Trainers of First and Second Division Clubs], rsssf.com
* ↑ http://www.ochehoppaz.de/Trainer.htm Trainer der Alemannia seit 1920], ochehoppaz.de
* ↑ http://www.alemannia-aachen.de/archiv/ahnentafel/ AHNENTAFEL], alemannia-aachen.de
# Pont Victor Bodson

El Pont Victor Bodson (en luxemburguès: Victor-Bodson-Bréck; en francès: Pont Victor Bodson) és un pont atirantat a Hesperange, al sud de Luxemburg. Envolta els suburbis al sud-est de la ciutat de Luxemburg, i porta a l'autopista A1 entre Howald i Itzig, sobre la vall de l'Alzette.
El pont va ser acabat en 1993, com a part de l'ampliació de la A1 des de Senningerberg (que serveix a l'aeroport internacional de Luxemburg) al sud de la ciutat de Luxemburg. El pont és de metres (280 iardes) de llarg, i es troba a 40 metres (44 m) per sobre del nivell de l'Alzette. El pont té un total de 27 metres (30 iardes) d'ample, consta de dos carrils que es desenvolupen en cada sentit, separats per una mitjana central, juntament amb dues voreres d'emergència.

## Referències

* ↑ «Victor Bodson Bridge (Hesperange, 1993)» (en anglès). [Consulta: 2 desembre 2021].
* ↑ «Portail des travaux publics - Luxembourg» (en francès). [Consulta: 2 desembre 2021].
# Étormay

Étormay és un municipi francès, situat al departament de la Costa d'Or i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia 59 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet d'Étormay era de 59 persones. Hi havia 24 famílies, de les quals 8 eren unipersonals (8 homes vivint sols), 8 parelles sense fills i 8 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 28 habitatges, 22 eren l'habitatge principal de la família i 6 eren segones residències. Tots els 28 habitatges eren cases. Dels 22 habitatges principals, 18 estaven ocupats pels seus propietaris i 4 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 4 tenien tres cambres, 2 en tenien quatre i 16 en tenien cinc o més. 19 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 14 habitatges hi havia un automòbil i a 6 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Étormay el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 4 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 4 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 4 | 50 a 54 | 4 |
| 4 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 4 | 30 a 34 | 4 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 4 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 33 persones, 26 eren actives i 7 eren inactives. De les 26 persones actives 25 estaven ocupades (14 homes i 11 dones) i 1 aturada (1 dona i 1 dona). De les 7 persones inactives 4 estaven jubilades, 1 estava estudiant i 2 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 3 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de comerç i reparació d'automòbils i 2 d'empreses de serveis.
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era un taller de reparació d'automòbils i de material agrícola.
L'any 2000 a Étormay hi havia 7 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques d'Étormay a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades d'Étormay a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Elimais

Elimais o elimiots (grec: Ἐλιμιῶται) eren els habitants de la província d'Elimaida al sud-oest de Pèrsia. No constituïen un grup etnic, ja que la província era poblada per no menys de tres pobles, els cosseis (llatí cossaei), els paretaces (llatí paraetacae) i els uxis (llatí uxii), per la qual cosa cal veure'l més com un gentilici.
No obstant un poble esmentat com elimais apareix a Ptolemeu com habitants del districte d'Elymais, província de Coromitrene al nord de Mèdia. El districte que habitaven porta el nom d'Elimais o, en llatí, Elymais.

## Referències

* ↑ Boucher James, Edward. «Elimeia». A: William Smith. Dictionary of Greek and Roman Geography, illustrated by numerous engravings on wood. Londres: Walton and Maberly & John Murray, 1854.
# Josep Baruel i Coll

Josep Baruel i Coll (1924-2011) fou un jesuïta, professor i membre fundador de l'Escola Superior d'Administració i Direcció d'Empreses (ESADE).
Josep Baruel es va doctorar en filosofia, amb una tesi sobre psicologia de les organitzacions a la Universitat de Barcelona i cursà estudis de postgrau als Estats Units a la Universitat de Nova York. Després de tornar a Catalunya, el 1958 es va unir al grup de joves jesuïtes i empresaris que fundaren ESADE a Barcelona. Als Estats Units havia estudiat Máster en Management, que va ser traduït per primer cop a Espanya com a ciències empresarials.
Josep Baruel va estudiar les empreses que es desplaçaven des de Barcelona ciutat cap a l'àrea metropolitana, amb la conclusió que hi havia factors emocionals a més de racionals. Durant un llarg procés d'investigació, va rebre el suport de la Fundació Rubiralta.
Josep Baruel va introduir a Espanya una branca de la psicologia moderna anomenada dinàmica de grups. Els participants, des de joves universitaris fins a directius i empresaris, descobrien facetes de la infància en programes dissenyats per millorar les facultats per la presa de decisions, afrontar riscos i moure's en situacions d'ambigüitat. ESADE, amb els anys, es convertí en el millor centre d'orientació professional per joves directius i emprenedors. També va divulgar les pràctiques de gestió personal o coaching, que va introduir a partir del seu laboratori de dinàmica de grups des de 1974. Així es va convertir en promotor del consell professional, de l'orientació de carreres directives amb una rigorosa base d'estadística matemàtica, psicologia i filosofia. En els darrers anys fou professor honorari del Departament de Direcció de Recursos Humans d'ESADE.

## Obres publicades

* Cultura de empresa y Unión Europea: relaciones entre la cultura de las empresas y su competitividad en la UE (2001)
* Análisis o intuición: dos opciones en el establecimiento de estrategias de las empresas mayores españolas (1998)
* El ocio en el horizonte de la sociedad industrializada (1997)
* La direccion de personal en España dentro del movimiento europeo (1994)
* Observatorio organizativo-92: empresas, estrategias, sistemas de información y recursos humanos (1992)
* El desplazamiento industrial y sus efectos en la moral laboral (1974). Editorial Hispano Europea.

## Referències

* 1 2 3 4 La Vanguardia, 6 de febrer de 2011, JOSEP BARUEL (1924-2011) Jesuita, profesor y miembro fundador de Esade. Maestro de empresarios
* 1 2 http://openlibrary.org/authors/OL5055737A/Josep_Baruel
# Wind River

«Wind River» té aquests significats:
* Reserva índia Wind River, reserva índia compartida per les tribus ameríndies dels xoixons orientals i arapaho septentrional a la porció centre-occidental de l'estat de Wyoming
* Wind River (anglès) o riu Wind, curs superior del riu Bighorn a Wyoming als Estats Units
* Serralada Wind River, serralada que forma part de les Muntanyes Rocoses a l'oest de Wyoming
* Wind River (pel·lícula), pel·lícula nord-americana del 2017
# Callogobius dori

Callogobius dori és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels cipriniformes que es troba al Mar Roig.

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1874. Esquisse d'un système naturel des Gobioïdes. Arch. Neerl. Sci. Nat., Haarlem v. 9. 289-331.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fenner, R. M. The Conscientious Marine Aquarist: A Commonsense Handbook for Successful Saltwater Hobbyists (en anglès). TFH Publications, 2001. ISBN 9781890087029.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Larson, H.K. i E.O. Murdy 2001. Gobiidae. Gobies. p. 3578-3603. A K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma, Itàlia.
* Maugé, L.A. 1986. Gobiidae. p. 358-388. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 2.
* Miller, P.J. 1990. Gobiidae. p. 925-951. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa, SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Pont Vell de la Pobla de Lillet

El Pont Vell de la Pobla de Lillet, també conegut com a Pont Gran, és un pont medieval sobre el riu Llobregat al nucli urbà de la Pobla de Lillet (Berguedà).

## Descripció

Pont gòtic, d'esquena d'ase, format per un sol arc apuntat que reposa sobre pilars de secció quadrangular. La morfologia de l'arc i la barana denoten que es tracta d'una construcció gòtica, tot i que la diferència de diversos paraments permeten un estudi de les diverses fases constructives. Els pilars del pont presenten a la base un aparell de carreus escairats i ben treballats, característics de l'època romana. El pilar esquerre està fet amb carreus de considerables proporcions i el dret, amb carreus més petits, reposa en el mur de contenció. Inicialment era de dos arcs, però amb la construcció d'un mur al vessant dret del riu es va desmantellar, i l'arcada que resta dempeus era la petita. La volta de l'arc és feta amb carreus a plec de llibre i enllosat superior. El paviment és de còdols, amb pendent cap ambdues bandes, més pronunciat pel costat nord, tot i que és gradual gràcies a una sèrie de graons fets amb pedres més grans. Aquest costat de tramuntana desemboca en una escala (que forma angle amb el pont) que permet l'accés des del nivell de la carretera actual; aquesta és una actuació de la primera dècada del segle xx. El Pont Vell salva el desnivell entre el barri del Regatell (a un nivell superior) i la carretera de Berga a Ripoll.

## Història

Fou construït al segle xiv, probablement aprofitant els fonaments d'un pont anterior d'època romana, ja que el Pont es troba en una situació estratègica, situat en una cruïlla de camins entre el Llobregat i el Ter (vies naturals de penetració), i des d'on parteixen diverses vies de comunicació antigues. L'any 1339 es tenen notícies de deixes testamentaries i donacions a favor de l'obra del pont, entre les quals cal destacar: Roger de Pallars, Guillem de Pujol, procurador de Roger Bernat de Pallars, i als mateixos prohoms de la Pobla.
A finals del segle xviii o principis del XIX trobem una tercera fase constructiva, a la qual pertany la morfologia que s'ha conservat fins als nostres dies sense grans canvis. El paviment actual, així com l'enlluït de les baranes i l'escala al costat nord, són de factura moderna. Pel que fa a l'escala, es va construir arran de la construcció de l'actual carretera.

## Referències

* 1 2 Diversos Autors. El Berguedà. Barcelona: Generalitat de Catalunya. Direcció General de Patrimoni Cultural, 1994, p. 144. ISBN 8439326718.
* 1 2 3 4 «Pont Vell/Pont Gran». Mapes de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona. [Consulta: 22 agost 2014].
* 1 2 3 «Pont Vell». pat.mapa. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 agost 2014].
# Elpidi del Gavaldà

Elpidi del Gavaldà (Gavaldà, Losera, començament del segle iii - Briude, Alt Loira, Alvèrnia, ca. 257) fou un eremita, màrtir del cristianisme. És venerat com a sant per l'Església catòlica.

## Biografia

Se'n sap molt poc, i la majoria de dades són llegendàries. Era contemporani de Sant Privat de Mende. Segons la tradició, era un gabal convertit al cristianisme. Molt devot, promogué el culte als màrtirs i les seves relíquies. Va participar en els enterraments de Julià de Briude i de Privat de Mende.
Elpidi vivia al final de la seva vida en una ermita de les gorges del riu Allier. Descobert per un grup de pagans, en no voler abjurar del cristianisme fou mort.

## Veneració

Enterrat a Briude (Alt Loire, Alvèrnia), les relíquies foren portades, el 1855, a l'església de Saint-Julien-de-Brioude. És especialment venerat a les diòcesis de Mende i del Velai.
# (3975) Verdi

(3975) Verdi és un petit asteroide del cinturó principal d'asteroides. Va ser descobert el 1982 per Freimut Börngen. El seu nom ve donat en honor de Giuseppe Verdi.

## Vegeu també

* Llista d'asteroides (3001-4000)
* Família Coronis

## Referències

* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* 1 2 3 4 5 6 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 6 novembre 2023].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 URL de la referència: https://www.minorplanetcenter.net/db_search/show_object?object_id=3975.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 30 gener 2024].
* ↑ JPL Small-Body Database Browser
# Yahya IV ibn Idrís ibn Úmar

Yahya IV ibn Idrís ibn Úmar fou emir de la dinastia idríssida del Magrib. Era fill d'Idris, germà d'Alí II ibn Úmar, i va aixecar la bandera de la rebel·lió al·legant els drets d'aquest darrer, expulsat per una revolta sufrita de la que s'havia beneficiat Yahya III ibn al-Kasim d'Arzila que havia assolir el poder el 883. La lluita contra els rebels sufrites va desgastar a Yahya III. Quan aquesta lluita es va donar per acabada les forces eren mínimes i era bon moment per la revolta. La guerra va durar un temps indeterminat però el 905 el general Rabí ibn Sulayman, al servei de Yahya (IV) va derrotar i matar a Yahya III (905). Llavors Yahya ibn Idrís es va proclamar emir.
Aquesta situació de lluita civil no va passar desapàrcebuda pels fatimites d'Ifríqiya, on el 909 Abu-Muhàmmad Ubayd-Al·lah al-Mahdí es va proclamar califa (909–934); El governador idríssida de Tsul, Taza i Meknes, Massala ibn Habus, cap dels amazics zenata de la tribu miknasa, es va separar de l'obediència idríssida i es va declarar pel califa fatimita. Es va apoderar de la Yebala.
El 912 el governador de Nakur, Saïd ibn Salhi, de la dinastia sàlhida o salíhida no va acceptar aquest reconeixement idríssida i va refusar reconèixer com a sobirà al califa fatimita.
El 915 el cap dels miknasa Mussa ibn Abi-l-Àfiya, cosí de l'ara general fatimita Massala, va entrar a Fes, però no s'hi va poder sostenir i es va acabar retirant.
Després d'un temps de lluita Yahya IV fou finalment derrotat pel general fatimita Massala ibn Habus (917) i va haver de reconèixer la sobirania del califa i pagar tribut. Va poder conservar el govern de Fes i de la comarca, però va haver de cedir la resta del regne als fatimites que van nomenar governador al cap dels miknasa, Mussa ibn Abi-l-Àfiya, cosí del general Massala ibn Habus. Massala va conquerir també Nakur (26 de juny de 917) però els fill de l'emir, refugiats a la costa cordovesa, va retornar i van recuperar el poder als pocs mesos.
Al cap de poc Musa es va adonar que Yahya buscava l'aliança amb Còrdova (que havia ajudat al fill del deposat emir de Nakur contra els fatimites) i era un obstacle per la dominació dels zanates a tot el Magrib i quan Massala va anar per segona vegada a la zona, Musa el va instigar contra Yahya, al que Massala va destituir (919 o 920). Va caure en mans dels seus enemics i va haver de fugir i exiliar-se a Arzila on devia morir un temps després. Massala va donar el govern de Fes a un zenata que el va exercir uns cinc anys al costat de Musa ibn Abi l-Afia que governava la resta del país (dinastia Banu l-Afia o Miknasa) i va romadre lleial als fatimites. Massala pensava que el poder fatimita havia augmentat massa i era contrari als seus interessos i va entrar en contacte amb Còrdova el que li va costar la deposició. Vers el 925 es va revoltar al-Hajjam al-Hàssan ibn Muhammad ibn al-Qàssim, nebot de Yahya III ibn al-Qàssim, que va acabar ocupant el tron.

## Bibliografia

H. Terrace, Histoire du Maroc
# Bhuvaneka Bahu II

Bhuvenaka Bahu II fou rei de Dambadeniya (1310 a 1325/1326). Era fill de Bhuvaneka Bahu I i va succeir a Parakramabahu III.
Va traslladar la capital a Kurunagala (Hatthiselapura). Fou un gran partidari del budisme i es va dedicar a obres de caritat o bones obres en general. Cada un dels dos anys del seu regnat va celebrar una festa de coronació seguida d'un festival d'ordenació de monjos.
A la seva mort el va succeir el seu fill Parakramabahu IV.

## Referències

* Outlines of Ceylon history, per Donald Obeyesekere, "Times of Ceylon", Colombo, 1911.
# Callogobius maculipinnis

Callogobius maculipinnis és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 6,8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des del Mar Roig fins a l'Illa Bazaruto, Samoa, les Filipines, Guam i les Illes Marshall.

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1874. Esquisse d'un système naturel des Gobioïdes. Arch. Neerl. Sci. Nat., Haarlem v. 9. 289-331.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fenner, R. M. The Conscientious Marine Aquarist: A Commonsense Handbook for Successful Saltwater Hobbyists (en anglès). TFH Publications, 2001. ISBN 9781890087029.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Larson, H.K. i E.O. Murdy 2001. Gobiidae. Gobies. p. 3578-3603. A K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma, Itàlia.
* Maugé, L.A. 1986. Gobiidae. p. 358-388. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 2.
* Miller, P.J. 1990. Gobiidae. p. 925-951. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa, SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Pont Vell del Molí d'en Güell

El Pont Vell del Molí d'en Güell és una obra de Gósol (Berguedà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Pont sobre el riu aigua de Valls, afluent esquerra del cardener (alhora afluent dret del Llobregat). Es troba a l'antic camí ral de Gósol cap a Berga, passant per la font del Pi i Peguera, molt a prop del molí vell. És un pont de dimensions no gaire grans, d'un sol ull, un arc de mig punt adovellat i amb el parament completament de pedra unida amb morter.

## Referències

* ↑ «Pont Vell del Molí d'en Güell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 febrer 2019].