OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Khass Beg

Khass Beg (Arslan Beg ibn Balangiri) (+ 1153) fou un amir turcman del temps dels grans seljúcides.
Va gaudir d'una situació privilegiada sota Masud ibn Muhammad (1134-1152) el que li va valer el malnom de Khass Beg amb el qual fou conegut. Per la seva influència va poder eliminar els seus rivals: Abd al-Rahman ibn Togha Timur governador d'Arran (mort 1147) i Boz-aba, governador de Fars (1147). Mort Masud va posar al tron al seu nebot Malik Shah ibn Mahmud (1152), però en veure que era incompetent, amb el suport d'altres emirs el va enderrocar (1153) i el va substituir pel seu germà Muhammad. El nou sultà no podia tolerar un personatge tant poderós i el va fer matar junt amb l'amir Djandar (primavera del 1153).

## Bibliografia

* C. Bosworth, Cambridge History of Iran, V
* Sümer, F. " K̲h̲āṣṣ Beg". Encyclopaedia of Islam, segona edició. Editada per: P. Bearman, Th. Bianquis, C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs. Brill Online, 2012. 10 d'abril de 2012 <http://referenceworks.brillonline.com/entries/encyclopaedia-of-islam-2/khass-beg-SIM_4225>
# Antimo Esono

Antimo Esono Ndongo Maye (1954 - 1996) fou un filòleg, escriptor i polític de la Guinea Equatorial.
Va néixer a Ebebiyín, a la part continental del país. La seva llengua materna era el fang i després va aprendre el castellà. Va cursar estudis universitaris de filologia als centres de la UNED de Guinea. Va participar activament en política, al partit Aliança Democràtica Progressista de Guinea Equatorial. Va ser un dels signants del Pacte Nacional entre autoritats i cercles opositors, signat l'any 1993.
Reconegut per la seva elegant prosa, va publicar, entre d'altres, els contes Afen, la cabrita reina (1989), La última lección del venerable Emaga Ela (1991) i No encontré rosas para mi madre. Els crítics solen classificar-lo com un dels creadors de la segona generació de la literatura guineana.
Les seves obres han aparegut a la revista Africa 2000.

## Referències

* ↑ Dice, Birdlike. «Generaciones y corrientes en la literatura guineana actual» (en castellà), 10-05-2017. [Consulta: 20 juliol 2024].
* ↑ «LITERATURA MODERNA HISPANÓFONA EN GUINEA ECUATORIAL». [Consulta: 20 juliol 2024].
* ↑ Mvondo, Wilfried «El desmayo de Judas de Juan Tomás Ávila Laurel: una percepción de la cuestión de la identidad y de la integración cultural en la Aldea planetaria». TIEMPO y SOCIEDAD Revista de Historia y Humanidades, Abril-juliol 2014, pàg. 62.
* ↑ «Africaníssimo:Una aproximació multidisciplinar a les cultures negroafricanas .» p. 279. usual.es.
# Suimanga cuaforcat

El suimanga cuaforcat (Aethopyga christinae) és un ocell de la família dels nectarínids (Nectariniidae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos i vegetació secundària de la Xina central i oriental, Vietnam i l'illa de Hainan.

## Taxonomia

Considerat una única espècie pel Congrés Ornitològic Internacional, versió 11.1, 2021, en altres classificacions interpreten que la població de l'illa de Hainan és una espècie diferent:
* Aethopyga christinae (sensu stricto) - suimanga de Hainan.
* Aethopyga latouchii Slater, 1891 - suimanga cuaforcat.

## Referències

* ↑ F Gill, D Donsker et P Rasmussen (Eds). 2021. IOC World Bird List (v11.1). doi : 10.14344/IOC.ML.11.1.
* ↑ J del Hoyo, NJ Collar, DA Christie, A Elliott, LDC Fishpool, P Boesman i GM Kirwan.2016. HBW and BirdLife International Illustrated Checklist of the Birds of the World. Volum 2: Passerines. Lynx Edicions and BirdLife International, Barcelona i Cambridge.
* ↑ suimanga de Hainan«Suimanga cuaforcat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15/12/2021(català)
* ↑ suimanga cuaforcat«Suimanga cuaforcat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15/12/2021(català)
# Perforador

Un perforador és un aparell de laboratori dissenyat per realitzar extraccions líquid-líquid, especialment el de tipus discontinu. Consta essencialment d'un muntatge de reflux en el qual hom ha intercalat una peça dissenyada convenientment perquè s'hi efectuï l'extracció d'un líquid per un solvent més lleuger o més pesant.

## Referències

* ↑ «Perforador». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.160. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 6 desembre 2014].
Equipament de laboratori de química :
Viccionari
# Argimiro Pérez García

Argimiro Pérez García, més conegut com a Pichi Lucas (Camponaraya, El Bierzo, 14 de març de 1959) és un exfutbolista i entrenador castellanolleonès.

## Trajectòria

Lucas es va iniciar en la seua zona natal, on va començar a destacar. Mentre era juvenil al Rivadavia, el Celta de Vigo el va incorporar per a les seues categories inferiors. Després d'una estada al Córdoba CF i al filial vigués, el Gran Peña, a la 80/81 debutava amb el primer equip del Celta.
Eixe any el seu club militava a la Segona B i va aconseguir l'ascens a la Segona A. Lucas contribuïa amb tres gols. El bercià va explotar a l'any següent, aconseguit fins a 27 gols, que van ascendir al Celta a la primera divisió.
Debuta, doncs, a la màxima categoria a la 82/83, on baixa el seu rendiment, com tot el del Celta, que retorna a la Segona. Costaria dos anys més que pujaren de nou, dues campanyes en les quals Lucas era un dels referents ofensius dels gallecs. La 85/85, una nova i efímera estada a Primera, on els números del davanter i del Celta en conjunt eren inferiors a una Segona Divisió que se'ls quedava menuda.
No va ser fins a la 87/88 quan l'equip vigués es consolidaria a Primera, però Lucas ja començava el seu declivi i cada vegada apareixia i marcava menys amb els gallecs. la 89/90 seria la darrera campanya de Lucas amb el club on havia passat tota la seua carrera esportiva, jugant 245 partits i marcant 72 gols.
Després de passar pel CD Ourense, va jugar a la SD Compostela, on, tot i la veterania, va recuperar el seu olfacte golejador i va aconseguir una bona mitjana golejadora encara que no era titular. Va formar part de l'històric ascens dels compostel·lans la temporada 93/94. De nou a Primera, va jugar 14 partits (un de titular) i va marcar 4 gols abans de penjar les botes.

### Com a entrenador

Ha dirigit a la SD Compostela, a la SD Ponferradina i al FC Cartagena.

## Referències

* ↑ «Un Compos de Primera» (en castellà). Míticos del Balompié, 28-12-2008.
* ↑ «5–1: El Celta acabó barriendo al Linares» (en castellà). Mundo Deportivo, 28-09-1981.
* ↑ «6–0: El campeón apabulló al colista» (en castellà). Mundo Deportivo, 17-05-1982.
* 1 2 «"Pichi" Lucas» (en castellà). Yo Jugué en el Celta, 30-04-2008.
* ↑ Ríos, Ricardo «1–0: El Sevilla ganó a seis minutos del final» (en castellà). Mundo Deportivo, 06-09-1982.
* ↑ Fanlo, Manuel «2–2: Noche de "meigas"» (en castellà). Mundo Deportivo, 26-09-1982.
* ↑ García Solano, Manuel «El Compostela asciende al cielo de la Primera» (en castellà). Mundo Deportivo, 02-06-1994.
* ↑ Penadés, José Manuel «La Ponferradina hace historia en el Rico Pérez» (en castellà). Mundo Deportivo, 26-06-2006.
* ↑ Gracia, J. «Seria estocada a Pichi Lucas» (en castellà). Diari AS, 04-02-2008.
# Polifantes

Polifantes (Polyphantas, Πολύφαντας) fou un general al servei del rei Filip V de Macedònia durant la guerra que va lliurar aquest rei contra Roma i contra la Lliga Etòlia.
El 208 aC fou enviat juntament amb Mènip al Peloponès per donar suport amb un exèrcit d'uns 2500 homes, a la Lliga Aquea. El 207 aC fou enviat amb una petita força en ajut dels beocis i focis (Livius, xxvii. 32, xxviii. 5; Polybius, x. 42.).

## Referències

* Polifantes a Smith, William (editor). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès), 1870.
# Davies (cràter marcià)

Davies és un cràter de Mart situat en 46°N 0°E a la franja d'Acidalia Planitia, prop d'Arabia Terra. Aproximadament fa 47 quilòmetres de diàmetre.
El cràter Davies va ser anomenat en honor de Merton Davies (1917-2001), pioner en la cartografia de cossos planetaris.

## Referències

* ↑ "Davies (cràter marcià)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
# Torre aragonese di Pietrenere

La Torre aragonese di Pietrenere (Torre aragonesa de les Pedres Negres, en català), popularment coneguda com a Torre saracena (Torre sarraïna, en català), és una torre de guaita situada dalt d'un penya-segat de la Costa Viola, al municipi de Palmi (Calàbria, Itàlia). Construïda l'any 1565, antigament s'anomenava 'Torre di Pietrenere' (o 'Le Pietre Negre') per distingir-la de l'altra torre de guaita de Palmi, anomenada Torre di San Francesco, avui desapareguda. La torre està protegida per notificació de 16 d'agost de 1913 i, des de l'11 de setembre de 2011, forma part del conjunt del Parc Arqueològic de Tauriani 'Antonio De Salvo'.

## Història

L'any 1549 Palmi va ser destruïda pel pirata turc Turgut Reis. Arran d'aquesta devastació, el duc de Seminara Carlo II Spinelli, que l'any 1555 havia esdevingut senyor feudal de la ciutat, va decidir reconstruir la 'terra de Palma' i fortificar-la. Per això també va decidir construir dues torres de defensa. Una s'anomenava 'San Francesco', i estava situada a la localitat actualment anomenada Torre, i l'altre, construïda prop de l'Església de San Fantino, s'anomenava 'di Pietrenere', pel nom de la costa de sota.

## Descripció

La torre té una circumferència a la base d'uns 22 metres, una amplada de 8 metres, una alçada de 15 metres, i la porta d'entrada està situada a una alçada de 7 metres del terra, i dona a un habitació amb espitlleres a les parets perimetrals. Els materials utilitzats per construir-la són pedres i maons naturals. L'única finestra de la torre es troba al costat de terra, deixant el costat de mar sense obertures, de manera que les naus enemigues no poguessin veure cap llum a l'interior de la torre.

## Referències

* 1 2 «Torre sarraïna de Palmi» (en italià). Turismo in Calabria.
* ↑ «Reggio Calabria, inaugurazione del “Parco Archeologico dei Tauriani”» (en italià). Italia Nostra, 16-09-2011.
* ↑ De Salvo, Antonio. Ricerche e studi storici intorno a Palmi, Seminara e Gioia Tauro (en italià). Atesa Editrice, 1989.
# José Miguel Piendibene Ferrari

José Miguel Piendibene Ferrari (5 de juny de 1890 - 12 de novembre de 1969) va ser un futbolista internacional i entrenador uruguaià.

## Biografia
### Club

Piendibene va jugar amb el Club Atlético Peñarol entre 1908 i 1928. Durant aquest temps, els carboneros van guanyar sis campionats uruguaians.

### Internacional

Piendibene va debutar amb la selecció de futbol de l'Uruguai el 1909 en un partit contra l'Argentina a Buenos Aires. Durant els 14 anys que va jugar amb La Celeste, Piendibene va ser titular en 40 partits i va marcar 23 gols. El seu últim partit amb l'Uruguai va ser el novembre de 1923.
Piendibene també va participar en la Copa Amèrica de futbol de 1910, no reconeguda oficialment. En l'edició de 1916, Piendibene va marcar el primer gol del torneig durant el partit contra Xile. Acabaria el torneig amb dos gols, en segona posició a la taula de golejadors.
Piendibene també va formar part de la selecció de l'Uruguai durant els Campionats Sud-americans de futbol de 1917 i 1920. El 1917, però, no va ser titular. El 1920 va marcar el seu únic gol en tres partits.
Finalment, també va competir en representació de l'Uruguai el 1921, on la selecció acabaria tercera. En aquesta oportunitat, Piendibene va marcar un gol.

### Entrenador

Piendibene va ser entrenador del Club Atlético Peñarol el 1934, 1940 i 1941.

## Honors

* Peñarol
** Campions de la Primera Divisió de l'Uruguai: 1911, 1918, 1921, 1924, 1926 i 1928.
* Uruguai
** Campionat Sud-americà de futbol (Copa Amèrica): 1916, 1917 i 1920.

## Referències

* ↑ RSSSF. «José Piendibene - International Appearances» (en anglès). [Consulta: 22 juliol 2011].
* ↑ RSSSF. «Copa Centenario Revolución de Mayo 1910» (en castellà). [Consulta: 22 juliol 2011].
* ↑ RSSSF. «Copa América Trivia» (en anglès). [Consulta: 22 juliol 2011].
* ↑ RSSSF. «South American Championship 1916» (en anglès). [Consulta: 22 juliol 2011].
* ↑ RSSSF. «South American Championship 1917» (en anglès). [Consulta: 22 juliol 2011].
* ↑ RSSSF. «South American Championship 1920» (en anglès). [Consulta: 22 juliol 2011].
* ↑ RSSSF. «South American Championship 1921» (en anglès). [Consulta: 22 juliol 2011].
* ↑ Piendibene al CA Peñarol
# Antonio Colino López

Antonio Colino López (Madrid, 3 de juliol de 1914 - 7 de març de 2008) va ser un enginyer espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia Espanyola i de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.

## Biografia

Doctor en enginyeria industrial, número u de la seva promoció i Premi Extraordinari el 1940, va ser professor de l'Escola Tècnica Superior d'Enginyers Industrials de Madrid des de 1951. Elegit membre de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals el 1955, fundador, director i vicepresident de la Junta d'Energia Nuclear, President del Centre de Recerques Físiques «Leonardo Torres Quevedo» i director general de l'empresa Marconi des de 1966. Considerat com un dels pioners de l'energia nuclear en Espanya.
Va ingressar en la Reial Acadèmia Espanyola el 1972, ocupant la butaca g minúscula, i va ser President de la Comissió de Vocabulari Científic i Tècnic. A la seva mort, després de Martí de Riquer, era l'acadèmic més antic de la RAE.

## Obres

* Curso de Radio Electricidad (1944)
* El receptor superheterodino (1945)
* Funciones de Bessel (1946)
* Teoría de los servomecanismos (1950)
* Circuitos de microondas (1952)
* Transit time effects o Notes on the excitation of Electromagnetic waves in Cylindrical Metalic Guides

## Referències

* ↑ Antonio Colino Arxivat 2016-04-04 a Wayback Machine., al web de la RAC
* ↑ Antonio Colino, un académico volcado en el lenguaje científico, El País, 8 de març de 2008
* ↑ Antonio Colino, al web de la RAE

## Enllaços externs

* Notícia de la defunció Arxivat 2008-03-09 a Wayback Machine., ABC.
* Ressenya s ABC del director de la RAE, Víctor García de la Concha.
# Suimanga capgrís

El suimanga capgrís (Deleornis axillaris) és un ocell de la família dels nectarínids (Nectariniidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de la República Democràtica del Congo, Uganda i Tanzània.

## Referències

* ↑ «Suimanga capgrís». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 14/12/2021(català)
# Andrea Pisano

Andrea Pisano, el vertader nom del qual era Andrea d'Ugolino da Pontedera (Pontedera, c. 1290 – Orvieto, 1348/1349) va ser un escultor i arquitecte italià. Va nàixer a Pontedera, a la rodalia de Pisa.
Inicialment va aprendre l'ofici d'orfebre. Posteriorment esdevingué pupil de Mino di Giovanni, al voltant de 1300, i va treballar amb ell en l'escultura per a S. Maria della Spina a Pisa i en altres obres. Va treballar a Florència, i va adquirir la formació definitiva, que el portaria a desenvolupar el seu estil de maduresa, més aviat de la mà de Giotto di Bondone que del seu primer mestre. De les tres cèlebres portes del Baptisteri de Florència, la primera, a la cara sud, va ser obra de Pisano. La va començar l'any 1330 i la va acabar el 1336. Consisteix en diverses caselles petites, de les quals les vuit inferiors contenen les figures individuals de les Virtuts, i la resta escenes de la vida de sant Joan Baptista.
Mentre va viure a Florència, també va fer importants escultures en marbre, que mostren, totes elles, una gran influència de Bondone. L'any 1340 va succeir di Bondone com a Mestre de les Obres de la Catedral de Florència. Ací va fer una sèrie de relleus, possiblement dissenyats pel seu mestre, com per exemple la doble banda de panells en relleu que va fer per al gran campanar. Els temes d'aquests relleus són els Quatre Grans Profetes, les Set Virtuts, els Set Sacraments, les Set Obres de Misericòrida i els Set Planetes.
La catedral també conserva altres obres importants de Pisano en marbre. L'any 1347 va ser nomenat Mestre de les Obres de la Catedral d'Orvieto, que ja havia estat dissenyada i iniciada per Lorenzo Maitani. Aquestes i les anteriorment esmentades portes són les úniques obres conegudes de Pisano. Pisano també va contribuir a alliberar l'art del seu temps de la influència romana d'Orient. No se sap la data exacta de la seua mort, però degué ser poc abans de 1349.
Va tenir dos fills: Nino i Tommaso. Ambdós, i especialment el primogènit, el van succeir com a Mestres d'Obres de la Catedral d'Orvieto.
Giorgio Vasari va incloure la biografia d'Andrea Pisano a la seua obra Le Vite de' più eccellenti pittori, scultori, e architettori.
El deixeble més destacat de Pisano va ser Andrea di Cione, més conegut com a Andrea Orcagna. Altre pupil seu, Giovanni di Balduccio, va ser l'autor del Santuari de Sant'Eustorgio, a Milà.

## Referències

* ↑ Murray, P. & L. (1996). Dictionary of art and artists. Penguin Books. ISBN 0-14-051300-0
* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.169. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 6 desembre 2014].
* ↑ Vasari, Giorgio, 1511-1574.. Las vidas de los más excelentes arquitectos, pintores y escultores italianos desde Cimabue a nuestros tiempos. [5a. ed.]. Madrid: Cátedra, 2010. ISBN 978-84-376-2736-6.
# Torre al passeig Marítim, 14 (Sant Vicenç de Montalt)

La Torre al passeig Marítim, 14 és una obra noucentista de Sant Vicenç de Montalt (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Torre aïllada d'estil noucentista, de planta baixa i pis, amb petites golfes. Hi ha una torre que s'alça un pis més. No hi ha elements decoratius a la façana. Està envoltada per un pati i té una terrassa. La coberta de la casa és a dues aigües i la torre a quatre.

## Referències

* ↑ «Torre al passeig Marítim, 14». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 19 agost 2021].
# José Miguel Pérez

José Miguel Pérez és el nom dels següents personatges:
* José Miguel Pérez Pérez (Santa Cruz de La Palma, 1896 - Barranco del Hierro, Tenerife, 1936), polític canari i mestre.
* José Miguel Pérez Ruiz (Palma, 1976), futbolista mallorquí.
# Arusi-ye Khuban

Arusi-ye Khuban (persa: عروسی خوبان, "el matrimoni dels beneïts") és una pel·lícula iraniana del 1988 escrita i dirigida per Mohsen Makhmalbaf.

## Argument

Haji, un jove soldat veterà de la Guerra Iran-Iraq, no pot adaptar-se a la vida civil després de la seva sortida de l'hospital. S'hauria de casar amb la seva promesa que li havien promès abans de la guerra.

## Repartiment

* Mahmud Bigham : Haji
* Roya Nonahali : la promesa
* Ebrahim Abadi

## Referències

* ↑ Fischer, Michael M. J.. Emergent Forms of Life and the Anthropological Voice (en anglès). Duke University Press, 2003. ISBN 978-0-8223-3238-1.
* ↑ Marriage of the Blessed. Turning Political a offscream.com

## Enllaços externs

* Arusi-ye Khuban a YouTube
# Suimanga d'Anchieta

El suimanga d'Anchieta(Anthreptes anchietae) és una espècie d'ocell de la família dels nectarínids (Nectariniidae) que habita boscos miombo al centre i al nord-est d'Angola, sud-est de la República Democràtica del Congo, Zàmbia, sud-oest de Tanzània, Malawi i nord de Moçambic.

## Referències

* ↑ «Suimanga d'Anchieta». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15/12/2021(català)
# Parcs infantils d'en Patufet

Els parcs infantils d'en Patufet són un tipus de parc infantil amb il·lustracions de la dibuixant i ninotaire catalana Pilar Bayés i Luna, on s'hi representen els personatges del conte infantil el Patufet. Es van començar a instal·lar el 2013 a diferents municipis catalans. La idea sorgí de l'Ajuntament de Vic, ciutat natal de la dibuixant, que li volia retre homenatge. Inicialment era una sèrie limitada de 50 parcs infantils. Cada parc està format per un panell de 2 metres d'alçada per 75 cm d'amplada on s'explica el conte amb il·lustracions, dos jocs de molla amb els dibuixos d'en Patufet i el Dineret, un tobogan amb el dibuix del Bou, un gronxador amb el dibuix de la Col, un balancí amb el Cistellet i una caseta que és la Botiga.
Els parcs van ser produïts per l’empresa osonenca Entorn Urbà (Happyludic), amb aportació econòmica de la Diputació de Barcelona. L'èxit de la iniciativa va propiciar que s'ampliés el nombre de parcs, arribant als 73, i es creessin un nous parcs sobre els contes de la Caputxeta Vermella, dels que se'n van fer 27, els Tres Porquets, 8, i les Tres Bessones, 4. També es va fer una donació d'un parc infantil a l'Hospital Sant Joan de Déu Barcelona gràcies al suport de Happyludic, de la Diputació de Barcelona i els 50 ajuntaments que van participar en la iniciativa.

## Referències

* ↑ «Vic ja té un parc infantil dedicat al conte d’en Patufet». Ajuntament de Vic, 12-09-2013. Arxivat de l'original el 14 de març 2023. [Consulta: 14 març 2023].
* ↑ «Parcs infantils il·lustrats per Pilarín Bayés». Nació, 03-08-2013.
* ↑ «Guia de parcs de conte». Happyludic.
* ↑ «Parc Patufet a l’Hospital de Sant Joan de Déu». Socpetit.cat, 27-05-2014.
# Anihilació

En física, el terme anihilació s'aplica al procés que succeeix quan una partícula subatòmica col·lideix amb la seva respectiva antipartícula. Al procés desapareixen les dues partícules però com que l'energia i el moment s'han de conservar, la seva massa es transforma en energia que es manifesta com l'emissió de noves partícules i/o radiació. Les antipartícules tenen exactament el mateix nombre quàntic, però oposat, que les partícules, per tant la suma dels nombres quàntics de la parella original és zero. Com que s'ha de complir la conservació de l'energia i del moment, la suma dels nombres quàntics del conjunt de partícules que es produeixi haurà de ser també zero.
Els possibles productes de l'anihilació dependran del tipus d'interacció que es pugui produir a partir de les partícules inicials i de la seva cinemàtica. En l'anihilació de matèria amb antimatèria un quark, i un antiquark es poden anihilar en gluons, en fotons, o en bosons W; un electró, i un positró, es poden aniquilar en fotons, o en un bosó Z. Un electró i un positró s'anihilen donant lloc, normalment, a dos fotons gamma de 511 keV cadascun (radiació d'anihilació).

## Vegeu també

* Antimatèria
* Antipartícula
* Física de partícules

## Referències

* ↑ Nuclear Science Division ---- Lawrence Berkeley National Laboratory. «Antimatter». Arxivat de l'original el 2008-08-23. [Consulta: 9 març 2008].
# Daydaban

Daydaban (del persa dideban) designa segons l'època, a uns guardians, inspectors o similar. De fet, el mot dideban es pot traduir per vigilant o serè.
Sota l'Imperi Otomà el Dideban era els guàrdia de duanes, i el cap d'aquests guàrdies era el dideban baixi. Tanmateix els vigilants de les torres contra incendi d'Istanbul rebien també el nom de dideban.

## Referències

* ↑ Ed «Daydabān» (en anglès). . Brill, 24-04-2012.
# Trifó (poeta)

Trifó , en llatí Tryphon, en grec antic Τρύφων, fill d'Hermes, fou un poeta grec.
Un epigrama seu figura a l'Antologia grega dedicat a la sobtada mort de Terpes a Esparta, quan tenia una figa dins de la boca. Suides reprodueix una part d'aquest epigrama, i d'aquesta part resulta evident que Terpes és equivalent a la figura del famós Terpandre i que el poema es refereix a un relat popular sobre la seva mort, que, com en relats similars de la mort d'altres poetes, es fa una al·lusió simbòlica a la dolçor de les seves composicions. Del mateix Trifó no hi ha cap informació.

## Referències

* ↑ 2.Tryphon a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. Vol. III. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1178
# Kotmanová

Kotmanová és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Banská Bystrica. La primera menció escrita de la vila es remunta al 1393.

## Referències

* ↑ «Banskobystrický kraj (Slovakia): Districts, Towns and Municipalities - Population Statistics, Charts and Map». [Consulta: 6 gener 2022].
* ↑ webex.sk. «Obec Kotmanová | Oficiálne stránky obce | História» (en eslovac). [Consulta: 6 gener 2022].