OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Salep

El salep és una beguda calenta, típica de l'hivern, molt consumida a Turquia i als països veïns; és patrimoni cultural de la gastronomia otomana. El salep es fa utilitzant llet calenta, sucre i la substància mucilaginosa i feculenta que s'obté dels tubercles novells de diferents espècies d'orquídies, també anomenada salep.

## Referències

* ↑ http://dilc.org/salep/
* ↑ Ghillie Basan. Classic Turkish Cookery. I.B.Tauris, 1997, p. 220–. ISBN 978-1-86064-011-7.
* ↑ http://www.turkish-cuisine.org/drinks-6/traditional-turkish-drinks-224.html?PagingIndex=1

## Vegeu també

* Ayran.
* Boza.
* Cuina turca.
# Salenthal

Salenthal (en alsacià Sàledàl) és un antic municipi i actual municipi delegat francès, situat a la regió del Gran Est, al departament del Baix Rin. L'any 1999 tenia 165 habitants. Limita amb Singrist al nord-est, Allenwiller al sud, Birkenwald al sud-oest i Dimbsthal al nord-oest.
A finals del 2015 es va unir als municipis de Birkenwald, Allenwiller i Singrist i crear Sommerau.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 113 | 123 | 123 | 121 | 140 | 165 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Jean-Louis Antoni | |

## Referències

* ↑ Arrêté du 8 décembre 2015 portant création de la commune nouvelle de Sommerau
# Sant Feliu de Surri

Sant Feliu de Surri és una antiga ermita, romànica, del poble de Surri, en el terme municipal de Vall de Cardós, a la comarca del Pallars Sobirà, dins de l'antic terme de Ribera de Cardós.
Les seves restes estan situades a uns 600 metres al nord-nord-est de Surri, a prop i al nord-est de la Central del Pubill, al damunt, sud-oest, de les Feixes de Pubillero.

## Bibliografia

* Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7.

## Enllaços externs

* Sant Feliu de Surri en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sant Feliu de Sort

Sant Feliu de Sort és l'església parroquial de la vila de Sort, dins de l'antic terme municipal primigeni, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada a migdia del centre de la vila, a la Plaça Major, davant de la carretera nacional. És una obra protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Església de tres naus i capçalera de planta rectangular orientada a ponent, la seva façana es troba als peus de la nau. Al seu centre hi ha una porta amb arc de mig punt, flanquejada a certa alçada per dues finestres. Per damunt de la porta s'obren dues finestres més d'arc de mig punt i al triangle, que forma sobre la paret la coberta de llicorella a dues aigües, hi ha una rosassa. A la banda nord-est s'aixeca una potent torre-campanar, inicialment de secció quadrada que es transforma en octogonal a partir del nivell del llosat i és coronada per una aguda coberta de llicorella. Els paraments de la nau i part inferior del campanar són els blocs de pedra local, generalment sense retocar i de dimensions reduïdes i homogènies. La part superior del campanar, en canvi, apareix arrebossada.
En l'actualitat actua com a parròquia seu d'una agrupació de parròquies que inclou les de la Santa Cecília d'Ancs, Sant Lliser d'Arcalís, Sant Andreu de Baén, la Mare de Déu del Roser de Baro, Sant Martí de la Bastida de Sort, Sant Miquel de Bressui, Sant Esteve de Bretui, Santa Eugènia d'Embonui, Sant Esteve d'Escós, Sant Marçal d'Estac, Santa Maria de Gerri, Sant Martí de Llagunes, Mare de Déu de Medina, Sant Clem de Mencui, Sant Antoni Abat de Mentui, Sant Martí de Montcortès, la Purificació d'Olp, Sant Llorenç de Peracalç, Sant Cristòfol de Peramea, Sant Pere de Pujalt, Sant Andreu de Pujol, Sant Salvador de Rubió, Sant Sebastià de Buseu, Santa Coloma de Sellui, Sant Pere de Soriguera i Sant Romà d'Useu. També és el cap de l'arxiprestat del Pallars Sobirà. També havia depès d'aquesta església la sufragània de Sant Germà de Pernui, a l'edat mitjana depenent de Sant Feliu de Vilamflor.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Feliu de Sort». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2017].

## Bibliografia

* Adell i Gisbert, Joan-Albert [et al.]. «Sant Cristòfol de Peramea (abans Sant Joan)». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.
* Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7.

## Vegeu també

* Santa Anna de Sort

## Enllaços externs

* Sant Feliu de Sort en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sant Feliu de Vallcarca

Sant Feliu de Vallcarca o Sant Feliuet, de Vallcàrquera o de Vallcàrcara, és una església romànica del municipi de Sant Llorenç Savall (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local. S'hi celebren tradicionalment dues trobades l'any, una el dilluns de Pasqua de Pentecosta i l'altra el tercer diumenge de Setembre.

## Descripció

Església romànica d'una nau amb dues capelles laterals afegides formant creuer. La nau no conserva la coberta original, actualment té una volta de canó amb llunetes A la banda nord hi ha una habitació al costat de l'absis que és la sagristia. L'absis és semicircular i hi ha dues absidioles, una al mur sud, prop de l'absis, i l'altre al mur nord, al centre de la nau. Al mur de ponent hi ha la façana original amb una porta tapiada i una finestra convertida en ull de bou; en aquesta façana, a la part superior, hi ha un campanar d'espadanya de dos ulls. La porta actual s'obre al mur sud. Els murs estan arrebossats però es pot veure que el parament és de fileres de pedres no gaire regulars i carreus als angles. A la zona exterior de l'absis es conserven dues faixes llombardes sobre un sòcol, però les arcuacions superiors no s'han conservat perquè es va sobrealçar la coberta. Es tracta d'un edifici molt modificat en època moderna, si bé conserva alguns dels elements constructius del període romànic.

## Història

L'església de Sant Feliu de Vallcarca es troba documentada des del 1053. Ja en aquest document, i en altres posteriors, és mencionada com a parròquia però aquesta categoria la perd al segle xvi, quan esdevingué sufragània de la parròquia de Sant Llorenç Savall. Centrava una població d'hàbitat dispers, denominada Vallcàrquera, actualment molt despoblada.
S'hi venera una imatge de la Mare de Déu de l'Ajuda, desapareguda el 1936, que fou reposada el 1954. Ara és oberta novament al culte, encara que només en algunes festes, i està a cura del propietari de la Masia Armengol.
Durant els anys 50 del segle XX es va fer una restauració amb l'objectiu de recuperar l'aspecte original de l'església.

## Vegeu també

* Llista de monuments de Sant Llorenç Savall

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ Ajuntament de Sant Llorenç Savall
* ↑ Catalunya romànica
* 1 2 3 4 5 «Sant Feliu de Vallcarca». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 gener 2016].
* ↑ Blog de Joan Escoda i Prats, de Mura
* ↑ Gran Enciclopèdia Catalana

## Bibliografia

* GAVÍN, Josep M. Inventari d'esglésies. Vallès Occidental 22. Barcelona: Arxiu Gavín - Editorial Pòrtic, 1989. ISBN 84-7306-384-8.
# Sant Llorenç de Montgai

Sant Llorenç de Montgai és un nucli de població del municipi de Camarasa, a la comarca de la Noguera.
Durant la Guerra dels Segadors s'hi va lluitar el 22 de juny del 1645 la batalla de Sant Llorenç de Montgai, que va enfrontar les tropes franceses de Henri Harcourt de Lorena i les castellanes d'Andrea Cantelmo, que foren derrotades, sent capturat Francisco de Orozco juntament amb nombrosos soldats espanyols.
Fou municipi independent fins a mitjans del segle xix quan s'integrà a Camarasa.

## Vegeu també

* Ruta dels Orígens
* Pantà de Sant Llorenç de Montgai

## Referències

* ↑ «Sant Llorenç de Montgai». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «tercios.org Andrea Cantelmo». Arxivat de l'original el 2015-09-25. [Consulta: 1r març 2008].
* ↑ «255327 San Lorenzo de Mongay». Alteraciones de los municipios en los Censos de Población desde 1842. INE. [Consulta: 31 juliol 2020].
# Sant Pelegrí

Sant Pelegrí és una capella d'Osor (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Sant Pelegrí és una capella submergida sota l'embassament de Susqueda de la qual només en resta sobre les aigües la imatge del Sant, que d'ençà del 1968 es conserva en una fornícula davant del restaurant La Codina, pujant a la presa de Susqueda, abans de Sant Miquel de Maifré i del trencant cap al Santuari del Coll (Osor).

## Història

Aquesta capella fou construïda el 1769 al nucli urbà de Susqueda. Amb la posada en funcionament de l'ambassament el 1968, la imatge fou traslladada a La Codina.

## Referències

* 1 2 «Sant Pelegrí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 desembre 2016].
# Rodeo chileno

El rodeo chileno és un esport eqüestre originat a Xile, on l'hi ha considerat «esport nacional» des de gener de 1962. Aquest esport es disputa dins d'un recinte amb forma de circumferència anomenat medialuna i el seu objectiu és que una «collera» —integrada per dos genets i dos cavalls— aconsegueixi detenir a un novillo en una zona dins de la medialuna cridada «atallada».
Aquest tradicional esport es realitza a Xile des de fa més de 400 anys, per la qual cosa està entre les més típiques festes camperoles xilenes. Tots els anys, en la Medialuna Monumental de Rancagua, es realitza el Campionat Nacional de Marrada, el torneig més important d'aquest esport, amb representants de diversos llocs del país. La popularitat d'aquest esport és elevada, al punt que es van comptabilitzar més espectadors en marrades que en partits de futbol professional en 2004.

## Descripció

Actualment el rodeo és un dels esports més practicats a Xile, fins i tot algunes fonts ho assenyalen com el segon més practicat a Xile, després del futbol. La marrada xilena es practica a les zones rurals de tot el país, sobretot a la zona central, sent una festa rural. No obstant la ubicació dels principals recintes d'aquest esport, anomenats medialunas, estan construïdes a les grans ciutats de Xile. Això es deu a l'expansió de la marrada a mitjan segle xx.
Consisteix que una collera, composta per dues huasos i dos cavalls, ha de detenir un novillo en tres oportunitats obtenint diferents puntajes. El màxim puntaje és l'atallada de ijar que atorga 4 punts bons, després l'atallada de paleta lliure que atorga 3 punts bons i finalment l'atallada de paleta que atorga 2 punts bons. També s'atorguen punts dolents quan els genets realitzen tisores o passades al apiñadero.

### Últims campions nacionals de Xile

Aquesta és una llista amb les últimes deu colleras campiones de Xile.
| Any | Genets | Genets | Puntaje |
| 2015 | Luis Ignacio Urrutia | Juan Ignacio Bressoli | 37 |
| 2014 | Juan Carlos Loaiza | Eduardo Tamayo | 38 |
| 2013 | Gustavo Valdebenito | Luis Fernando Corvalán | 36 |
| 2012 | Juan Carlos Loaiza | Eduardo Tamayo | 37 |
| 2011 | Germán Varela | Pedro Pablo Vergara | 35 |
| 2010 | Cristóbal Cortina | Víctor Vergara | 36 |
| 2009 | Emiliano Ruiz | José Tomás Bressoli | 39 |
| 2008 | Jesús Rodríguez | Christian Pooley | 37 |
| 2007 | Juan Carlos Loaiza | Eduardo Tamayo | 38 |
| 2006 | Claudio Hernández | Rufino Hernández | 48 |

## Referències

* ↑ Escuela de Rodeo El Huaso (s/f).
* ↑ «El Rodeo Chileno, una mirada a la historia de esta disciplina» Arxivat 2013-05-25 a Wayback Machine. (PHP). www.portalpirque.cl. 2012.
* ↑ «Rodeo 2006 ¿Qué es?
* ↑ «Fiestas Patrias '09, Rodeo» (HTML). www.emol.com. 2009.
* ↑ Corral Victoria (2015).
* ↑ Raíces andinas (2013).
* ↑ ««Rodeo 2006 ¿Cuándo nace?». Arxivat de l'original el 2012-07-17. [Consulta: 11 desembre 2015].
* ↑ quinchas.cl (s/f).
* ↑ Mariela lazo, Revista Carrusel (2012).
* ↑ Federación Nacional de Rodeo y Clubes de Huasos (s/f).
* ↑ Federación del Rodeo Chileno (2009).
# Sant Martí de Joval

Sant Martí de Joval és una església del municipi de Clariana de Cardener (Solsonès), datada al segle x i que forma part de la diòcesi de Solsona. Està inclosa dins la llista del patrimoni arquitectònic català.

## Situació

Es troba al sector nord del terme municipal, a llevant del nucli de Sant Just i Joval, als plans que s'estenen a l'extrem sud del serrat del Moro, entre les aigües de l'embassament de Sant Ponç i la rasa Perpètua.
S'hi va per una carretera asfaltada (camí ral de Solsona) que surt del punt quilomètric 77,5 de la C-55 (de Manresa a Solsona), a l'indret del Pi de Sant Just 41° 58′ 58″ N, 1° 33′ 13″ E﻿ / ﻿41.982821°N,1.553721°E﻿ / 41.982821; 1.553721 (senyalitzat). Als 1,2 km. 41° 59′ 20″ N, 1° 33′ 48″ E﻿ / ﻿41.988924°N,1.563451°E﻿ / 41.988924; 1.563451, es pren el desviament a la dreta a "Vilafranca de Joval". Als 1,9 km. 41° 59′ 21″ N, 1° 34′ 16″ E﻿ / ﻿41.989226°N,1.571244°E﻿ / 41.989226; 1.571244 es deixa a la dreta el camí a "Hermenter de Joval". Als 2,6 km. 41° 59′ 13″ N, 1° 34′ 46″ E﻿ / ﻿41.986857°N,1.579392°E﻿ / 41.986857; 1.579392 es deixa a l'esquerra el camí a la "Torre de Cardener" i, seguint sempre la carretera asfaltada, s'arriba als 3,9 km al peu de l'església i poc més enllà a la masia de Vilafranca de Joval.

## Descripció

Església d'una sola nau amb coberta a dos vessants. La façana principal, orientada a l'est, té la porta amb una llinda de forma semicircular i, per sobre, un òcul. Una de les pedres del parament té inscrita la data "1763". Al costat dret hi ha adossada la torre del campanar, de planta quadrada i una finestra d'arc de mig punt a cada cara; a la part superior hi ha gàrgoles als quatre angles.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
* ↑ «Sant Martí de Joval». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 abril 2015].
# Santa Llúcia de la Rubiola

Santa Llúcia és una capella al nucli de la Rubiola (Anoia) al costat de la casa de Can Riera inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Era la capella particular sufragània de l'església de Sant Pere de Montfalcó. Petit edifici de planta rectangular amb una petita capella, de planta quadrada, adossada al mur de migdia. Té un campanaret d'espadanya simple sobre el mur de ponent i un portal de pedra ben treballada amb un escut esculpit a la llinda monolítica.

## Notes

* ↑ «CAPELLA DE SANTA LLÚCIA DE LA RUBIOLA». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 octubre 2015].
# Santa Luce

Santa Luce és un municipi situat al territori de la província de Pisa, a la regió de la Toscana, (Itàlia).
Santa Luce limita amb els municipis de Casciana Terme, Castellina Marittima, Chianni, Lorenzana, Orciano Pisano i Rosignano Marittimo.
# Santa Llúcia i Sant Jaume de la Selva del Camp

Santa Llúcia i Sant Jaume de la Selva del Camp és una església gòtica de la Selva del Camp (Baix Camp) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Petita església de nau coberta amb fusta i capçalera amb senzilla creueria quatripartita, d'estil tardà. Porta d'arc de mig punt, dovellat, sense decoració. Campanar d'espadanya sobre la façana. Obra de paredat amb reforços de carreu.

## Història

L'església fou edificada durant la primera meitat del segle xiv, al costat de l'antic hospital. Més, tard, a partir del segle xix, es van reaprofitar ambdós edificis com a escoles públiques. Ha sofert reformes i afegitons. Actualment desafectada.

## Referències

* 1 2 «Santa Llúcia i Sant Jaume de la Selva del Camp». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2018].

## Enllaços externs

* «Santa Llúcia i Sant Jaume de la Selva del Camp». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Self-Determination Caucus

El Self-Determination Caucus és un grup transversal de diputats del Parlament Europeu que dona suport al dret a l'autodeterminació.
L'objectiu del Caucus és promoure el diàleg, la democràcia i el dret de les nacions europees a decidir lliurement el seu futur i, sobretot, advocar per la creació d'un Mecanisme Democràtic Europeu de Claredat que respongui a les diferents demandes democràtiques dels pobles de la Unió Europea.
La iniciativa es va presentar durant una conferència de premsa el 20 de gener de 2021 al Parlament Europeu.

## Referències

* ↑ «Self-Determination Caucus - Press Conference». Self-Determination Caucus, 20-01-2021 [Consulta: 12 setembre 2023].
* ↑ «Herrien autodeterminazio demokratikorako mekanismo bati buruzko eztabaida abiatu dute Europar Batasunean». Euskal Irrati Telebista, 19-10-2021 [Consulta: 12 setembre 2023].
* ↑ «Jordi Solé: “We want to agree on the conditions under which self-determination can be exercised in the EU”». Vilaweb, 27-10-2021 [Consulta: 12 setembre 2023].

## Enllaços externs

* Self-Determination Caucus
# Segré

Segré és un municipi francès del departament del Maine i Loira, a la regió del País del Loira.
# Sarsina

Sarsina (en llatí: Sarsina o Sassina, en grec antic: Σάρσινα) és una ciutat d'Itàlia a la regió d'Emília-Romanya, província de Forlì-Cesena, amb una població d'uns 4.000 habitants.

## Història

Era una ciutat de l'Úmbria a la vora dels Apenins, a uns 25 km al nord de Cesena, a la riba esquerra del riu Sapis (Savio). El seu territori contenia extenses pastures de muntanya, i per això Sili Itàlic l'anomena «dives lactis» (abundant en llet). També tenia extensos boscos, que abundaven en lirons, tan apreciats pels romans com a aliment.
El seu nom derivava de la tribu umbre (o, segons alguns, com ara Polibi, independent i separada) dels sarsinats (sarsinates, Σαρσινάτοι). Els Fasti Capitolini esmenten la victòria dels cònsols Numeri Fabi Píctor i Dècim Juni Pera sobre els sarsinats, que van celebrar un triomf, sense fer referència als umbres, però Titus Livi els classifica dins d'aquesta tribu. Es van sotmetre a Roma l'any 266 aC. Es va convertir en un municipi romà sense gaire importància.
La seva importància recau en què va ser el lloc de naixement del famós poeta còmic Plaute, nascut a Sarsina l'any 254 aC. En temps de l'Imperi, encara era un municipi segons testimonien diverses inscripcions, però va quasi desaparèixer durant l'alta edat mitjana, i no va recuperar importància fins al segle xiii. Del 1327 al 1400, se la van disputar les famílies dels Ordelaffi de Forlì i els papes. Al segle xv, va passar als Malatesta de Cesena i després als de Rímini, als quals Cèsar Borja els la va arrabassar (1500-1503) i després els venecians (1503-1509) la van ocupar, i va passar seguidament al papa. Sota domini pontifici, va ser un feu dels Pio de Meldola i dels Aldobrandini. Va passar a Itàlia el 1860.

## Referències

* ↑ Sili Itàlic. Bella Punica, VIII, 461
* ↑ Marc Valeri Marcial. Epigrames, III, 58, 35
* ↑ Polibi. Història, II, 24
* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia, III, 14
* ↑ Smith, William (ed.). «Sarsina». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 26 març 2024].
* ↑ Benigni, Umberto. The Catholic encyclopedia: vol 13. Nova York: The Gilmary Society, 1913, p. Diocese of Sarsina.
# Selecció de bàsquet de la Costa d'Ivori

La selecció de bàsquet de Costa d'Ivori és l'equip de bàsquet que representa a Costa d'Ivori en les competicions internacionals. Està adscrit a FIBA Àfrica.

## Classificacions
### Campionats mundials

* 1982 - 13
* 1986 - 23
* 2010 - 21
* 2019 - 29
* 2023 - 27

### Campionats africans

* 1968 - 6
* 1972 - 10
* 1978 - 2
* 1980 - 2
* 1981 - 1
* 1983 - 4
* 1985 - 1
* 1987 - 7
* 1989 - 5
* 1992 - 11
* 1993 - 6
* 1995 - 7
* 1997 - 8
* 1999 - 8
* 2001 - 8
* 2003 - 10
* 2005 - 10
* 2007 - 8
* 2009 - 2
* 2011 - 4
* 2013 - 4
* 2015 - 12
* 2017 - 14
* 2021 - 2

## Referències

* ↑ FIBA National Federations – Cote d'Ivoire, fiba.com. Retrieved 27 July 2013.
* ↑ «Mondial basket-ball 2023 : la liste des 12 éléphants sélectionnés dévoilée avec Zouzoua et Souleymane Diabaté», 20-08-2023. [Consulta: 20 agost 2023].
* ↑ «Team roster: Ivory Coast». FIBA, 25-08-2023.
# Selecció de bàsquet de Sèrbia i Montenegro

La Selecció de bàsquet de Sèrbia i Montenegro, anteriorment Selecció de bàsquet de la República Federal de Iugoslàvia, fou l'equip format per jugadors dels actuals estats de Sèrbia i Montenegro, que representà aquests països entre 1993 i 2006. Fou dirigit per la Federació de Bàsquet de Sèrbia i Montenegro.
Després de la partició de Iugoslàvia, en 1991–1992, l'antiga selecció del país fou dissolta, naixent les seleccions de Croàcia, Eslovènia, Bòsnia i Hercegovina i Macedònia. Per la seva part, Sèrbia i Montenegro continuaren jugant sota el nom de Iugoslàvia, representant la recent nascuda República Federal de Iugoslàvia. Sota aquest nom l'equip competí entre 1992 i 2003. Aquest any, el país canvià la denominació per Sèrbia i Montenegro, nom amb el qual l'equip de bàsquet continua competint fins al 2006, any de la partició definitiva del país.

## Classificacions
### Jocs Olímpics

* 1996 - 2
* 2000 - 6
* 2004 -11

### Campionats mundials

* 1998 - 1
* 2002 - 1
* 2006 - 11

### Campionats europeus

* 1995 - 1
* 1997 - 1
* 1999 - 3
* 2001 - 1
* 2003 - 6
* 2005 - 9

### Jocs Mediterranis

* 1997 - 3
* 2001 - 4

## Jugadors destacats

* Dejan Bodiroga – MVP Mundial 1998, 5 ideal EuroBasket 1997, 1999
* Željko Rebrača – 5 ideal Mundial 1998, 5 ideal EuroBasket 1997
* Predrag Stojaković – 5 ideal Mundial 2002, MVP EuroBasket 2001, 5 ideal EuroBasket 2001
* Aleksandar Đorđević – MVP EuroBasket 1997
* Vlade Divac – 5 ideal EuroBasket 1995

## Referències

* ↑ «Serbia & Montenegro».
# Schieffelinita

La schieffelinita és un mineral de la classe dels sulfats. Rep el seu nom d'Ed Schieffelin (1847-1897), el cercador que va descobrir el districte miner de Tombstone.

## Característiques

La schieffelinita és un sulfat de fórmula química Pb$_{10}$Te₆$^{6+}$O$_{20}$(OH)$_{14}$(SO₄)(H₂O)₅. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1979. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. Els cristalls són molt rars, sent aplanats en {010}, modificats per {001}, {320} i {133}; normalment en forma de plaques o escates, de fins a 1 mil·límetres, en agregats a l'atzar. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2. És un mineral isostructural amb la cromschieffelinita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la schieffelinita pertany a «07.CD - Sulfats (selenats, etc.) sense anions addicionals, amb H₂O, amb cations grans només» juntament amb els següents minerals: matteuccita, mirabilita, lecontita, hidroglauberita, eugsterita, görgeyita, koktaïta, singenita, guix, bassanita, zircosulfat, montanita i omongwaïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta l'any 1979 a la mina Joe, al districte de Tombstone, al comtat de Cochise, Arizona (Estats Units). També ha estat descrit a altres mines del districte miner de Tombstone, així com al comtat de Chongli, a Hebei (Xina). Sol trobar-se associada a altres minerals com: rodalquilarita, girdita, bromargirita, or, pirita, empressita, goethita i quars.

## Referències

* ↑ «Schieffelinite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 22 agost 2016].
* 1 2 «Schieffelinite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 22 agost 2016].