OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Moses Ndiema Kipsiro

Moses Ndiema Kipsiro (Chesimat, 2 de setembre 1986) és un atleta ugandès especialista en curses de fons.
És especialista en la prova de 5000 metres llisos. Guanyà la medalla de bronze al Campionat del Món d'atletisme de 2007 d'Osaka. Fou segon al Campionat del Món de camp a través del 2009, amb un temps de 35:04 minuts. Al Super Grand Prix Herculis de Mònaco del 2009 va batre el rècord d'Uganda dels 3000 metres amb un temps de 7:30.95 minuts.

## Resultats
### Jocs Olímpics

    2008 - Pequín, 4t en 5.000 m

### Campionat del Món d'atletisme

    2005 - Hèlsinki, 12è a la sèrie 2 en 5.000 m
    2007 - Osaka, 3r en 5.000 m

### Campionat del Món de camp a través

    2006 - Fukuoka, 29è en cursa curta
    2006 - Fukuoka, 23è en cursa llarga
    2009 - Amman, 2n en cursa llarga

### Golden League de la IAAF

    2007 - Brussel·les, 3r en 5.000 m
    2007 - Zúric, 3r en 3.000 m
    2007 - París, 1r en 3.000 m

### Grand Prix de la IAAF

    2005 - Zagreb, 1r en 3.000 m
    2007 - Mònaco, 2n en 3.000 m

### Jocs de la Commonwealth

    2006 - Melbourne, 7è en 5.000 m

### Campionat d'Àfrica

    2006 - Bambous, 2n en 5.000 m
    2006 - Bambous, 1r en 10.000 m

### Jocs Panafricans

    2007 - Alger, 1r en 5.000 m

### Altres curses

    2005 - Cork, 2n al Cork City Sports 3.000 m
    2005 - Trier, 1r a la cursa d'any nou
    2006 - Trier, 1r a la cursa d'any nou
    2006 - Guyan-Mestras, 1r al Cross Sud Ouest
    2006 - Fontenay Les Briis, 1r al RATP Cross Country
    2006 - Cork, 2n al Cork City Sports 3.000 m
    2006 - Solihull, 1r al BMC Solihull 5.000 m
    2006 - Brazzaville, 3r en 3.000 m
    2006 - Belfast, 2n al Belfast International Cross Country
    2007 - Trier, 1r a la cursa d'any nou
    2007 - Cork, 1r al Cork City Sports 3.000 m
    2007 - Uganda, 2n al Campionat d'Uganda de camp a través
    2007 - Le Mans, 2n al Cross Ouest France
    2007 - Belfast, 1r al Belfast International Cross Country
    2008 - Sevilla, 1r al Cross Internacional de Itálica
    2008 - Belfast, 1r al Belfast International Cross Country

## Millors marques

| Distància | Marca | Data | Seu |
| 1500 m | 3:37.6 | 14 Juny 2008 | Watford, Regne Unit |
| 3000 m | 7:30.95 | 28 Juliol 2009 | Mònaco |
| 5000 m | 12:50.72 | 14 Setembre 2007 | Brussel·les, Bèlgica |
| 10000 m | 28:03.46 | 13 Agost 2006 | Bambous, Maurici |

## Referències

* ↑ Kiplagat powers to world triumph. BBC Sport (2009-03-28). Recuperat el 2009-03-30.
* ↑ Kipsiro the standout in Uganda's Berlin line-up of 11 athletes Arxivat 2009-10-10 a Wayback Machine.. IAAF (2009-08-06). Recuperat el 2009-08-06.

## Enllaços externs

* IAAF, perfil de Moses Kipsiro
* Pace Sports Management Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine.
# Mussolet d'Albertine

El mussolet d'Albertine (Glaucidium albertinum) és una espècie d'ocell de la família dels estrígids (Strigidae). Habita la selva humida de l'est de la República Democràtica del Congo i Ruanda. El seu estat de conservació es considera gairebé amenaçat.

## Referències

* ↑ «Mussolet d'Albertine». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 4 febrer 2023 (català)
* ↑ «Owls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.1. International Ornithologists' Union, 01-01-2023. [Consulta: 17 gener 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 252. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Albertine Owlet. Glaucidium albertinum» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2022. [Consulta: 29 gener 2023].
# Mugdrum

Mugdrum en anglès, muc-dhruim en gaèlic escocès és una illa al·luvial deshabitada al mig de l'estuari del Tay a la costa est d'Escòcia. El seu nom significa espatlla de porc.
Mugdrum és de baixa altitud (4 metres) i pantanosa, separa el fiord del Tay en dos braços: el North Deep vers el nord i el South Deep, vers el sud, navegable entre l'illa i la ciutat de Newburgh. Era un alfac que a marea alta submergia, en plantejar canya es va facilitar la sedimentació i va esdevenir una illa permanent que cobreix una àrea de 32 hectàrees. Fins a l'any 1926, hi havia una granja de cultivar cereals, patates i naps al terra al·luvial de l'illa. Es feia la sega de canya per fer teulades. Actualment Mugdrum és una reserva natural sota la direcció de Tay Valley Wildfowlers' Association.

## Referències

* 1 2 «Historical perspective for Mugdrum Island». A: Gazetteer for Scotland. Ordnance Gazetteer of Scotland: A Survey of Scottish Topography, Statistical, Biographical and Historical (en anglès). 2002-2016. Edinburgh: Grange Publishing Works, 1882—1885 [Consulta: 27 agost 2016].
* ↑ Churchill Guest Winborne, Ivor. Third (and Final) Report of the Royal Commission Appointed to Inquire Into and to Report on Certain Questions Affecting Coast Erosion, the Reclamation of Tidal Lands, and Afforestation in the United Kingdom (en anglès). Londres: Royal Commission on Coast Erosion and Afforestation, Seashore, H. M. Stationery Office, 1911, p. 20, 30, 134.
* ↑ «Mugdrum Island». A Tour of Newburgh. Newburgh History Society. [Consulta: 28 agost 2016].

## Enllaços externs

* «Al Scottish Gazetteer» (en anglès). School of GeoSciences, University of Edinburgh i The Royal Scottish Geographical Society, Data incorrecta.
* «Tay Valley Wildfowlers' Association» (en anglès). [Consulta: agost 2016].
# Mosquiter camagrís

El mosquiter camagrís (Phylloscopus plumbeitarsus) és una espècie d'ocell de la família dels fil·loscòpids (Phylloscopidae). Es troba a l'est asiàtic. Nidifica a Mongòlia, Manxúria, el sud de Sibèria Oriental i Corea del Nord, i es desplaça al sud per passar l'hivern a la regió compresa des del sud de la Xina, inclosa l'illa de Hainan, fins a Indoxina i el nord de la península de Malaca. Els seus hàbitats principals són els boscos boreals, els boscos temperats, els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes, els manglars, els matollars de muntanya, els matollars temperats, les zones riberenques, les terres llaurades, les plantacions i els jardins rurals. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Mosquiter camagrís». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* ↑ «Bushtits, leaf warblers, reed warblers» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 16 octubre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 626. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Two-barred Warbler. Phylloscopus plumbeitarsus» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 11 setembre 2023].
# Muralles de la Vila Joiosa

Les Muralles de la Vila Joiosa són un conjunt defensiu emmurallat datat al segle xvi situat a la localitat de la Vila Joiosa (Marina Baixa, País Valencià). Es va obrir expedient per a la seua declaració com a Conjunt històric-artístic en 1978, i van ser declarades bé d'interès cultural amb la qualificació de Monument el 1985. En el seu origen, les muralles encintaven la ciutat amb quatre torrasses, tres d'elles orientades cara al migdia i l'altra, al nord, i dues torres que flanquejaven l'única porta d'accés. També es trobava un castell a ponent. L'emmurallament comptava amb contraparets en mamposteria en les seues dues terceres parts d'altura.
Les restes que queden de les muralles són la franja nord-oest amb una torrassa a la Plaça de la Generalitat a un extrem, i un altre al carrer del Pal, que és singular per ser el de major planta de tots. Així mateix, disposa d'una tronera de carreu; també estan localitzades i protegides restes de fonaments en trams diferents de la ciutat.

## Història

La construcció de les muralles es va realitzar entre 1551 i 1565. Amb anterioritat (almenys des de 1525) havia existit a la localitat un sistema de contenció defensiu no fortificat. En 1538 la ciutat va sofrir un greu atac barbaresc, el que va instar al fet que es realitzaren les primeres gestions per protegir el nucli poblacional. En 1551, es va dictar una Reial Orde per la qual es va ordenar la fortificació de la Vila Joiosa i altres localitats en la línia costanera entre les ciutats d'Alacant i València, tot això seguint el model Vauban. Amb anterioritat, la ciutat va disposar d'un castell defensiu, les restes del qual es van integrar en les muralles. Aquest castell datava de finals del segle xiv encomanat a l'Ordre de Sant Joan. Rafael Martí de Viciana assenyalava al segle xvi que el castell tenia una estructura poligonal amb torres quadrades i ixent corregut al capdamunt. No obstant això, en 1475 el castell ja estava afectat per greus danys i les últimes dades sobre el seu estat els va donar Pascual Madoz al segle xix.
Les muralles van sofrir greus danys durant la Guerra de Successió i, encara que van ser reparades després, ja no van lluir ni van servir com a sistema defensiu.

## Referències

* 1 2 URL de la referència: https://ceice.gva.es/va/web/patrimonio-cultural-y-museos/inventario-general. Data de consulta: 31 març 2023.
* 1 2 3 4 Azuar Ruiz, Rafael. Catálogo de monumentos y conjuntos de la Comunidad Valenciana (Paterna-Zucaina). II. Valencia: Consellería de Cultura, Educación y Ciencia de la Generalidad Valenciana, 1985, p. 854-857. ISBN 8450089387.
* ↑ Madoz, Pascual. Diccionario geográfico-estadístico-historico de España y sus posesiones de ultramar. XVI, 1850, p. 155.  « Formaven aquestes fortificacions [les muralles] un quadrat imperfecte, en cadascun dels angles ixents del qual s'alçava una torrassa, menys en el de l'oest, on existia un castell, que hui dia es veu enterament arruïnat. »
# Muralles de la Selva del Camp

Les Muralles de la Selva del Camp són un monument protegit com a bé cultural d'interès nacional del municipi de la Selva del Camp (Baix Camp).

## Descripció

La vila era totalment voltada de muralles, amb les corresponents torres de defensa, quadrades, amb merlets i part dels murs aprofitats per cases, obra baix medieval, de les quals en resten dues, una d'elles anomenada Torre de Casa Baró. Hi havia tres portals principals: el Sobirà, o Portal d'Amunt; el Jussà, o Portal d'Avall en sentit septentrió-migdia;i el de l’Arquebisbe, enfront al Castell. En època posterior se n'obriren altres(el de Sant Antoni, el Nou o de Mates, etc.) La línia de muralles pot resseguir-se pels Ravals de Sant Pere i de Sant Rafael, i pel passeig de Josep Cristià. Obra de paredat en verd, amb les torres reforçades amb carreus en els angles. Es conserven encara considerables vestigis a la banda de ponent-migdia, i altres més desfigurats a llevant, almenys en un total de set, i dos o més portals.

## Història

La vila i el terme de la Selva pertanyien al domini senyorial de l'arquebisbe i de l'Església de Tarragona. El Paborde era el representant de l'arquebisbe, amb autoritat pròpia i amb jurisdicció civil i criminal sobre els vassalls. La carta de repoblació de la vila de la Selva data del 1165. El 1307 hom feia referència al mur i a la vall i a la muralla vella ("Cum muro veteri") de la Selva. El paborde Guillem Sescomes, pels volts de 1374 va impel·lir els seus vassalls a restaurar les muralles de la vila, i també a reforçar totes les defenses existents. En els inicis del segle xv la població de la Selva del Camp es trobava en disposició de fer front a un setge o un assalt. Les muralles van ser reformades a l'època de la guerra dels Segadors, i també amb posterioritat. Les referències documentals de les muralles, valls, fosos, torres i portals són molt abundants surant el segle xiii i la primera meitat del XIV. Fins al sele XIX la vila conservà l'aspecte de plaça forta.

## Referències

* «Muralles de la Selva del Camp». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 abril 2012].

## Enllaços externs

* «Muralles de la Selva del Camp». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Muhammad I al-Rashid

Muhàmmad (I) ar-Raixid (àrab: أبو عبد الله محمد الرشيد باي, Abū ʿAbd Allāh Muḥammad ar-Raxīd Bāy) (Tunis, 1710 - 12 de febrer de 1759) fou bei de Tunísia de la dinastia dels beis husaynites de Tunísia, fill gran d'al-Hussayn (I) ibn Alí. La seva mare era genovesa.
El 8 de setembre de 1725 va arribar a la majoria d'edat legal i fou declarat hereu, amb títol de bay al-Mahal·la que va rebre el 1726, en perjudici de l'anterior hereu designat, el seu cosí Ali I. En ser enderrocat el seu pare el 1735 va dominar Sussa (1736 a 1739), i va acabar fugint a Algèria. L'agost de 1756 va obtenir el suport dels algerians (un exèrcit manat pel bei de Constantina) i va iniciar una revolta que el va portar a Tunis on va entrar el 2 de setembre de 1756. L'exèrcit algerià va saquejar la ciutat però a l'hora del repartiment del botí el bey algerià i al-Rashid es van enfrontar; els algerians van assetjar a al-Rashid a la ciutadella del Bardo, mentre el seu germà Ali (futur Ali II) va fugir a Sfax per reclutar un exèrcit. D'acord amb els algerians la milícia local turca es va apoderar de la kasbah i va instaurar un govern revolucionari que va fer regnat el terror durant unes setmanes. El cap d'aquest govern va decidir finalment atacar el Bardo on Muhammad al-Rashid es considerava el bei legítim; llavors va arribar Ali amb les tropes reclutades a Sfax, que va combatre a les indisciplinades tropes turques i algerianes amb èxit; els revolucionaris foren expulsats i els algerians es van retirar a canvi d'un pagament en diners, una indemnització de guerra i un tribut anual (dos carregaments d'oli d'oliva).
Muhammad va regnar en endavant ben auxiliat pel seu germà que era l'home fort del govern i hereu designat (des del 3 de setembre de 1756).
Muhammad va morir al palau del Bardo el 12 de febrer de 1759 deixant dos fills, Mahmud Pasha o Mahmud ibn Muhammad (bey 1814-1824) i Ismail Bey, que fou declarat hereu el 1815 pel seu germà però va morir el 3 de novembre de 1816 (el seu únic fill havia mort infant)
El va succeir el seu germà Ali II ibn Husayn.

## Bibliografia

* El Mokhtar Bey, Les Beys de Tunis 1705-1957. Tunis, 2002
# Mírtida d'Antèdon

Mírtida d'Antèdon (grec antic: Μυρτίς; segle vi aC) va ser una poetessa grega i presumptament mestra de Píndar i Corinna de Tànagra. Els estudiosos creuen que va ser la més primerenca en la línia dels poetes lírics que van sorgir del districte de Beòcia (Antèdon era una petita ciutat del districte de Beòcia, que uneix l'Àtica amb el nord-oest).
De la poesia de Mírtida, tot el que es coneix es pot suposar a partir del que parafraseja Plutarc (que també era beoci) d'un dels seus poemes en prosa. Plutarc cita Mírtida com a font de la història que explica per què les dones tenien prohibit de posar-se dretes en un bosc sagrat dedicat a un heroi local, Eunostos, a la ciutat beociana de Tànagra. El poema de Mírtida explica com una dona anomenada Ocna, cosina d'Eunostos, va ser rebutjada per ell i, enfadada i desesperada per l'amor no correspost, li va dir als seus germans que Eunostos l'havia violat, després de la qual cosa van matar a Eunostos, després d'ésser capturat pel seu pare. Ocna, demanant la compassió dels seus germans, va confessar la seva mentida; hom els va permetre d'exiliar-se, i Ocna va acabar la seva vida saltant d'un penya-segat.
Segons la Suïda, Mírtida va ser anomenada «de dolç so» per Antípatre de Tessalònica i «de veu clara» per Corinna. Pel que sembla, Corinna també va criticar Mírtida, com a dona, per aventurar-se a competir amb Píndar. Tacià, un retòric ambulant i apologista cristià del segle ii, diu que una estàtua de bronze de Mírtida era feta per l'escultor Boïsc, per la resta desconegut.

## Llegat

Mírtida figura entre les 1038 dones referenciades a l'obra d'art contemporani The Dinner Party (1979) de Judy Chicago. El seu nom hi és vinculat a Safo.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 Snyder, Jane McIntosh (1989). The Woman and the Lyre: Women Writers in Classical Greece and Rome. Carbondale, IL: Southern Illinois University Press. ISBN 9780809317066
* 1 2 3 4 Plant, Ian Michael, ed. (2004). Women Writers of Ancient Greece and Rome: An Anthology. London: University of Oklahoma Press. ISBN 978-0-8061-3621-9
* ↑ Segal, Charles (1989). "7 Choral Lyric in the Fifth Century". In Easterling, P.E.; Knox, B.M.W. The Cambridge History of Classical Literature – Early Greek Poetry (Volume 1, Part 1). Cambridge: Cambridge University Press. pp. 181–203. ISBN 9780521359818
* ↑ Myrtis a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1132
* ↑ «Tatien, Discours aux Grecs.». remacle.org. [Consulta: 7 febrer 2018].
* ↑ «Brooklyn Museum: Myrtis of Anthedon». www.brooklynmuseum.org. [Consulta: 7 febrer 2018].
* ↑ «The Dinner Party: From Creation to Preservation by Child, Charles: Merrell, London 9781858943701 Hard Cover, First Edition., Signed - Lippincott Books» (en anglès). www.abebooks.com. [Consulta: 7 febrer 2018].
# Negacionisme

* No s'ha de confondre amb Negació de l'Holocaust o Revisionisme històric.
El negacionisme és una actitud política de rebuig cap a algun fet o objectiu. L'oposició dels àrabs o palestins a l'existència, el reconeixement, o la negociació amb l'estat d'Israel es considera sovint una forma de negacionisme encara que això pot ser caracteritzat més específicament com a "negacionisme àrab" o "negacionisme palestí."
Hi ha altres situacions en el dret internacional que es consideren formes de negacionisme. Per exemple, una situació invertida de l'anterior, per la qual el govern israelià es nega a acceptar o negociar amb els palestins és una forma de rebuig o negació. Un altre cas comú de rebuig és una escola de pensament en relació amb els articles 2.4 i en l'article 51 de la Carta de les Nacions Unides, en relació amb l'ús de la força per part dels estats en el cas d'una ingerència humanitària. Aquests opositors rebutgen la Carta de l'ONU com una guia concreta perquè els estats l'acatin. Per tant, la Carta de les Nacions Unides no és eficaç en la regulació del comportament dels Estats.
En rares ocasions, el negacionisme pot aparèixer en contexts no relacionats amb el dret internacional, per exemple en relació amb el moviment antivaccinació. En general, l'orientació de la política caracteritzada com a "negacionista" es considera despectiva, ja que sovint ve amb la implicació que els seus seguidors no són gens raonables.
El 2021, el mot negacionisme va ser triat com a neologisme de l'any en català.

## Referències

* ↑ «PA ‘Rejectionism’ May Boomerang» (en anglès). Arutz Sheva, 02-07-2011. [Consulta: 23 abril 2013].
* ↑ «On Arab Rejectionism» (en anglès). danielpipes.org, 01-12-1997. [Consulta: 23 abril 2013].
* ↑ «Palestine Papers Confirm Israeli Rejectionism» (en anglès). Common Dreams, 26-01-2011. Arxivat de l'original el 1 de desembre 2013. [Consulta: 23 abril 2013].
* ↑ «Rogue States, Weapons of Mass Destruction, and Terrorism: Was a Security Council Approval Necessary for the Invasion of Iraq ?» (en anglès). heinonline.org, 2004. [Consulta: 23 abril 2013].
* ↑ «Vaccine Rejectionism Spectrum Disorder» (en anglès). Autism News Beat, 26-03-2011. Arxivat de l'original el 9 de setembre 2015. [Consulta: 23 abril 2013].
* ↑ «‘Negacionisme’ és el nou neologisme d’aquest any». El Punt Avui, 21-12-2021. [Consulta: 2 març 2023].

## Vegeu també

* Anticatalanisme
# Negacionisme de la COVID-19

El negacionisme de la COVID-19 és el pensament dels que neguen la veracitat de la pandèmia de la COVID-19 o, si més no, neguen que les morts es produeixin com o tant com assegura l'Organització Mundial de la Salut. Declarar que la pandèmia de la COVID-19 ha estat falsificada, exagerada o mal descrita és una manera de pensar pseudocientífica. Alguns famosos que han destacat com a negacionistes de la COVID-19 són Elon Musk, l'expresident estatunidenc Donald Trump, i l'expresident brasiler Jair Bolsonaro.

## Vegeu també

* Desinformació sobre la COVID-19

## Referències

* ↑ Friedman, Uri. «The Coronavirus-Denial Movement Now Has a Leader» (en anglès americà). TheAtlantic, 2020. [Consulta: 25 abril 2020].
* ↑ Phillips, Tom (en anglès) The Guardian, 2020. ISSN: 0261-3077.
* ↑ Phillips, Tom; Briso, Caio Barretto (en anglès) The Guardian, 2020. ISSN: 0261-3077.
* ↑ Walsh, Joe. «Elon Musk's False Covid Predictions: A Timeline» (en anglès). Forbes. [Consulta: 17 febrer 2022].
* ↑ «Don't Be Shocked Trump Lied About COVID On Tape. Be Horrified That It Won't Matter» (en anglès). www.wbur.org. [Consulta: 17 febrer 2022].
* ↑ «Six months of Trump's Covid denials: 'It'll go away … It's fading'» (en anglès). The Guardian, 29-07-2020. [Consulta: 17 febrer 2022].
* ↑ «Bolsonaro's most controversial coronavirus quotes» (en anglès). France 24, 19-06-2021. [Consulta: 17 febrer 2022].
# Salvador Abril i Blasco

Salvador Abril i Blasco (València, 1862-1924) fou un pintor i ceramista valencià.
Va estudiar a l'Escola de Belles Arts de Sant Carles de la seva ciutat natal, especialitzant-se en la pintura de marines. Va concórrer amb assiduïtat a les Exposicions Nacionals de Belles Arts, i va obtenir tercera medalla en l'edició de 1887 amb el quadre En alta mar. Va repetir el guardó el 1890, el 1892 va obtenir medalla de segona classe amb El xoc i va ser condecorat en les de 1901 i 1904. També va concórrer a les exposicions de Belles Arts de València, en què va ser premiat en 1879, 1880 i 1910. Va ser professor de l'Escola de Belles Arts i Oficis de Granada i director de la d'Arts i Indústries Valenciana. Va alternar la carrera docent amb la seva activitat com a pintor i ceramista, arribant a ser un gran especialista en aquesta última matèria, de la qual va publicar el llibre Ceràmica de l'Alhambra.

## Obres més conegudes

* En alta mar, o A la deriva, oli sobre llenç, 250 x 400 cm, 1887
* El xoc, oli sobre llenç, 230 x 400 cm, 1892

## Bibliografia

* Alcahalí, Baró de, Diccionario biográfico de artistas valencianos, València, Federico Doménech, 1897, pàg. 44.
* Garín Ortiz de Taranco, Felipe Maria, Pintores del mar. Una escuela española de marinistas, València, Institució Alfons el Magnànim, 1950, pp. 30-33.
* Ossorio i Bernard, Manuel, Galería biográfica de artistas españoles del siglo XIX [1883-1884], Madrid, Giner, 1975, pàg. 2.
* Pantorba, Bernardino de, Historia y crítica de las Exposiciones Nacionales de Bellas Artes celebradas en España [1948], Madrid, Jesús Ramón García-Branca, 1980, pàg. 363.