OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Kita (Mali)

Kita és una ciutat de Mali, capital del cercle de Kita; es troba a la regió de Kayes a la línia fèrria de Dakar a Bamako. Al cens del 2006 figura amb 41.641 habitants.
El primer explorador de la regió fou Eugene Mage el 1864. Joseph Gallieni fou el primer a arribar a la regió amb ànim de conqueridor el 20 d'abril de 1880. Després de travessar el riu Bafing a Toukoto els expedicionaris van entrar en una plana al final de la qual estava el massís de Kita. Kita era un regne que tenia per capital a Makadiambougou amb muntanyes a un costat i turons a l'altre. El rei de facto era Tokonta doncs el rei legítim estava a Nahalla, sent Tokonta el principal dels caps del país, si bé era considerat el rei efectiu. Tokonta va allotjar als francesos en una casa espaiosa.
Kita no era el nom de cap població sinó del país format per diverses poblacions separades d'uns tres-cents metres una de l'altra; la regió era travessada per caravanes entre l'alt Senegal i el Níger i era un lloc estratègic. La fortalesa tuculor de Mourgoula controlava tota la zona i podia rebre ajut de més al nord de Nioro, on governava Mountaga, germà d'Ahmadou de Ségou. Tokonta estava en guerra amb una població propera, Goubanko (a dues hores i mitja de camí cap a l'est), fundada per refugiats peuls als quals havia acollit quan fugien d'Alfa Usman, un lloctinent d'al-Hadjdj Umar; però els havia exigit dures condicions; els refugiats van prosperar, van acollir a altres fugitius bambares i malinkes, i es van oposar a les exigències del rei, que eren injustes. La guerra va esclatar i el rei va fer aliança amb l'almamy de Mourgoula. El 1879 després d'un setge, els habitants de Goubanko, van rebutjar l'exèrcit de Kita. El rei pretenia ara acceptar el protectorat francès a canvi de la seva ajuda contra la població rebel. Però Gallieni va subornar a l'entorn reial, i al mateix temps va començar a negociar amb Goubanko i amb el rei de Nahalla. Finalment Tokonta va acceptar signar el tractat de protectorat, el qual va tenir lloc a Makadiambougou el 25 d'abril de 1880. Com que era una població ben situada i saludable (si bé la temperatura pujava al migdia fins als 40 graus) s'havia previst la instal·lació d'un fort en uns terrenys que el rei va cedir.
Kita va ser una posició important durant tota la colonització francesa. Les poblacions es van anar ajuntant per noves construccions. Una llei francesa de 18 de novembre de 1955 va esdevenir municipi (comuna) dirigida per un alcalde, nomenat pel cap del territori; l'alcalde estava assistit per un consell municipal elegit per un col·legi únic. En el Mali independent la llei de 2 de març de 1966 va establir un règim comú per totes les comunes creades abans de 1960. Un consell municipal elegit designa en el seu si l'alcalde i un o més adjunts.

## Referències

* "Mission d'exploration du Haut-Niger: voyage au Soudan français (Haut-Niger et pays de Ségou) 1879-1881", pel comandant Gallieni
# Kita

«Kita» té aquests significats:
* Kita (Kyoto), un districte de Kyoto.
* Kita (Mali), una ciutat de Mali.
* Kita (Osaka), un districte d'Osaka.
* Kita (Tòquio), un municipi i districte especial de Tòquio.
* Kita-Kyūshū, una ciutat de l'illa de Kyūshū al Japó.
* Kita-dake o Kitadake, la segona muntanya més alta del Japó.
* Kita (futbolista), sobrenom amb què és conegut João Leithardt Neto (1958-2015), futbolista brasiler.
# Kita (Kyoto)

Kita (北区, Kita-ku) és un dels 11 districtes ubans de la ciutat de Kyoto, capital de la prefectura homònima, a la regió de Kansai, Japó. És el tercer districte amb més superfície de la ciutat després d'Ukyō i Sakyō. A Kita s'hi troben monuments com el Kinkakuji o el santuari de Kamo. El nom del districte, Kita, es pot traduir al català com a "Nord", fent referència a la seua situació geogràfica.

## Geografia

El districte de Kita es troba localitzat a la part central de la ciutat de Kyoto. La part meridional del districte es troba densament urbanitzada i sobre terreny pla, a la coneguda com foia de Yamashiro, mentres que la part septentrional és de caràcter muntanyós, menys urbanitzada i habitada. Per Kita passen els rius Kamo i Tenjin i s'hi troben els monts Kinugasa, Funaoka i Sajikigatake, el punt més alt del districte. El terme del districte de Kita limita amb els d'Ukyō al nord i a l'oest; amb Sakyō a l'est i amb Kamigyō i Nakagyō al sud.

### Barris

* Kami-Gamo (上賀茂)
* Ōmiya (大宮)
* Takagamine (鷹峯)
* Kinugasa (衣笠)
* Taishōgun (大将軍)
* Taihō (待鳳)
* Shichiku (紫竹)
* Hōtoku (鳳徳)
* Motomachi (元町)
* Rakushi (楽只)
* Kashiwano (柏野)
* Murasakino (紫野)
* Shimei (紫明)
* Izumoji (出雲路)
* Nakagawa (中川)
* Onogō (小野郷)
* Kumogahata (雲ケ畑)

## Història

La zona on actualment es troba el districte de Kita va formar part fins a l'era Meiji dels ja desapareguts districtes d'Otagi i de Kadono, a l'antiga província de Yamashiro. Respecte a l'integració del territori actual de Kita a la ciutat de Kyoto, es pot afirmar que la gran part va ser l'any 1931 al districte de Kamigyō, tot i que hi han barris com Kinugasa que es van integrar a la ciutat el 1918 o Kumogahata, el 1949. L'actual districte es creà l'1 de setembre de 1955 arran d'una escissió del districte de Kamigyō.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1980 |
| n/a | n/a | n/a | n/a | 123.230 | 135.681 | 136.181 |
| 1990 | 2000 | 2010 | 2020 | 2030 | 2040 | 2050 |
| 127.348 | 126.125 | 122.037 | 116.442 | - | - | - |

## Transport
### Ferrocarril

* Metro de Kyoto
** Kitaōji - Kitayama
* Ferrocarril Elèctric de Kyoto-Fukui (Keifuku)
** Tōjiin・Ritsumeikan - Kitano-Hakubaichō

### Carretera

* Nacional 162 - Nacional 367
* Xarxa de carreteres prefecturals de Kyoto

## Referències

* ↑ https://www.post.japanpost.jp/cgi-zip/zipcode.php?pref=26&city=1261010&cmp=1
* ↑ Statistics Bureau of Japan
# El Barrio

José Luis Figuereo Franco, "Selu" és un cantautor espanyol de flamenc fusionat.
Amb tan sols 9 anys i al so d'una guitarra sense acords, comença a fer els seus primers passos en la penya flamenca La Perla de Cai, i amb 14 anys agafa la seva guitarra amb rumb als tablaos de Còrdova i Madrid, acompanyant a artistes com Juana la del Revuelo i 4 anys més tard amb bailaores com Antonio Canales i Sara Baras. Cansat de ser guitarrista, grava una maqueta animat pel seu cosí Diego Magallanes (productor d'alguns dels seus discos) i l'envia a la casa Edicions Senador. Mentrestant, es guanya la vida com a soldador, fins que la casa discogràfica el crida per gravar Yo Sueno Flamenco l'any 1996.
Es posa el nom de El Barrio en honor del seu barri de Santa María i llança el seu primer disc, i va tenir temps de presentar-lo a petites sales de la capital d'Espanya.

## Àlbums d'estudi

* Yo sueno flamenco (1996)
* Mi secreto (1998)
* Mal de amores (1999)
* La fuente del deseo (2000)
* Me voy al mundo (2002)
* Ángel malherido (2003)
* Las playas de invierno (2005)
* La voz de mi silencio (2007)
* Duermevela (2009)
* Espejos (2011)
* Hijo del Levante (2014)
* Las costuras del alma (2017)

## Referències

* ↑ Cabezas, Dani. «El Barrio: "Soy un currante, todo lo que tengo me lo he ganado"». 20 minutos, 24-12-2009. [Consulta: 26 febrer 2019].
* ↑ «El Barrio presenta 'Las costuras del alma'». Telemadrid, El Barrio presenta 'Las costuras alma'. [Consulta: 26 febrer 2019].
# La gitana

* Per a altres significats, vegeu «La gitana, Isidre Nonell».
La gitana és una escultura urbana coneguda a l'entrada del carrer Gascona (Oviedo), des del carrer Jovellanos, a la ciutat d'Oviedo, Principat d'Astúries, Espanya, és una de les més d'un centenar que adornen els carrers de l'esmentada ciutat espanyola. L'escultura, feta de bronze, és obra de Sebastián Miranda y Pérez-Herce, i està datada la seua inauguració l'any 2005. Es tracta d'una còpia moderna, de mida més gran que l'original, que es va dur a terme després de la mort de l'escultor, a petició de l'associació de sidreries del carrer Gascona, també conegut com a “Bulevard de la sidra”, a l'Ajuntament d'Oviedo un cop va adquirir els drets de reproducció de deu obres del cèlebre escultor, entre les quals es trobava aquesta. L'obra presenta una placa de bronze als peus en la qual es llegeix: "GITANA / SEBASTIAN MIRANDA / Oviedo / 1885 - 1975"

## Referències

* 1 2 3 4 «Escultura «La gitana»» (en espanyol europeu), 05-07-2018. [Consulta: 27 desembre 2018].
* 1 2 «Escultura p�blica en Oviedo». Arxivat de l'original el 2014-07-17. [Consulta: 27 desembre 2018].
# Jack Parker (corredor de tanques)

Jack Parker (Richmond upon Thames, 6 de setembre de 1927 - 20 de febrer de 2022) va ser un atleta anglès especialista en les curses de tanques, que va competir durant la dècada de 1950.
Durant la seva carrera esportiva va prendre part en dues edicions dels Jocs Olímpics d'Estiu, el 1952 i el 1956, on fou eliminat en sèries en els 110 metres tanques.
En el seu palmarès destaca una medalla de plata en els 110 metres tanques al Campionat d'Europa d'atletisme de 1954. Aquell mateix any fou quart als Jocs de la Commonwealth. El 1954 i 1955 es proclamà campió britànic de les 120 iardes tanques.

## Millors resultats

* 110 metres tanques. 14.3" (1955)

## Referències

* ↑ Sheridan, Michael. Who's who of British international athletes (men and women) 1945-1960. Congresbury: M. Sheridan, 2010, p. 82. ISBN 978-0-9536597-5-3.
* 1 2 «Olympedia – Jack Parker». [Consulta: 28 novembre 2021].
* ↑ «Frederick John Parker | Commonwealth Games Federation» (en anglès). Arxivat de l'original el 2019-04-14. [Consulta: 28 novembre 2021].
* ↑ «British Athletics Championships 1945-1959». [Consulta: 28 novembre 2021].
* ↑ «Track and Field Statistics». [Consulta: 28 novembre 2021].
# Dan Simmons

Dan Simmons (Peoria, Illinois, EUA, 4 d'abril del 1948) és un escriptor estatunidenc. La seva obra comprèn moltes obres de ciència-ficció, la més coneguda de les quals és Hiperió, guanyadora dels premis Hugo i Locus de ciència-ficció del 1990. Hiperió és la primera novel·la de la tetralogia Els cants d'Hiperió, completada per La caiguda d'Hiperió, Endimió i L'ascens d'Endimió. A més de ciència-ficció, Dan Simmons ha conreat altres gèneres, com ara la fantasia, el terror o la novel·la policíaca.

## Biografia

Va néixer el 4 d'abril de 1948, a Peoria, Illinois, Estats Units d'Amèrica. Va viure i créixer a diverses ciutats del Midwest, entre elles Brimfield (Illinois). Dan va obtenir el títol de B.A. en llengua anglesa (equivalent a una llicenciatura). Va guanyar un premi "Phi Beta Kappa" durant el segon any per la seva excel·lència en ficció, periodisme i art.
El 1971 va obtenir el títol de mestratge en Educació per la Universitat Washington a Saint Louis. Després d'això va treballar durant 18 anys com a mestre d'ensenyament primari.
La primera obra publicada de Dan Simmons va veure la llum el 15 de febrer de 1982, el dia que la seva filla Jane Kathryn nasqué. Dan Simmons esdevé escriptor amb dedicació exclusiva el 1987, i viu al Front Range de Colorado.

## Obres
### Els Cants d'Hiperió

* Hiperió (1989) - Premi Hugo 1990, Premi Locus 1990 (Ciència Ficció)
* La caiguda d'Hiperió (1990)
* Endimió (1996)
* L'ascens d'Endimió (1997)

### Ilium/Olympos

* Ilium (2003) - Premi Locus 2004
* Olympos (2005)

### Joe Kurtz

* Hardcase (2001)
* Hard Freeze (2002)
* Hard as Nails (2003)

### Altres llibres

* Song of Kali (1985) - Premi Mundial de Fantasia 1986
* Carrion Comfort (1989) - Premi Bram Stoker 1989
* Phases of Gravity (1989)
* Entropy's Bed at Midnight (1990)
* Prayers to Broken Stones (1990, col·lecció de novel·les curtes)
* Summer of Night (1991)
* Summer Sketches (1992, col·lecció de novel·les curtes)
* Children of the Night (1992) - Premi Locus 1993 (Terror)
* Lovedeath (1993, col·lecció de novel·les curtes)
* The Hollow Man (1992)
* Fires of Eden (1994)
* The Crook Factory (1999)
* Darwin's Blade (2000)
* A Winter Haunting (2002)
* Worlds Enough & Time (2002, col·lecció de novel·les curtes)
* The Terror (2007)
* Drood (pendent de publicació)

## Enllaços externs

* Web oficial de Dan Simmons Arxivat 2020-05-24 a Wayback Machine.(anglès)
# Abdullah Khan (Horda d'Or)

Abdullah Khan (segle xiv) fou kan de l'Horda d'Or, aparentment un titella designat per Mamai que probablement era un parent seu. Howorth diu que era nebot de Mamai i de la família de Tuka Timur (germà de Batu Khan), i a crònica de Troitski l'anomena com Audulia.
Quan Murad Khoja es va enfrontar a Mamai el 1362, aquest darrer hauria agafat el poder per un moment, i Faehn va publicar una moneda amb el nom de Mamai datada el 1362; però finalment va posar al tron a Abdulla. Mentre Murad Khoja, Kutlugh Khoja, Pulad Khoja i Aziz Shaykh governaven a Nova Sarai i la part occidental de l'Horda, Mamai, sota el cobert d'Abdullah, dominava les terres més enllà del Volga, establint-se a tota la zona amb els clans que el va seguir. Pels volts d'aquell any (1362) va derrotar Murad i li va causar moltes baixes però l'any següent va passar just al revés.
Abdullah apareix en monedes el 764 de l'hègira (1363) i en aquest any i el següent va encunyar a Azak i Nova Sarai el que suggereix que en algun moment Mamai va ocupar la capital a Pulad Khan, però degué ser per poc temps doncs la resta de les monedes ja estan encunyades a "l'Horda" el que suggereix que no tenia una seu fixa, i que vivia com a nòmada. El 1365 i 1366 va encunyar a Yanghicher (nom musulmà Shahr al-Jadid)), lloc situar a l'est; no hi ha monedes del 1367, però el 1368 encunyava altre cop a Azak. Les seves darreres monedes són de 1369. No se sap si va morir (i en aquest cas com) o bé fou deposat per Mamai.

## Referències

* 1 2 Howorth, Henry Hoyle. History of the Mongols, from the 9th to the 19th Century. Part II, division I. The so-called tartars of Russia and Central Asia. Londres: Longmans, Green and Co, 1880.
# Convent dels Frares d'Escala Dei

El Convent dels Frares d'Escala Dei és un edifici del municipi de Castelldans (les Garrigues) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici d'un convent transformat actualment en habitatges. La façana aprofita els carreus de l'antic convent; de fet tan sols en queden alguns elements arquitectònics de la cornisa que hi ha a tota la façana, els arcs, quasi tots modificats, i algunes finestres. El convent va ser construït amb les pedres del castell i d'una església anterior.
La major part són cases de pedra, destaca el gran nombre d'elements antics de tipus decoratiu i arquitectònic. La casa principal sembla que era la número 17, de la qual avui en resta una porta flanquejada per pilastres. Algunes estan en obres o hi han col·locat cellers. Hi ha diversos escuts d'Escaladei datats entre 1660 i 1663. El denominador comú entre aquests escuts és l'escala acompanyada de vegetació i d'altres personatges.

## Història

Jurisdicció senyorial del prior d'Escaladei. En aquest lloc hi havia una dependència del priorat on s'hi han construït moltes cases, aprofitant el que en quedava aleshores.
Durant la desamortització de Mendizábal el 1836, passà a mans privades i es convertí en una illa de cases.

## Referències

* 1 2 3 4 «Convent dels Frares d'Escala Dei». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 febrer 2016].
# Convent dels Franciscans de Zarautz

El Convent franciscans de Sant Joan Baptista és un edifici situat en la localitat guipuscoana de Zarautz, al País Basc. En el seu interior alberga una important biblioteca.
L'església és d'estil neoclàssic. L'edifici va ser fundat per Juan de Manzisidor, natural de la localitat, secretari i conseller del rei Felip III.
Set anys després l'ocuparien els franciscans. Va ser utilitzat com a hospital i magatzem pels francesos durant la guerra de la Convenció els qui posteriorment ho van saquejar portant-se una gran quantitat de relíquies portades des de Flandes pel seu fundador.
El conjunt està format per l'Església, Convent i Col·legi. La primera té una planta de creu llatina amb els braços del creuer curts i amples. Les tres naus estan cobertes amb voltes d'aresta. La nau principal és més ampla i deixa anar que les laterals que queden dividides per grans pilars rectangulars de diferents grandàries. Les nombroses reformes realitzades fa que sigui un conjunt complex de difícil adscripció estilística.
Destaca el tríptic flamenc signat per Antonio Blocklandt en 1577 on es representa el següent:
* Part esquerra: les Pasqües de la Nativitat
* Part central: Pentecosta
* Part dreta: Resurrecció
El 1830 va ser reformat i el 1959 es va ampliar la nau de l'església amb l'annexió d'una ala del claustre i del pati i es va construir la façana actual.

## Referències

* 1 2 «IGLESIA Y CONVENTO DE SAN JUAN BAUTISTA Franciscanos Iglesia y convento de San Juan Bautista». Arxivat de l'original el 2015-12-22. [Consulta: 10 novembre 2015].
# Cogoma (desambiguació)

«Cogoma» té aquests significats:
En Micologia hi ha diferents espècies de bolets que contenen els mots cogoma al seu nom comú. Es tracta de bolets anuals, de carn filamentosa, de làmines primordialment lliures, volva membranosa i anell patent. Són bolets micorrízics. Hi ha algunes espècies que es consideren cogomes però que en el seu nom comú no hi ha la paraula cogoma.
Les espècies de cogomes més corrents són:
* Cogoma (Amanita phalloides var. alba)
* Cogoma groga (Amanita citrina)
* Cogoma verda (Amanita phalloides), també anomenada farinera borda
* Cogoma violàcia (Amanita porphyria)
* Cogoma esquamosa (Amanita lepiotoides)
* Cogoma pudent (Amanita virosa)
* Cogoma vernal (Amanita vidua)
* Cogomassa (Amanita verna)
* Cogoma d'estepa (Amanita ponderosa), gurumelo
Altres espècies de fongs amb les mateixes característiques de les cogomes (i que es consideren cogomes encara que no consti en el seu nom comú):

## Referències

* ↑ Gràcia, Enric. La Clau dels Bolets: Identifica'ls de la mà d'Enric Gràcia. II. El Papiol: Editorial Efadós, 2022. ISBN 978-84-18243-12-7.
# Condemios de Abajo

Condemios de Abajo és un municipi de la província de Guadalajara, a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 33 | 32 | 28 | 29 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Guadalajara (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 2 maig 2021].
# Condecoració Territorial

La Condecoració territorial (TD) era una medalla del Regne Unit concedida per haver prestat llargs serveis a la Força Territorial i al seu successor, l'Exèrcit Territorial. Els homes que rebien la condecoració territorial tenien deret a fer servir les lletres TD darrere el seu nom.

## Bibliografia

* J M A Tamplin, La Condecoración Territorial, 1908-1930 (Territorial Decoration, 1908-1930)(1983), (Spink: London)

## Enllaços externs

* Regiment reial de Surrey- Condecoracions i medalles territorials Arxivat 2012-02-04 a Wayback Machine.
* Winston Churchill rebent la Condecoració Territorial Arxivat 2008-09-12 a Wayback Machine.
# Corneli Sever

Corneli Sever (en llatí Cornelius Severus) va ser un poeta romà, de l'època d'August, contemporani d'Ovidi, que el menciona. També en parla Quintilià.
Va ser, segons Quintilià, l'autor d'un poema titulat Bellum Siculum, sobre les guerres de Sicília. Ovidi diu que va escriure un llarg poema sobre els antics reis de Roma, potser titulat Res Romanae. Sèneca cita un fragment d'un altre poema, unes vint-i-cinc línies, sobre la mort de Ciceró. També diu que va escriure un poema sobre l'Etna (Aetna) però potser es trobava dins de l'obra Bellum Siculum.

## Referències

* ↑ Kenney, Y.J. «Cornelius Severus by Hellfried Dahlmann». The Classical Review, 28, 1978, pàg. 155.
# Cor de penya

El cor de penya, cor de roca, trencapedres, pinell de roca, pinzell de roca o pericó pinzell (Hypericum ericoides) és una planta herbàcia de la familia de les clusiàcies, abans anomenada "hipericàcies".

## Distribució i hàbitat

És una planta del Mediterrani occidental que es troba principalment al País Valencià. Viu als badalls de penyes i fissures de roques calcàries als llocs assolellats.

## Descripció

És una mata llenyosa petita molt ramificada des de la base, o xilopodi, de poc creixement anual. D'uns 20 cm d'alçada, sembla un bruc per la forma. Les fulles són nombroses, estretes, curtes i glauques de 2 a 6 mm de llargada i 1 mm d'amplada. Es cria en clavills o xicotetes.
Floreix durant l'estiu del juny a l'agost amb boniques floretes grogues de cinc pètals.

## Usos medicinals

El cor de penya s'utilitzava antigament a l'herboristeria tradicional casolana. Per a ús medicinal es recol·lectava la planta sencera, amb les arrels. L'origen d'un dels noms d'aquesta planta "trencapedres" rau en el fet que ha estat emprada per a dissoldre les pedres del ronyó. S'ha utilitzat també per a millorar la circulació de la sang i per a incrementar l'apetit.

## Vegeu també

* Pericó (planta), espècie similar

## Referències

* ↑ Plantes, arbusts i arbres de la Serra de Crevillent
* ↑ «Arbres i Plantes de les serres de Manuel». Arxivat de l'original el 2008-08-28. [Consulta: 16 març 2009].
# Cor de pirata

Cor de pirata (títol original en alemany, Störtebeker) és una minisèrie de televisió germanocatalana dirigida per Miguel Alexandre. S'ha doblat al català.

## Sinopsi

Ambientada a l'Europa del segle xiv, la vida del jove Klaus Störtebeker, fill d'un pescador, canvia dràsticament quan els seus pares són assassinats pel despietat clan Wallenrod. Des d'aquell dia, el nen decideix fer justícia contra el despotisme. Uns anys més tard, Störtebeker es retroba amb la seva estimada de la infància, l'Elisabeth. L'alegria de tornar-la a veure s'esvaeix ràpidament quan s'assabenta que es casarà per la força amb el seu principal enemic, en Simon de Wallenrod.

## Repartiment

* Ken Duken: Klaus Störtebeker
* Claire Keim: Elisabeth Preen
* Gottfried John: Konrad von Wallenrod
* Miguel Herz-Kestranek: Hermann Preen, pare de l'Elisabeth
* Stephan Luca: Simon von Wallenrod
* Frank Giering: Jan Broderson, germà d'en Klaus
* Timo Dierkes: Bruder Wigbold
* Jochen Nickel: Gödeke Michels
* Marissa Duken: Sigrid
* Antonio Wannek: Erik
* Pepa López: Maria

## Referències

* ↑ «Störtebeker». filmportal.de. [Consulta: 10 novembre 2023].
* ↑ «"Cor de pirata", a "Grans històries europees"». TV3, 09-09-2015. [Consulta: 10 novembre 2023].
* ↑ «Störtebeker» (en alemany). [Consulta: 10 novembre 2023].
# Corts de Tortosa (1495)

Les Corts Catalanes varen ser convocades pel rei Ferran el Catòlic, primer foren convocades a Girona però per certes disputes foren prorrogades i convocades al 30 d'octubre de 1495 a Tortosa.
Ciutats i viles reials convocades a Corts Generals de 1495:
Barcelona, Lleida, Tortosa, Girona, Perpinyà, Vic, Vilafranca del Penedès, Cervera, Manresa, Besalú, Prats de Rei, Olot, Torroella de Montgrí, Figueres, Talarn, Cabra, Berga, l'Arboç, Santpedor, Puigcerdà, Cotlliure i Vilafranca de Conflent.
Les Corts de Tortosa de 1495 obtingueren el compromís del rei Ferran de no expulsar els "moriscos" de Catalunya, compromís reeditat el 1503 per les Corts de Barcelona.

## Referències

* ↑ Història de manresa

## Bibliografia

* La Diputació del General de Catalunya (1413-1479)