OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Galligants

El Galligants és un dels quatre rius de Girona. El Galligants neix a les Gavarres i s'escola fins al pla de Girona a través de la vall de Sant Daniel, on s'uneix al riu Onyar i aquest alhora ho fa al Ter al cap de pocs metres. El tram urbà del riu se situa entre els burgs medievals de Sant Feliu i de Sant Pere.
Té un pendent molt gran entre 12% i 14%, fet que sempre ha estat una amenaça per a la ciutat. L'any 1843 el Galligants fou el causant d'una de les pitjors inundacions de la ciutat fins a quatre metres, en la qual es negaren els barris de Sant Pere i de la Barca i moriren com a mínim 115 persones de la classe obrera o fins a 130 segons les fonts. El total de cases arrasades per l'avinguda del Galligants va ser de 22, entre la plaça de Sant Pere i els carres de Llop i Bellaire. A més, van quedar 150 cases en estat ruïnós a la zona dels carrers de la Barca, Pou Rodó, Sant Narcís, Llop, Rosa i Pujada de Santa Llúcia.
El 2013 s'ha restaurat la riba esquerra i el camí per vianants fins a la plaça de les Sardanes a Sant Daniel, dins del marc del projecte transfronterer Res'pir, destinat a restaurar els intineraris naturals i fomentar el turisme actiu i de natura. La confluència amb l'Onyar, canalitzada i soterrada, forma una barrera infranquejable per a la fauna aquàtica. A més, la sedimentació va fer desaparèixer tots els gorgs permanents, que eren hàbitats importants i refugis per als peixos i s'estudia com restablir-los.

## Afluents

* torrent de Campdorà
* riera de Sant Miquel
* torrent Estela
* riera de can Llinàs
* riera de la Torre
* riera del Polvorí
* torrent del Calvari
* torrent de Santa Margarida.

## Referències

* ↑ «Galligants». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Riuada del Riu Galligants a Girona 18-19 setembre 1843» (pdf). Fitxa informativa de les marques de l'aigua al territori p. 10. Agència Catalana de l'Aigua (ACA), s.d. [Consulta: 2 octubre 2019].
* ↑ Riuada del Riu Galligants (ACA), s.d., p. 1, 7.
* ↑ Riuada del Riu Galligants (ACA), s.d., p. 2.
* ↑ Nadal, Jordi «Restauren el marge esquerre del riu Galligants a Girona». El Punt Avui, 07-11-2013, pàg. 17.
* ↑ Pou i Rovira, Quim; et alii. Restauració i recuperació d'hòbitats i espècies aquàtics d'interès a la Vall de Sant Daniel. Girona: Ajuntament de Girona, novembre 2013, p. 21. Arxivat 2017-10-31 a Wayback Machine.
* ↑ Pou i Rovira et allii, 2013, p. 19-20, 27.
* ↑ Xunclà, Fèlix; Parés, Assumpció Parés. «El pont de la Font del Bisbe». Els ponts de Girona. [Consulta: 3 octubre 2019].
* ↑ Riuada del Riu Galligants (ACA), s.d., p. 1.
# GY d'Andròmeda

GY d'Andròmeda (GY Andromedae) és una estrella variable del tipus Alfa2 Canum Venaticorum de la constel·lació d'Andròmeda. La seva claror fluctua entre les magnituds 6,27 i 6,41. Pertany al grup de les estrelles CP (de l'anglès chemically peculiar stars: 'estrelles químicament peculiars'). La seva característica més xocant és la presència de l'element prometi en el seu espectre d'emissió. És també una estrella binària espectroscòpica amb un període amb un període d'almenys 273 dies i una excentricitat de 0,47.

## Referències

* ↑ «The Relation between Rotational Velocities and Spectral Peculiarities among A-Type Stars». The Astrophysical Journal Supplement Series, 01-07-1995, pàg. 135–172. DOI: 10.1086/192182.
* 1 2 3 4 5 6 Afirmat a: Gaia Data Release 2. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 25 abril 2018.
* ↑ Oleg Kochukhov «Interferometry of chemically peculiar stars: theoretical predictions versus modern observing facilities» (en anglès). Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, 2, 23-07-2014, pàg. 1629–1642. DOI: 10.1093/MNRAS/STU1259.
* ↑ Ulrich Bastian «catàleg Tycho-2». Astronomy and Astrophysics, 01-03-2000, pàg. L27-L30.
* 1 2 3 Margo Aller «A model atmosphere analysis of the Ap stars HR 465» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 1972, pàg. 248–260.
* ↑ «Rotational velocities of A-type stars in the northern hemisphere. II. Measurement of v sin i» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 3, 01-10-2002, pàg. 897-911. DOI: 10.1051/0004-6361:20020943.
* ↑ «Pulkovo Compilation of Radial Velocities for 35 495 Hipparcos stars in a common system» (en anglès). Astronomy Letters, 11, 01-11-2006, pàg. 759–771. DOI: 10.1134/S1063773706110065.
* Aller, M. F. 1971. "Promethium in the star HR465", Sky & Telescope, vol.41, pp.220-222
* Scholz, G., 1978, "Spectroscopic investigations of the magnetic AP star HD 9996", Astronomische Nachrichten, vol. 299, num. 2. pp. 81-85.
# Garniga Terme

Garniga Terme és un municipi italià, dins de la província de Trento. L'any 2007 tenia 384 habitants. Limita amb els municipis d'Aldeno, Cimone i Trento.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2005- | Andrea Friz | Llista cívica |
# José Maestre Vera

José Atienza y Egido (Elda, 1840 - 1926) fou un advocat i polític valencià, president de la Diputació d'Alacant durant la restauració borbònica. Membre d'una família benestant, era nebot del diputat José Amat y Sempere. Va estudiar amb els Escolapis a Iecla i el 1869 es va llicenciar en dret a la Universitat de Múrcia. Durant la restauració va exercir com a advocat a l'Alt Vinalopó i va militar en el Partit Conservador, amb el que fou escollit diputat provincial el 1876 pel districte de Novelda, escó que ocuparia ininterrompudament fins al 1892. Fou president de la Diputació d'Alacant de 1884 a 1888. Es va presentar com a candidat conservador a les eleccions generals espanyoles de 1891, però no fou escollit. Però com que s'havia alineat amb el sector de Francisco Romero Robledo el 1892 fou nomenat governador civil de la província d'Albacete i el 1894 vicepresident del partit a la província d'Alacant i president a Elda. Després fou nomenat governador civil de les províncies d'Alacant (1895), Biscaia, Còrdova, Tarragona (1915), Lugo, Huelva i Màlaga. En 1920 es va retirar de la política i es va establir a Elda, on va morir el 1926.

## Referències

* ↑ José Maestre Vera al web de la Diputació d'Alacant
* ↑ Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.330. ISBN 9788495484802.
# Dante Rezze

Dante Rezze (Lió, 23 d'abril de 1963) va ser un ciclista francès professional des del 1987 fins al 1996.
Durant el Tour de França de 1995 va estar implicat en la caiguda en què va morir l'italià Fabio Casartelli.

## Palmarès

* 2002
** Pròleg a la Volta a Luxemburg

### Resultats al Tour de França

* 1988. 100è de la classificació general
* 1992. Fora de control (14a etapa)
* 1995. Abandona (15a etapa)

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1990. No surt (18a etapa)
* 1993. 117è de la classificació general

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a cyclebase.nl
# Homògraf

Dues paraules són homògrafes quan s'escriuen i es pronuncien igual però corresponen a ètims o mots diferents; es tracta d'un cas d'homonímia oposat al de les paraules homòfones (que sonen igual però s'escriuen diferent). Els homògrafs són dues o més paraules que per evolució al llarg del temps han coincidit en alguna de les seves formes sense que tinguin cap relació entre elles: per exemple el verb "moure" té una forma de present (moc) que s'escriu exactament igual que la mucositat. L'homografia es pot usar com a recurs literari, essent un tipus de joc de paraules.

## Enllaços externs

* Rodamons o rodamóns?, Núria Puyuelo
Viccionari
# Volni (Rostov)

* Per a altres significats, vegeu «Volni».
Volni (en rus: Вольный) és un poble (un khútor) de l'óblast de Rostov, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 187 habitants, pertany al districte de Remóntnoie.

## Referències

* ↑ Летопись с. Богородского — Мои файлы — Каталог файлов — Сайт Администрации Калининского сельского поселения
* ↑ Вся Астрахань и весь Астраханский край. Памятная книжка Астраханской губернии на 1914 год : 31-й год изд. / Изд. Астрахан. Губ. Стат. Комитета . - Астрахань: Тип. Губ. правл., 1914. - 479 с. Колонка 134
# Casa de la pujada de l'Església

La Casa de la pujada de l'Església és una obra de Cantallops (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici entre mitgeres, situat a prop del centre del poble, de planta baixa, pis i golfes, amb coberta a dues vessants. Actualment a aquesta casa se li ha annexionat la casa veïna, tot i que cadascuna encara conserva les seves obertures i les seves portes d'accés. La façana està arrebossada, fet que no permet veure el parament original, però les obertures de la planta baixa i del primer pis estan carreuades. La llinda de la porta d'accés té inscrita la data 1783 i una creu a sobre de la data, i el pis superior té dues obertures una de les quals amb un balcó.

## Referències

* ↑ «Casa de la pujada de l'Església». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 octubre 2017].
# Cascavel Esporte Clube

El Cascavel Esporte Clube fou un club de futbol brasiler de la ciutat de Cascavel a l'estat de Paranà.

## Història

El club va ser fundat el 19 de desembre de 1979. El seu major èxit fou el Campionat paranaense de 1980. Participà en la Série B el 1981 i el 1982. També participà en la Série C el 1995 i el 1996. Es fusionà amb els clubs SOREC i Cascavel S/A el 17 de desembre de 2001 formant el Cascavel Clube Recreativo.

## Palmarès

* Campionat paranaense:
** 1980

## Estadi

El Cascavel Esporte Clube juga a l'Estadi Olímpico Regional Arnaldo Busatto. Té una capacitat per a 45.000 espectadors.

## Referències

* 1 2 Rodolfo Rodrigues. Escudos dos Times do Mundo Inteiro. Panda Books, 2009, p. 62.
* 1 2 3 «Cascavel Esporte Clube» (en portuguès). Arquivo de Clubes. Arxivat de l'original el 2013-01-17. [Consulta: Març 5, 2011].
* ↑ «Estat de Paranà State League - List of Champions». RSSSF, 13-04-2014. [Consulta: 1r juliol 2014].
* ↑ «Brasil 2nd Level 1981 Taça de Prata». RSSSF, Juny 22, 2008. [Consulta: Març 5, 2011].
* ↑ «Brasil 2nd Level 1982 Taça de Prata». RSSSF, Setembre 9, 2010. [Consulta: Març 5, 2011].
* ↑ «Brasil 1995 Third Division Série C». RSSSF, Febrer 25, 2006. [Consulta: Març 5, 2011].
* ↑ «Série C 1996». RSSSF, Juny 6, 2003. [Consulta: Març 5, 2011].
# Cantó de Villers-Semeuse

El cantó de Villers-Semeuse és un cantó francès del departament de les Ardenes, situat al districte de Charleville-Mézières. Té 9 municipis i el cap és Villers-Semeuse.

## Municipis

* Charleville-Mézières (part)
* Gernelle
* La Grandville
* Issancourt-et-Rumel
* Lumes
* Saint-Laurent
* Villers-Semeuse
* Ville-sur-Lumes
* Vivier-au-Court

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1982-2008 | Roger Aubry | Divers droite |
| 2008- | Guy Ferreira | Divers droite |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| - | - | - | - | - | 13.758 | 13.188 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cepola australis

Cepola australis és una espècie de peix de la família dels cepòlids i de l'ordre dels perciformes.

## Distribució geogràfica

Es troba a Austràlia (des d'Austràlia Meridional fins a Queensland).

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
# Can Xicu Fulla

Can Xicu Fulla és un edifici del municipi de Vidreres (Selva) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una masia de planta rectangular estructurada en dues plantes. La planta baixa contempla dues obertures, com són el gran portal d'accés rectangular, de llinda monolítica conformant un arc pla i muntants de pedra, flanquejat a la dreta per una obertura rectangular, de llinda monolítica, amb muntants de pedra i coberta amb un enreixat de ferro forjat. Pel que fa al primer pis o planta noble, aquest recull dues obertures de similars característiques: rectangulars, llinda monolítica conformant un arc pla, muntants de pedra i ampit treballat.
Destaca el lateral esquerre de la masia per l'aglomeració d'elements interessants. En primer lloc, trobem la presència d'una gran obertura projectada a manera de portal d'accés secundari, de format rectangular, de llinda monolítica, amb muntants de pedra i el dintell va ser treballat per un hàbil picapedrer, el qual va cisellar un brillant escut molt ben definit i estilitzat així com la data de 1687. En segon lloc, l'adossament d'una gran construcció projectada com a pallissa i un petit pou adossat a la masia, la qual està coberta amb una teulada de vessants a laterals.

## Història

Pel que fa a la llinda descontextualitzada del segle xvii que existeix al lateral esquerra, val a dir que fou col·locada allà durant el segle xix, quan el propietari de la casa comprà, a més d'aquesta llinda, altres pedres, ampits i muntats per a col·locar a les obertures de la façana. Aquestes pedres provenen, segons la propietària, de Girona ciutat.

## Referències

* 1 2 3 «Can Xicu Fulla». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 novembre 2015].
# Cesare Del Cancia

Cesare Del Cancia (Buti, Toscana, 6 de maig de 1915 - Pontedera, 25 d'abril de 2011) va ser un ciclista italià que fou professional entre 1936 i 1946.
Durant la seva carrera esportiva aconseguí deu victòries, entre elles la Milà-Sanremo de 1937 i tres etapes del Giro d'Itàlia. En aquesta darrera cursa hi participà en sis ocasions, acabant tres vegades entre els deu primers. En el moment se la seva mort era el ciclista més veterà en haver guanyat una etapa i vestir el mallot rosa del Giro.

## Palmarès

* 1936
** 1r de la Milà-Torí
** 1r de les Tres Valls Varesines
** Vencedor d'una etapa del Giro de les Quatre Províncies
* 1937
** 1r de la Milà-Sanremo
** 1r al Giro de l'Emília
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
* 1938
** 1r del Giro del Lazio
** 1r al Giro del Lago de Como
** Vencedor de 2 etapes al Giro d'Itàlia

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1936. 13è de la classificació general
* 1937. 5è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1938. 7è de la classificació general. Vencedor de 2 etapes
* 1939. 8è de la classificació general
* 1940. 18è de la classificació general
* 1946. 27è de la classificació general

## Referències

* 1 2 (italià) «Addio a Cesare Del Cancia», 25 avril 2011.
* ↑ «DEL CANCIA Cesare». [Consulta: 6 novembre 2022].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Cesare DEL CANCIA» (en italià). [Consulta: 6 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa de Cesare Del Cancia a www.siteducyclisme.net
# Cap de cancelleria

El cap de cancelleria és el funcionari d'una ambaixada o representació diplomàtica, encarregat de coordinar el seu funcionament operatiu i administratiu. Generalment acostuma a ser el titular de la secció política.
# Castelplanio

Castelplanio és un comune (municipi) de la província d'Ancona, a la regió italiana de les Marques, situat a uns 35 quilòmetres al sud-oest d'Ancona. A 1 de gener de 2019 la seva població era de 3.446 habitants.
Castelplanio limita amb els següents municipis: Belvedere Ostrense, Maiolati Spontini, Poggio San Marcello i Rosora.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st january» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 20 març 2020].
# Cap de dona (Fidel Aguilar)

Cap de dona és un dibuix fet per Fidel Aguilar que es conserva exposat des del 1998 a la sala 18 del Museu d'Art de Girona.

## Descripció

Es tracta d'un dibuix fet en carbó sobre paper que mesura 31,7 x 22 cm. L'obra mostra un cap de dona sostingut per un ample i ferm coll, el cap lleugerament inclinat mirant cap a l'esquerra. Unes faccions perfectament resseguides mostren uns ulls ben oberts, uns llavis molsuts i ben definits, els cabells llargs i rinxolats, sembla tot plegat un esbós per una futura escultura. En l'actualitat està comercialitzat el Cap de dona en format d'escultura als tallers de Can Marcó de Quart.

## Restauració

Cap de dona va tenir un acurat i laboriós procés de restauració l'any 1997 amb el patrocini d'Amics del Museu d'Art.

## Anàlisi

En Narcís Comadira descriu l'obra de l'autor com a modernista amb un classicisme amb aires nòrdics que ell sabé barrejar amb un cert barroc i amb la pell sensual d'una negressa. Alexandre Cirici manifestà que en Fidel Aguilar és una de les personalitats més important de la història de l'escultura moderna al nostre país. En Narcís-Jordi Aragó i Masó referint-se a Cap de dona, diu que aquesta noia, tan jove i tan madura alhora, no hauria ni de redreçar el cap per obrir un moment els llavis i repetir l'aforisme d'Hipòcrates: «ars longa, vita brevis».

## Bibliografia

* Un Museu a Contrallum. Capitol: Un rostre que espera el marbre pàg 267 a 269. Narcís-Jordi Aragó. MD'A, Girona, 1993
* Fulletó: Restauració del Cap de dona, de Fidel Aguilar. Narcís-Jordi Aragó. MD'A, Girona febrer de 1998.
* Fitxa del MD'A de Girona. Fidel Aguilar, a Les ciutats. Editorial Vosgos, Barcelona, 1976.
* Diccionario Biográfico de artistas de Cataluña. J.F. Ráfols. Tom Primer, pàg. 6

## Referències

* ↑ amb núm.reg.250.235.
# Castelo de Paiva

Castelo de Paiva és un municipi portuguès, situat al districte d'Aveiro, a la regió del Nord i a la Subregió del Tâmega. L'any 2006 tenia 16.968 habitants. Es divideix en 9 freguesies. Limita al nord amb Penafiel i Marco de Canaveses, a l'est amb Cinfães, al sud amb Arouca i a l'oest amb Gondomar.
Població del concelho de Castelo de Paiva (1801 – 2004) :
| 1801 | 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 |
| 6691 | 7586 | 9728 | 11450 | 17756 | 17026 | 16515 | 17338 | 17089 |

## Freguesies

* Bairros
* Fornos
* Paraíso
* Pedorido
* Raiva
* Real
* Santa Maria de Sardoura
* São Martinho de Sardoura
* Sobrado

## Enllaços externs

* Web oficial
* La Voz de Galicia: "Més de 70 morts en caure un autobús i dos cotxes al riu Duero"
# Casa al carrer des Poal, 16 (Cadaqués)

La Casa al carrer des Poal, 16 és una obra de Cadaqués (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada dins del nucli urbà de la població de Cadaqués, a la banda de llevant de la platja Gran, en segona línia de mar.
Edifici entre mitgeres de planta rectangular, amb la coberta de teula de dos vessants i distribuït en planta baixa i dos pisos. Consta de dues crugies perpendiculars a la façana principal. La planta baixa presenta dos esvelts portals d'arc de mig punt bastits en maons, tot i que estan emblanquinats. Al primer pis hi ha dos finestrals rectangulars amb els emmarcaments arrebossats, que tenen sortida a un balcó corregut. Presenta la llosana motllurada sostinguda per mènsules decorades i barana de ferro treballat. La segona planta presenta dos balcons exempts de les mateixes característiques que l'anterior, als que hi tenen sortida dos finestrals rectangulars. La part superior del parament compta amb una motllura horitzontal, damunt la que se situen els dos ovals corresponents als forats de ventilació de la coberta. El parament està coronat per una cornisa motllurada.
La construcció presenta els paraments arrebossats i emblanquinats.

## Referències

* 1 2 3 «Casa al carrer des Poal, 16». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 octubre 2017].
# Castell de l'Alentó

El Castell de l'Alentó era un castell medieval d'estil romànic del segle xi del poble desaparegut de l'Alentó, situat en el terme comunal de Talteüll, a la comarca del Rosselló (Catalunya Nord).
El castell, quasi del tot desaparegut, era en un punt elevat damunt de la plana on es trobava el poblat de l'Alentó, a la dreta del Verdoble.
En queden restes molt escadusseres.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «166-Talteüll». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Talteüll». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.

## Referències

* ↑ Lloc on era el castell i el poble de l'Alentó en els ortofotomapes de l'IGN
# Canal de Telemark

El canal de Telemark (en noruec: Telemarkskanalen) és una via fluvo-llacustre que connecta les localitats de Skien i Dalen, al sud de Noruega, vinculant diversos llargs llacs a la conca del riu Skien a través d'una sèrie de 18 rescloses. El canal té 105 km de longitud i salva una diferència d'altitud de 72 m. La resclosa d'escala més gran és Vrangfoss, que té cinc cambres i una alçada d'elevació de 23 m.
Originalment l'actual canal constava de dos canals: el canal Norsjø-Skien, amb rescloses en Skien i Løveid, construït en 1854-1861, que connectava Skien amb el llac Nor (Norsjø); i el canal Bandak-Nordsjø, de més longitud, inaugurat el 1892 pel llavors ministre de Treball Hans Hein Theodor Nysom. Aquest últim tram va estendre el canal des del llac Nor a través dels llacs Kviteseidvatn (Kviteseidvatnet) i Flåvatn fins al llac Bandak. A Europa, en el moment en què es va acabar el canal va ser vist com «la vuitena meravella». El canal Bandak-Nordsjø va ser construït principalment per facilitar el transport de mercaderies i passatgers, per implicar fusta flotant i per evitar les inundacions. El transport flotant de fusta ja no es practica, a causa del tancament de la Norske Skog Union, una fàbrica de paper local. Una secció de l'est dona accés des del llac Nor fins a Notodden via llac Heddalsvatnet.
Els riverboats (vaixells fluvials del tipus vapors de roda) Henrik Ibsen i Victòria viatgen amb turistes des de Skien a Dalen Kviteseid. El Victòria ha navegat pel canal de Norsjø-Skien des del 1882, i pel canal de Bandak-Norsjødesde des de la seva inauguració.

## Llista de recloses

Hi ha 18 càmeres de les rescloses en 8 llocs diferents.
| Reclosa | Altura salvada | Cambres | Temps de pas |
| Skien | 5 m | 1 | 20 min |
| Løveid | 10.3 m | 3 | 35 min |
| Ulefoss | 10.7 m | 3 | 40 min |
| Eidsfoss | 10 m | 2 | 30 min |
| Vrangfoss | 23 m | 5 | 60 min |
| Lunde | 3 m | 1 | 15 min |
| Kjeldal | 3 m | 1 | 15 min |
| Hogga | 7 m | 2 | 25 min |
Les dimensions màximes de les embarcacions que poden creuar el canal són les següents:
| Dimensió | Metre | Destacable |
| Altura del màstil | 16 | Limitat a 12.8 m a Ulefoss–Dalen |
| Longitud | 31.4 | - |
| Amplada | 6.6 | - |
| Calat | 2.5 | - |

## Referències

* ↑ «Telemarkskanalen – Den Offisielle siden for Telemarkskanalen.». www.telemarkskanalen.no. [Consulta: 13 novembre 2016].

## Enllaços externs

* El canal de Telemark