OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# José Maestre Pérez

José Maestre Pérez (Monòver, 31 d'agost de 1866 - Madrid, 26 de març de 1933) va ser un metge i polític espanyol, titular de diferents ministeris durant el regnat d'Alfons XIII.

## Trajectòria

Després d'exercir la medicina en explotacions mineres de Cartagena inicia la seva carrera política en el si del Partit Liberal Conservador obtenint un escó de senador per Múrcia en 1905. Entre 1907 i 1914 obtindrà un escó en el Congrés dels Diputats per la mateixa circumscripció electoral, sent designat finalment senador vitalici en 1919.
Va ser ministre de Proveïments entre el 17 d'abril i el 20 de juliol de 1919 en el gabinet que va presidir Antonio Maura amb qui tornaria a participar en un altre govern quan, entre el 14 d'agost de 1921 i el 8 de març de 1922, quan va ser nomenat ministre de Foment.
Va ser així mateix governador del Banc d'Espanya en 1921.

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Fitxa del Senat

## Bibliografia

* Lorenzo Solano, José A. Biografía de José Maestre Pérez (1866-1933): el gran mito político de Cartagena. Murcia: Librería Tajo. ISBN 84-404-3566-5.
Càrrecs públics :
| Precedit per: Leonardo Rodríguez Díaz | Ministre de Proveïments (abril-juliol) 1919 | Succeït per: Miguel López de Carrizosa y de Giles |
| Precedit per: Eduardo Sanz y Escartín | Governador del Banc d'Espanya (març-agost) 1921 | Succeït per: Lluís Sedó i Guichard |
| Precedit per: Juan de la Cierva y Peñafiel | Ministre de Foment 1921-1922 | Succeït per: Manuel Argüelles y Argüelles |
# Europa Atlàntica

Europa Atlàntica és el nom que rep una regió d'Europa que limita amb l'oceà Atlàntic i que comprèn part dels estats de Portugal, Espanya (Galícia i Astúries), França i Gran Bretanya. Entre els pobladors originaris d'aquestes àrees va existir un intercanvi cultural que els diferenciava dels habitants del centre del continent i que posteriorment es va plasmar en la cultura celta. En època contemporània existeix una associació per a la defensa de l'Arc Atlàntic que busca coordinar la política de les zones d'influència atlàntica. Destaquen els historiadors gallecs i portuguesos en la definició dels trets diferenciadors de la cultura local, fortament marcada pel clima i el paisatge. La biogeografia suporta aquesta idea de trets comuns atenent a les espècies que hi habiten.
# Europa (pel·lícula)

Europa és una pel·lícula de 1991 dirigida per Lars von Trier; es tracta de l'última part de la trilogia homònima. Formada per l'L'element del crim (1984), Epidemic (1987) i Europa. Va guanyar el Premi del Jurat al Festival Internacional de Cinema de Canes. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Argument

Leopold Kessler, estatunidenc d'origen alemany, desembarca a Frankfurt el 1945, en una Alemanya destrossada pels bombardejos aliats. Gràcies al seu oncle alemany, aconsegueix una feina de controlador de Wagons-lits en la companyia ferroviària Zentropa. Al voltant d'ell, les ferides de la guerra triguen a tancar-se i és en aquest clima nociu què coneix Katharina, la filla del dirigent de Zentropa.

## Repartiment

* Jean-Marc Barr - Leopold Kessler
* Barbara Sukowa - Katharina Hartmann
* Udo Kier - Lawrence Hartmann
* Ernst-Hugo Järegård - Oncle Kessler
* Erik Mørk - Pater
* Jørgen Reenberg - Max Hartmann
* Henning Jensen - Siggy
* Eddie Constantine - Coronel Harris
* Max von Sydow - Narrador
* Benny Poulsen - Steleman
* Erno Müller - Seifert
* Dietrich Kuhlbrodt - Inspector
* Michael Phillip Simpson - Robins
* Holger Perfort - Mr. Ravenstein
* Anne Werner Thomsen - Mrs. Ravenstein
* Baard Owe - Man With Papers

## Referències

* ↑ «Lars Von Trier's controversial career» (en anglès). BBC, 19-05-2011. [Consulta: 5 abril 2014].
* ↑ «Europa». ésAdir. [Consulta: 16 setembre 2022].
* ↑ «europa». The New York Times.

## Enllaços externs

* Europa a GoitaQuèFanAra.cat
# Europa (filla d'Oceà)

Segons la mitologia grega, Europa (en grec antic Εὐρώπη Európe) va ser una de les oceànides, que personifiquen els rierols, les fonts i els cursos breus d'aigua.
Com les seves germanes i els seus germans, els oceànits, era filla d'Oceà, el primogènit dels titans i la seva germana Tetis, la més jove de les titànides. Els pares d'Europa van ser els únics que no van participar en la guerra dels titans contra Zeus, i per aquesta raó els va ser deixat el seu poder sobre els mars i les aigües.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 189 i 393. ISBN 9788496061972.
Viccionari
# Flavigny

«Flavigny» té aquests significats:
* Flavigny (Cher), municipi francès al departament de Cher (regió de Centre – Vall del Loira)
* Flavigny (Marne), municipi francès al departament del Marne (regió d'Alsàcia - Xampanya-Ardenes - Lorena)
* Flavigny-le-Grand-et-Beaurain, municipi francès al departament d'Aisne (regió de Picardia)
* Flavigny-sur-Moselle, municipi francès al departament de Meurthe i Mosel·la (regió de Alsàcia - Xampanya-Ardenes - Lorena)
* Flavigny-sur-Ozerain, municipi francès al departament de la Costa d'Or (regió de Borgonya - Franc Comtat)
* Abadia de Flavigny, monestir benedictí actualment ocupat pels dominics a Flavigny-sur-Ozerain, al departament de Côte-d'Or
# Ferrocarrils tunisians

El ferrocarrils tunisians sorgeixen a Tunísia molt modestament el 1872 amb la línia Tunis-La Marsa ([2 d'agost] de 1872) a la qual van seguir una altra al nord del país, la línia Tunis-Jendouba, concedida el 1874 a la britànica Pickering que va renunciar, i la concessió per 50 anys va passar el 1876 a la Société de construction des Batignolles que la va subrogar a la Compagnie des chemins de fer Bône-Guelma que en va iniciar la construcció el 1877 i es va obrir el 1878 i va arribar a Jendouba el 1880 i a Algèria el 1884, ja sota protectorat francès establert després del 1881. Aquesta línia va arribar a Bizerta el 1912 i a Tabarka el 1922.
El descobriment dels fosfats al sud-oest de país va fer necessària una via entre Gafsa i el port més proper, Sfax, i el 1897 es va donar la concessió a la Compagnie des phosphates et des chemins de fer de Sfax-Gafsa, que la va acabar el 1899. El 1913 fou allargada fins a Tozeur i el 1916 fins a Gabès. La mateixa companyia va obtenir la concessió de la línia Tunis-Sussa que es va obrir el juny de 1896, i de Sussa a Kairuan l'abril de 1898 (al mateix any es va fer un ramal Sussa-Moknine, que el 1907 es va perllongar fins a Mahdia); el desembre de 1909 es va obrir la via fèrria de Sussa a Henchir Souatir, prop de Kasserine, per permetre l'arribada al port de Sussa dels fosfats de la regió de Gafsa. El maig de 1911 es va inaugurar la línia Sussa a Sfax de 129 km.
Alguns altres trams es van obrir posteriorment (Ksar Rhilane el 1930, Cap Bon el 1940, i Haïdra-Kasserine també el 1940) obra de l'estat francès.
Abans de la independència (1956) hi havia 2044 km de vies de les quals 456 eren d'amplada normal (1,435) explotades per la Compagnie fermière des chemins de fer tunisiens (de titularitat de l'estat beical tunisià i garantides per França), 1110 d'ample d'un metre explotades per la mateixa companyia, 440 de vies d'un metre explotades per la Compagnie des phosphates et des chemins de fer de Sfax-Gafsa, i 38 km de vies d'ample normal explotades per la Compagnie de tramvies de Tunis
Actualment sortint de Tunis la via fèrria del nord arriba a Tabarka, amb una branca cap a Bizerta i una cap a Jendouba; altra vegada de Tunis una segona via va fins prop de Béja on enllaça amb la línia de Jendouba. Una tercera via surt de Tunis i creua el país cap a l'oest fins a Le Kef, i prop de Le Sers un ramal segueix cap a Kasserine, la zona dels fosfats i Tozeur; abans de Tozeur, a Metlaoui, se'n separa un ramal que va fins Gafsa on es divideix en dos ramals, un cap a Gabes i un cap al sud de Sfax (a Ghraiba). Una línia va des de Gabés cap a Sfax i troba a l'anterior a Ghraiba. Des de Sfax la línia puja al nord fins a Sussa per El Djem. A Sussa troba la línia que baixa de Tunis per Hammamet; finalment una línia central uneix Sussa amb Kasserine passant al sud de Kairuan. La gestió ferroviari correspon a la Société nationale des chemins de fer tunisiens, creada el 1956.
# Font Vella (Fulleda)

La Font Vella és una obra del municipi de Fulleda (Garrigues) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Font allotjada sota d'una arcada de mig punt que en un altre temps també funcionà com a safareigs del poble. L'arc té un metre de llum aproximadament i està fet amb carreus de diverses mides, units amb morter. El mur que de tancament, per contra, està fet de carreus ben escairats però igualment de diverses proporcions i de grans lloses. A la més gran d'aquestes hi veiem una inscripció amb una data mig esborrada (177_)
A la part alta del mur hi ha un nínxol amb la figura de la moreneta. La font pròpiament dita, està una mica desplaçada cap a la dreta, remarcant el seu espai quadrat unes grans pedres. En algun dels graons encara s'hi poden veure rebaixats circulars que s'usaven per sostenir el càntir.

## Referències

* 1 2 «Font Vella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 febrer 2016].
# Exomis (roba)

Exomis (en llatí exomis, en grec antic ἐξωμίς) era una peça de roba portada generalment per esclaus o treballadors romans, consistent en una mena de túnica que es tancava només per l'espatlla esquerra i deixava al descobert l'espatlla dreta i part del pit, i així es distingia de la ἀμφιμάσχαλος ('amfimáskhalos') túnica de dues mànigues, que utilitzaven persones que es dedicaven altra mena de treballs.
L'exomis era el vestit que portaven els vells a les obres còmiques, i el déu Hefest, considerada una deïtat del treball, era representada amb exomis. També es representava així a Odisseu. Aulus Gel·li diu que es tractava d'una túnica comú però amb un costat especial, però aquesta afirmació no és del tot exacta, ja que la roba presentava algunes altres diferències menors amb les túniques normals.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Exomis». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 19 març 2022].
# Font del Ferro

«Font del Ferro» té aquests significats:
* Font del Ferro (Girona), font al terme de Girona
* Font del Ferro (l'Espluga de Francolí), font a l'Espluga de Francolí
* Font del Ferro de Martorelles, font natural situada a la vall del torrent de la Font Sunyera del Parc de la Serralada Litoral (Maresme)
* Font del Ferro (Sant Hilari Sacalm), font pública a Sant Hilari Sacalm (Selva)
# Font del Cucut

La Font del Cucut és una obra de Sant Joan de les Abadesses (Ripollès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La font se situa a uns 400 metres de la urbanització de La Plana. Es tracta d'una font senzilla i simple construïda amb l'objectiu de canalitzar l'aigua del sector de la muntanya de Les Tres Creus on es troba i portar-la així al reg d'uns horts.

## Referències

* ↑ «Font del Cucut». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 11 maig 2021].
# Fem la República Catalana

Fem la República Catalana és una concentració que es va dur a terme a l'Avinguda Diagonal de Barcelona el dia onze de setembre de 2018 amb l'objectiu de reivindicar la independència de Catalunya. La Guàrdia Urbana de Barcelona va xifrar en prop d'un milió de persones la participació en l'esdeveniment.

## Història
### Anys anteriors

Històricament la Diada Nacional de Catalunya ha servit al col·lectiu independentista per a reclamar la llibertat del territori català. El 2012, amb la Manifestació «Catalunya, nou estat d'Europa», es va massificar l'acte per primera vegada, amb una participació entre 600.000 i 1.500.000 persones reclamant la independència. L'any següent es va organitzar la Via Catalana, que emulava la Via Bàltica realitzada el 1989 per a demanar la independència dels Països Bàltics. El 2014, es va organitzar una gran manifestació a Barcelona, coneguda amb el nom de Via Catalana 2014, on més d'un milió i mig de persones es van congregar a l'avinguda de la Diagonal i a la Gran Via de les Corts Catalanes formant una V per demanar la independència de Catalunya. Un any després es va realitzar una gran concentració a Barcelona, coneguda amb el nom de Via Lliure. El 2016 es va diversificar. Sota el lema A punt es van organitzar diverses concentracions a Barcelona, Berga, Lleida, Salt i Tarragona. La Diada de 2017 es va produir un cop aprovada la Llei del referèndum d'autodeterminació de Catalunya i en un moment de xoc de legitimitats entre el Govern d'Espanya i el de la Generalitat de Catalunya.
* Manifestació «Catalunya, nou estat d'Europa» (2012)
* Via Catalana (2013)
* Via Catalana 2014
* Via Lliure (2015)
* A punt (2016)
* La Diada del Sí (2017)

## Repercussió internacional

A escala internacional, l'acte va despertar l'atenció de mitjans de comunicació d'arreu del món, com el New York Times, Le Monde, The Guardian o la BBC, entre molts d'altres.

## Referències

* ↑ «Hora y recorrido de la manifestación de la Diada de Cataluña 2018 en Barcelona» (en castellà). Europa Press, 04-09-2018. [Consulta: 9 setembre 2018].
* ↑ «Un milió de manifestants a la Diagonal, segons la Guàrdia Urbana». Vilaweb, 11-09-2018. [Consulta: 11 setembre 2018].
* ↑ Unas 600.000 personas en la manifestación independentista, article del diari La Vanguardia
* ↑ 1,5 milions de persones demanen la independència de Catalunya en una manifestació rècord, Televisió de Catalunya.
* ↑ Un milió i mig de manifestants per la independència de Catalunya, Ara.
* ↑ Minder, Raphael «Hundreds of Thousands of Catalans Rally for Independence in Barcelona» (en anglès). The New York Times, 11-09-2018.
* ↑ Morel, Sandrine «En Catalogne, les indépendantistes sans feuille de route» (en francès). Le Monde, 11-09-2018.
* ↑ Burgen, Stephen «A million attend rally in Barcelona to call for Catalan independence» (en anglès). The Guardian, 11-09-2018.
* ↑ «Catalonia 'National Day' rally draws million» (en anglès). BBC, 11-09-2018.

## Vegeu també

* Independentisme català
# Federació d'Associacions de Periodistes d'Espanya

La Federació d'Associacions de Periodistes d'Espanya (FAPE) integra 49 associacions federades i 16 vinculades que sumen un total de més de 21.000 associats, fet que la converteix en la major organització professional de periodistes d'Espanya. És membre de la Federació Internacional de Periodistes. Té la seu a Madrid i edita, trimestralment, la revista Periodistas.
La FAPE va néixer el 19 de maig de 1922, a Santander, i la seva primera assemblea es va celebrar el 6 d'agost del mateix any, sota la presidència del rei Alfons XIII. Van participar representants de les associacions de la premsa d'Avilés, Badajoz, Barcelona, Bilbao, Burgos, Ciudad Real, Granada, Huelva, Osca, Lleó, Madrid, Santander, Sevilla, València, Valladolid i Saragossa, que van estar reunits durant quatre dies amb membres del Sindicat de Periodistes de Granada. Van delegar la seva representació les associacions d'Alacant, Balears, Castelló, Ceuta, Còrdova, la Corunya, Ourense, Pamplona i Zamora. El 10 d'agost es va triar el primer comitè executiu de la Federació, presidit per Rufino Blanco i, l'endemà passat, una conferència d'Eugeni d'Ors va clausurar l'assemblea.

## Presidents

| Període | Presidents |
| 1922-1926 | Rufino Blanco |
| 1923 | Eugeni d'Ors |
| 1926-1927 | Ignacio de L. Ribera |
| 1928-1931 | José Francos Rodríguez |
| 1944-1950 | José María Alfaro |
| 1950-1951 | Víctor de la Serna |
| 1955-1960 | Manuel Aznar |
| 1960-1967 | Pedro Gómez Aparicio |
| 1951-1955 1967-1977 | Lucio del Álamo |
| 1978-1978 | Luis Blanco |
| 1978-1979 | Josep Pernau |
| 1979-1983 | Luis María Anson |
| 1983-1993 | Luis Apostua |
| 1993-1994 | Antonio Petit |
| 1994-2000 | Jesús de la Serna |
| 2000-2004 | Alejandro Fernández Pombo |
| 2004-2008 | Fernando González Urbaneja |
| 2008-2010 | Magis Iglesias Bello |
| 2010-2018 | Elsa González Díaz de Ponga |

## Referències

* ↑ «La Federació d’Associacions de Periodistes d’Espanya empara el treball d’Anna Grau», 02-01-2021. [Consulta: 31 maig 2022].

## Enllaços externs

* Federació d'Associacions de Periodistes d'Espanya - Lloc web oficial
# Fort Saint George (desambiguació)

«Fort Saint George o Fort St. George» té aquests significats:
* Fort Saint George, a Madras (Chennai), Índia
* Presidència de Fort Saint George, antiga entitat administrativa de l'Índia Britànica
# Formigueret de l'Aripuana

El formigueret de l'Aripuana (Herpsilochmus stotzi) és una espècie d'ocell de la família dels tamnofílids (Thamnophilidae).
Habita la selva pluvial a prop dels rius Aripuanã i Machado, al Brasil central.

## Referències

* ↑ «Formigueret de l'Aripuana». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2021(català)
# Francis Thomas Hurley

Francis Thomas Hurley (12 de gener de 1927-10 de gener de 2016) va ser un prelat nord-americà de l'Església catòlica. Va exercir com a arquebisbe d'Anchorage (Alaska) de 1976 a 2001.

## Biografia

Francis Hurley va néixer en San Francisco, Califòrnia, i va ser ordenat al sacerdoci el 16 de juny de 1951.
El 4 de febrer de 1970, va ser nomenat Bisbe auxiliar de Juneau, Alaska, i bisbe Titular de Daimlaig pel papa Pau VI. Hurley va rebre el seu consagració episcopal el 19 de març pel bisbe Marca Hurley, juntament amb els bisbes William McManus, i Joseph Bernardin, i futur Cardenal, que va servir com co-consegradors.
Més tard va ser nomenat el segon bisbe de Juneau el 20 de juliol de 1971, i sent oficialment com a tal el 8 de setembre. Durant el seu mandat, Hurley va estendre el seu ministeri fins a les comunitats més petites i remotes de la diòcesi, i va ajudar a l'aplicació de les reformes del Concili Vaticà II, en promoure funcions més actives pels laics.
El papa Pau el va nomenar com el segon arquebisbe d'Anchorage el 4 de maig de 1976. Hurley va ser oficialment nomenat el 8 de juliol d'aquest mateix any, i va mantenir aquest càrrec durant vint-i-quatre anys, fins que finalment va renunciar el 3 de març de 2001.
L'arquebisbe Hurley també era un pilot d'avions.

## Referències

* ↑ «Archbishop Hurley of Alaska dies at 88» (en anglès). Catholic Anchor. Arxivat de l'original el 2016-01-26. [Consulta: 12 gener 2016].

## Enllaços externs

* Diocese of Juneau Arxivat 2009-02-25 a Wayback Machine.
* Catholic-Hierarchy
| Precedit per: Robert O'Flanagan | Bisbe de Juneau 1971?1976 | Succeït per: Michael Kenny |
# Francisco Casavella

Francisco Casavella, pseudònim de Francisco García Hortelano (Barcelona, 15 d'octubre de 1963 - 17 de desembre de 2008), fou un escriptor català en castellà.
L'autor mai va fer servir la seva veritable identitat per signar les seves obres per la coincidència en el nom del també novel·lista Juan García Hortelano.

## Biografia

Francisco Casavella va obtenir el Premi Tigre Juan a la millor novel·la inèdita als 27 anys amb l'obra El triunfo (1990). Posteriorment va publicar Quédate (1993), Un enano español se suicida en Las Vegas (1997), la novel·la juvenil El secreto de las fiestas (1997) i la trilogia El día del Watusi, formada per Los juegos feroces (2002), Viento y joyas (2002) i El idioma imposible (2003), un fresc de Barcelona en l'últim quart del segle xx, des del barraquisme de finals del franquisme fins als Jocs Olímpics de Barcelona 1992 i els escàndols econòmics dels anys 90. El 2008 guanyà el Premi Nadal amb l'última novel·la que va publicar, Lo que sé de los vampiros, una tragicomèdia de caràcter històric ambientada a l'Europa del segle xviii. Ha estat traduït a diversos idiomes.
Va ser guionista de la pel·lícula Antártida (1995), òpera prima del director Manuel Huerga, i va escriure per a diversos mitjans de premsa escrita com El País.
Va morir el 17 de desembre del 2008, als 45 anys, a conseqüència d'un infart.

## Obres

* El triunfo (1990, Versal), Premi Tigre Juan de novel·la
* Quédate (1993, Ediciones B)
* Un enano español se suicida en Las Vegas (1997, Anagrama)
* El secreto de las fiestas (1997, Anaya)
* Trilogia El día del Watusi
** El día del Watusi. Los juegos feroces (2002, Mondadori)
** El día del Watusi. Viento y joyas (2002, Mondadori)
** El día del Watusi. El idioma imposible (2003, Mondadori)
* Lo que sé de los vampiros (2008, Destino), Premi Nadal 2008
# Fira Aeronàutica de Dubai

La Fira Aeronàutica de Dubai (معرض دبي للطيران) és un esdeveniment aeroespacial biennal que se celebra a Dubai (Emirats Àrabs Units) des del 1986 i actualment sota el patrocini de Muhammad bin Rashid Al Maktum, vicepresident i primer ministre dels Emirats Àrabs Units i emir de Dubai. Se l'ha descrit com la principal fira aeronàutica d'Àsia, posició que es disputa amb la Fira Aeronàutica de Singapur.

## Referències

* ↑ «Most airlines did not buy new planes at Asia's largest airshow — manufacturers are still optimistic» (en anglès). CNBC, 08-02-2018.
# Fira Aeronàutica Internacional de Farnborough

La Fira Aeronàutica Internacional de Farnborough (Farnborough International Airshow) és un esdeveniment biennal d'una setmana de duració que combina una fira aerospacial i defensa amb una exhibició aèria oberta al públic. La fira se celebra cada dos anys a mitjans de juliol els anys parells i té lloc a l'Aeroport de Farnborough (Hampshire, Regne Unit). Els primers cinc dies (de dilluns a divendres) estan reservats a l'activitat comercial, mentre que els dos últims dies són oberts al públic.
La fira és un esdeveniment important del calendari internacional de l'aeronàutica i la defensa perquè serveix per ensenyar les capacitats d'aeronaus civils i militars a possibles clients i inversors. A més a més, se sol aprofitar per anunciar notícies importants i noves comandes i per obtenir cobertura mediàtica.

## Referències

* ↑ «Farnborough International Airshow 2018» (en anglès). Farnborough International Limited, 07-04-2018. [Consulta: 7 abril 2018].