OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Astyanax correntinus

Astyanax correntinus és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Argentina.

## Referències

* ↑ Baird, S. F. & C. F. Girard 1854. Descriptions of new species of fishes collected in Texas, New Mexico and Sonora, by Mr. John H. Clark, on the U. S. and Mexican Boundary Survey, and in Texas by Capt. Stewart Van Vliet, U. S. A. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 7: 24-29.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Holmberg, E. L. 1891. Sobre algunos peces nuevos ó poco conocidos de la República Argentina. Rev. Argent. Hist. Nat. Buenos Aires v. 1: 180-193.
* ↑ «Astyanax correntinus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Azpelicueta, M. de las M., A. Almirón i J.R. Casciotta 2002. Astyanax paris: a new species from the río Uruguay basin of Argentina (Characiformes, Characidae). Copeia (4):1052-1056.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* López, H.L., R.C. Menni i A.M. Miguelarena 1987. Lista de los peces de agua dulce de la Argentina. Biología Acuática Núm. 12, 50 p. (Instituto de Limnología "Dr. Raul A. Ringuelet").
* López, H.L., A.M. Miquelarena i R.C. Menni 2003. Lista comentada de los peces continentales de la Argentina. ProBiota Serie Técnica y Didáctica Núm. 5, 87p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# El lladre de crims

El lladre de crims (títol original en francès: Le voleur de crimes) és una pel·lícula francesa dirigida per Nadine Trintignant, estrenada el 1969. Ha estat doblada al català.

## Argument

Jean Girod és un empleat, casat amb Olga, que porta una vida familiar normal. Un dia, prop d'una presa en construcció, veu a una noia que es suïcida. De tornada a casa a l'autobús comença a pensar i fantasiejar sobre l'incident. La seva imaginació i la manca de fortes estímuls en la seva vida, juntament amb una forta dosi de narcisisme el porten a la idea de fer passar el suïcidi com l'assassinat i acusar-se del delicte. Lloga una habitació a prop del seu amic Christian i comença a treballar en el projecte. Envia una sèrie de cartes a la policia i segueix amb interès la creixent sèrie d'investigacions. El bar sol escoltar les converses dels clients per saber què es pensa d'aquest home estrany. Estableix una bona relació amb Florinda, promesa de Christian. Amb la seva dona es veu cada vegada menys, però d'altra banda ella ho perdona tot. També està absent de l'oficina durant una setmana per escriure cartes anònimes i retallar dels diaris tots els articles relatius. Amb el pas del temps, la policia i els diaris dediquen menys temps al seu cas i això el molesta fins al punt de trucar molest a un diari per queixar-se d'haver estat gairebé oblidat. Per aconseguir els titulars arribarà a estar a punt de cometre un assassinat de veritat.

## Repartiment

* Jean-Louis Trintignant: Jean Girod
* Robert Hossein: Christian, anomenat Tian
* Giorgia Moll: Olga Girod, la dona de Jean
* Bernadette Lafont: La llogatera
* Tanya Lopert: Una clienta al bar
* Karen Bidiomarnon: La suicidada
* Serge Marquand: Guieff, l'amic de Christian
* Florinda Bolkan: Florinda
* Lucienne Hamon: La dona apartada
* Antoine Ouvrier: el petit Antoine
* Francis Girod: el barman

## Referències

* ↑ esadir.cat. El lladre de crims. esadir.cat.
* ↑ «Le voleur de crimes». The New York Times.
# Anto Drobnjak

Anto Drobnjak (Bijelo Polje, Montenegro, 21 de setembre de 1968) és un futbolista montenegrí. Va disputar 6 partits amb la selecció de Sèrbia i Montenegro.

## Estadístiques

Selecció de Sèrbia i Montenegro :
| Anys | Partits | Gols |
| 1996 | 1 | 0 |
| 1997 | 2 | 1 |
| 1998 | 3 | 1 |
| Total | 6 | 2 |

## Referències

* ↑ National Football Teams
# Ivor Montagu

Ivor Montagu, nascut Ivor Goldsmid Samuel Montagu (Londres, 23 d'abril de 1904 − Watford, 5 de novembre de 1984) va ser director, productor, guionista i crític de cinema britànic. Va realitzar entre d'altres el documental Wings Over Everest el 1934 i ha estat muntador i productor de diverses pel·lícules d'Alfred Hitchcock.
Era també jugador de tennis de taula, i el president fundador de l'ITTF (Federació internacional de tennis de taula) el 1926. Va ajudar a finançar els primers Campionats del món de tennis de taula a Londres el mateix any. Va ser president de l'ITTF durant 41 anys fins a 1967. Ha estat escollit al Temple de la renommée du tennis de table el 1995.

## Filmografia
### Director

* The Storming of La Sarraz (1929)
* Wings Over Everest (1934)
* Defence of Madrid (1936)

### Productor

* The Man Who Knew Too Much (1934)
* Els trenta-nou graons (1935)
* Secret Agent (1936)

### Guionista

* L'aventura sense tornada (1948)
* King of the Ritz (1933)

## Obres

Va escriure dos llibres sobre tennis de taula, Table Tennis Today (1924) i Table Tennis (1936). Va escriure també pamflets i llibres sobre el cinema: Film World (1964) With Eisenstein in Hollywood (1968) i The Youngest Son (1970).

## Referències

* ↑ (anglès) http://www.screenonline.org.uk/people/id/446857/index.html

## Enllaços externs

* Ivor Montagu a l'Screenonline del British Film Institute (anglès)
# Ignasi de Selíbria

Ignasi de Selíbria (en llatí Ignatius, en grec Ἰγνάτιος) fou un escriptor i filòsof romà d'Orient del que se sap que fou metropolità de Selíbria (Selybria, potser Selímbria) del que es conserva (o es conservava) a la Biblioteca de sant Marc a Venècia una obra titulada Commentarius in Aristotelis Scripta Logica, i un altre titulada Βίος καὶ πολιτεία τῶν ἁγίων Δεοστέπτων μεγάλων βασιλέων καὶ ἰσαποστόλων Κωνσταντίνου καὶ Ἑλένης, Vita et Conversatio, &c., Constantini et Helenae, segons diu Fabricius.
La seva època és desconeguda.

## Referències

* ↑ 12.Ignatius of Selybria a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 569
# Sant Daniel de Tordera

Sant Daniel de Tordera és una obra del municipi de Tordera (Maresme) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un petit edifici de planta rectangular, coberta de teula àrab i amb una porxada formada per cinc pilars de pedra coberta de fusta i rajola. L'estil és molt similar a d'altres de la comarca, de la mateixa època.
El portal dovellat de l'entrada indica que la seva construcció data dels segles XVI-XVII. Presenta una espadanya que sosté la campana.

## Història

Encara que no hi ha dades concretes de la seva fundació, sembla que va ser edificada al segle xvi i prengué el nom per estar bastida en uns terrenys del convent de monges de la Vall de Maria, depenent del Monestir de Sant Daniel de Girona.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Daniel de Tordera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 febrer 2016].
* ↑ «Capella de Sant Daniel (Tordera - Maresme)». Pobles de Catalunya. [Consulta: 15 febrer 2016].
# Pic Pedrós

El Pic Pedrós és una muntanya de 2.280,1 metres d'altitud situada al sud-oest del Massís del Carlit, al límit en el terme comunal d'Enveig, de l'Alta Cerdanya, a la Catalunya del Nord.
Està situat a la zona nord-oest del terme d'Enveig. És a llevant del Pic de Comau, al sud del Serrat de la Padrilla.
És destí freqüent de les rutes d'excursionisme del sud-oest del Massís del Carlit.

## Referències

* ↑ El Pic Pedrós en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ El Pic Pedrós en una ruta de Camp to camp (francès)
# El venedor de tabac

El venedor de tabac (originalment en alemany, Der Trafikant) és una pel·lícula austríacoalemanya del 2018 dirigida per Nikolaus Leytner i basada en la novel·la de Robert Seethaler (2012) i protagonitzada per Simon Morzé com a Franz Huchel, Bruno Ganz com a Sigmund Freud i Johannes Krisch com a Otto Trsnjek. S'ha doblat al català.
Es va estrenar el 21 d'agost 2018 al Festival de Cinema de Kitzbühel, on es va projectar com a pel·lícula d'obertura. La pel·lícula es va projectar al Festival de Cinema d'Hamburg el 30 de setembre de 2018. L'estrena a les sales austríaques va tenir lloc el 12 d'octubre, mentre que a Alemanya la pel·lícula es va estrenar l'1 de novembre. La primera emissió de Das Erste va ser l'11 d'agost de 2020, i a ORF es va estrenar el 27 de desembre de 2020.

## Referències

* ↑ «El venedor de tabac». ésAdir. [Consulta: 15 gener 2023].
* ↑ Filmfestival Kitzbühel vom 20. bis 26. August Arxivat 2018-07-27 a Wayback Machine.. Abgerufen am 19. Juli 2018, abgerufen am 19. Juli 2018.
* ↑ Tiroler Tageszeitung: „Trafikant“ zum Festivalstart in Kitzbühel. Artikel vom 27. Juli 2018, abgerufen am 5. März 2020.
* ↑ Filmfest Hamburg 2018 | Der Trafikant Arxivat 2020-09-29 a Wayback Machine.. Abgerufen am 11. September 2018.
* ↑ Österreichisches Filminstitut: Der Trafikant. Abgerufen am 19. Juli 2018.
* ↑ Der Trafikant (2018): Release Info. Abgerufen am 19. Juli 2018.
# París-Roubaix 1927

La París-Roubaix 1927 fou la 28a edició de la París-Roubaix. La cursa es disputà el 17 d'abril de 1927 i fou guanyada pel belga Georges Ronsse.

## Classificació final

| | Ciclista | Equip |
| 1 | Georges Ronsse | Automoto |
| 2 | Joseph Curtel | Peugeot |
| 3 | Charles Pélissier | Dilecta - Wolber |
| 4 | Julien Delbecque | Alcyon-Dunlop |
| 5 | Adelin Benoit | Alcyon - Dunlop |
| 6 | Romain Bellenger | Meteore |
| 7 | René Hamel | Thomann |
| 8 | André Verbist | JB Louvet |
| 9 | Leopold Matton | Armor |
| 10 | Alexandre Maes | Peugeot |

## Enllaços externs

* Web oficial
* Resultats de l'edició de 1927 a les-sports.info
* Resultats de l'edició de 1927 Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. a cyclebase.nl
# Jaume Comas i Font

Jaume Comas i Font (Premià de Mar, 2 d'agost de 1974) és un jugador de bàsquet català, ja retirat.
Fou el capità i el jugador amb més partits disputats del Plus Pujol Lleida. Va ser internacional amb la selecció espanyola de bàsquet als Jocs Olímpics d'Atenes 2004 on va quedar a la setena posició.
Era un base explosiu i molt treballador, que imprimia molta rapidesa i intensitat al joc, cosa que complicava la feina a la defensa rival. Tenia un bon llançament de triple i repartia assistències als seus companys. En tasques defensives tenia com a principal arma el robatori de pilota, recuperant així de nou la possessió.

## Palmarès

* 2 Lliga catalana de bàsquet masculina: 2002-03, 2003-04

## Trajectòria

* 1993-1994: Premià de Mar (Segona Divisió)
* 1994-1995: Mataró (Segona Divisió)

## Referències

* ↑ «Jaume Comas i Font». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Fitxa de Jaume Comas Font - ACB
* Fitxa de Jaume Comas Font - Selección Masculina Absoluta
# Miquel Puig

Miquel Puig és el nom dels següents personatges:
* Miquel Puig (President) (Tortosa, ? - Lleida, 1559), abat de Santa Maria de Serrateix (1535-1545), Bisbe d'Elna (1545-1552), d'Urgell (1553-1556) i Lleida (1556-1559), i President de la Generalitat de Catalunya (1542-1545)
* Miquel Puig i Massana (Barcelona, 1924 - Pamplona, 2018), cirurgià català
* Miquel Puig i Raposo (Tarragona, 1954), professor de Teoria Econòmica a la Universitat de Barcelona; primer president de Petrocat; director general d'Indústria de la Generalitat de Catalunya; ex-Director General de la Corporació Catalana de Ràdio i Televisió entre l'any 2000 i 2002
* Miquel Puig i Roig, alcalde de Palafrugell des del 1891 fins al 1894
* Miqui Puig, músic pop català
# Isoperla lugens

Isoperla lugens és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels perlòdids.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Europa: Àustria, Alemanya, Itàlia, Eslovènia i Suïssa.

## Referències

* ↑ Banks, 1906. Ent. News 17:175. «Enllaç».
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Klapálek, 1923. Ann. Soc. ent. Belg. 63:27.
* 1 2 3 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Plecoptera (Steinfliegen) - Barcoding Fauna Bavarica
* ↑ Biological and Landscape Diversity in Slovenia (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ PESI (anglès)

## Bibliografia

* Claassen, 1940. Mem. Cornell agric. Exp. Sta. 232:203.
* Illies, 1966. Das Tierreich 82:513.
* Zwick, P. & Mendl, 1989. Notes on Plecoptera (19) Isoperla lugens (Klapalek, 1923), replaces I. alpicola (Brinck, 1949). Aquatic Insects 11(2):72. «Enllaç».

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* Perlodidae Species Listing (anglès)
# Charles Trenet

Louis Charles Auguste Claude Trénet, conegut com a Charles Trenet (Narbona, el 18 de maig de 1913 - Créteil, el 19 de febrer de 2001), va ser un autor-compositor i cantant francès d'origen català per banda materna, autor de nombroses cançons esdevingudes molt populars en el repertori musical francòfon.
Anomenat « le Fou chantant », és l'autor de gairebé un miler de cançons, algunes de les quals, com La Mer, Y'a d'la joie, L'Âme des poètes o Douce France, romanen èxits populars al llarg dels temps, fins i tot més enllà de la Francofonia.

## Obra
### Discografia

* La mer
* La romance de Paris
* Le soleil et la lune
* Portrait
* À la porte du garage
* Coin de rue
* Que reste-t-il de nos amours?

### Escrits

* Dodo Manières, Albin Michel, 1940.
* La Bonne Planète, Brunier, 1949.
* Un noir éblouissant, Bernard Grasset, 1965 (rééd. Lattès, 1989).
* Mes jeunes années racontées par ma mère et par moi, Robert Laffont, 1978 (rééd. 1992).
* La Route enchantée, Le Temps singulier, 1981. Présentation de Serge Gainsbourg.
* Pierre, Juliette et l'automate, Robert Laffont, 1983 (rééd. 1999).
* Œuvres d'éternelle jeunesse : Dodo Manières et La Bonne Planète, Michel Lafon, 1988.
* Boum, Chansons folles, Seuil, coll. « Point Virgule », 1988.
* Le Jardin extraordinaire, les chansons de toute une vie, Le Livre de Poche, 1992.
* Tombé du ciel, l'intégrale, Plon, 1993.
* Madame la pluie, Limaille, 1993.
* Bulles enchantées, DS, 1993. Illustré par Filipandré.

## Referències

* ↑ Carte d'identité de Charles Trenet en 1986.
* ↑ http://www.europe1.fr/mediacenter/emissions/cafe-decouvertes/sons/charles-trenet-le-fou-chantant-419141

### Bibliografia

* Marc Andry, Charles Trenet, Calmann-Lévy, 1953.
* Michel Perez, Charles Trenet, Seghers, coll. « Poètes d'aujourd'hui », 1964.
* Geneviève Beauvarlet, Trenet, Bréat, 1983.
* Richard Cannavo, La Ballade de Charles Trenet, Robert Laffont, 1984.
* Noël Balen, Charles Trenet, le fou chantant, Éditions du Rocher, 1992 ; 2001.
* Fabienne Pavia, Charles Trenet, la vie qui chante, Solar, 1993.
* P. Saka, Trenet par Trenet, Éditions Plantilla:Numéro1, 1993
* Europe, « Charles Trenet », mai 1996.
* Stéphane Hoffmann, Le Grand Charles, Albin Michel, 1998.
* Natali, Le Trenet, Mango, 1999.
* Dupuy-Berberian, Trenet illustré, Albin Michel, 2000.
* Richard Cannavo, Charles Trenet, sa vie et ses chansons, Seghers, coll. « Poésie et chanson », 2002.
* Pierre-Jean Chalençon, Charles Trenet, Scali, 2005. Dédicace de Jacques Higelin.
* Jacques Pessis et Jacques Lapelle, Charles Trenet : 50 ans de chansons, 50 ans d'images, Flammarion, 2008.
* Christian Lebon, Appelez-moi à 11 h précises !, Didier Carpentier, 2008.
* Jacques Pessis, Trenet, le philosophe du bonheur, L'Archipel, 2011.
* Sandro Cassatti, Charles Trenet, une vie enchantée, City éditions, 2011.
* Jean-Philippe Ségot Charles Trenet à ciel ouvert, Fayard, 2013
* De 1957 a 1968, el « Club Charles Trenet », edità: Le Journal des Amis de Charles Trenet.

## Enllaços externs

* Charles Trenet canta al film La route enchantée al YouTube.
# Pic Oriental de la Cascada

El Pic Oriental de la Cascada és una muntanya de 3.161 m d'altitud, amb una prominència de 23 m, que es troba al massís del Mont Perdut, entre la província d'Osca (Aragó) i el departament dels Alts Pirineus (França). La primera ascensió als Pics de la Cascada la van realitzar Henry Russell i Cèlestin Passet l'any 1877.
Per a fer l'ascensió al cim es pot fer des del vessant aragonès a través del refugi de Góriz (2.100 m) i des del vessant Francés pel refugi de Sarradets a (2.587 m).

## Vegeu també

* Pic Central de la Cascada
* Pic Occidental de la Cascada

## Referències

* ↑ Buyse, Juan. Los Tresmiles del Pirineo, un estudio enciclopédico (en castellà). 3a. ed.. Barcelona: Martínez Roca, 1993 (Muntanyisme). ISBN 8427017340.
* ↑ Coll, Xavier; Coll, Joan. Ordesa Vignemale Mte Perdido, Esc. 1:40.000. 4a. ed.. Granollers: Editorial Alpina, 1976 (E-25). ISBN 84-7011-067-5.
* ↑ Millán, Vicente. «Góriz» (en espanyol europeu). [Consulta: 10 octubre 2017].
* ↑ «Cresta de Marboré y MUCHO MAS | La Montaña es mi Reino» (en espanyol europeu). [Consulta: 14 octubre 2017].
* ↑ «Cresterío del Circo de Gavarnie». [Consulta: 14 octubre 2017].
# Antonio Zumárraga Díez

Antonio Zumárraga Díez (mort el 1940) fou un advocat i polític castellà. Va ser alcalde de Burgos (pel cap baix, el 1902-1903, i novament el gener del 1908), i posteriorment fou elegit diputat en els rengles del Partit Conservador pel districte de Salas de los Infantes (província de Burgos) a les eleccions generals espanyoles de 1914. Va renovar l'escó a les eleccions de 1916 però com a regionalista castellà. Després fou degà del Col·legi Oficial d'Advocats de Burgos fins a la mort.

## Referències

* ↑ «Crónica regional. Burgos». El Adelantado, 18-01-1908, pàg. 1.

## Enllaços externs

* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Jaume Corbera i Pou

Jaume Corbera i Pou (Palma, 1954) és filòleg i professor emèrit de Filologia Catalana i Lingüística General de la Universitat de les Illes Balears.
El 1976 es llicencià en Filosofia i Lletres, secció Filologia Romànica (Catalana) a la Universitat de Barcelona. Es doctorà el 1991 amb una tesi sobre l'alguerès. Des de 1993 és professor titular de la UIB. És especialista en Geografia Lingüística i Lingüística Històrica. Ha escrit nombrosos articles per a revistes i premsa com Lluc, Latitud 39, Última Hora i Baleares. Fundà la llibreria Quart Creixent a Palma juntament amb Antoni Artigues i Maria Pons l'any 1982. Ha estat guardonat amb el Premi Josep Sanna (1995) sobre llengua, història i cultura de l'Alguer, instituït per l'Escola d'Alguerès Pasqual Scanu (l'Alguer, Sardenya) i amb el premi Aula Francesc de Borja Moll (1996) de l'Estudi General de Palma pel projecte Arxiu Audiovisual dels Dialectes Catalans de les Illes Balears.

## Obres publicades
### Projectes d'investigació

* Arxiu audiovisual dels dialectes catalans de les Illes Balears (1997-2002). Investigador principal: Jaume Corbera
* Análisis y edición del 'Bolletí del Diccionari de la Llengua Catalana' (1901-1936). 2002-2004. Investigador principal: Nicolau Dols (UIB)
* Atles de l'entonació del català (2006-2010). Investigador principal: Pilar Prieto (UAB - UPF)

### Principals publicacions

* Alfa. Mètode d'autocorrecció gramatical assistida (1994 i 1995). Coautors: Jaume Morey i Joan Melià.
* Parlar bé. Orientacions per a l'ús correcte de la llengua catalana, amb referències especials a les Illes Balears (1996, 2002, 2011)
* Caracterització del lèxic alguerès. Contribució al coneixement del lèxic alguerès modern, Palma de Mallorca, Universitat de les Illes Balears, 2000
* Arxiu audiovisual dels dialectes catalans de les Illes Balears. Antologia (2006)
* La Unió Europea, un mosaic lingüístic (2013)

## Referències

* ↑ «Jaume Corbera Pou». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 4. Palma: Promomallorca, p. 102. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ «CORBERA Jaume | InterRomania». [Consulta: 12 novembre 2020].
# Miquel Puigdellívol i Busqué

Miquel Puigdellívol i Busqué (Mataró, 1939) és un lutier de Mataró, especialista en fer tenores, tibles i flautes barroques. Se l'ha considerat un dels millors constructors de tenora de la història.
Va treballar des de jove en un comerç familiar de venda i reparació d'aparells frigorífics situat a la Plaça de les Teseres de Mataró. El seu germà Joan duia la part comercial i ell tenia traça a arreglar la mecànica i electrònica dels aparells.
Va decidir fer tenores amb 30 anys en una conversa amb el seu amic i cantant d'òpera Amadeu Casanovas. Casanovas li va dir que voldria una tenora però ja no quedava cap dels grans constructors d'aquests instruments. Puigdellívol s'hi va llançar, i li va fer una tenora després de demanar assessorament a Ricard Viladesau. A la mort de Casanovas, els seus familiars van retornar l'instrument a Puigdellívol, que la llueix al seu taller. El segon encàrrec va ser de Josep Gispert i Vila. Van venir més peticions, fins que el 1978 va decidir deixar el taller dels aparells frigorífics i dedicar-se només a fer tenores.
Quan va començar a fer tenores, a la dècada del 1980, els darrers constructors havien estat els Pardo i Miquel Romero de Gavà. Ell fou el primer d'una nova generació de constructors de tenores que també va comptar amb Alfons Sibila de Gironella, Joan Roca de Figueres, Pau Orriols de Vilanova i la Geltrú i Marcel i René Jourdà d'Espirà de l'Anglí. Aquesta fornada d'artesans va coincidir amb l'esclat de les cobles juvenils de la dècada del 1980.
Les tenores de Puigdellívol són més lleugeres que les clàssiques. Les clàssiques pesaven 900 grams i les seves pesen 570 grams. Va substituir l'alpaca per l'acer inoxidable i l'alumini. Les seves tenores han significat un pas endavant en la història d'aquest instrument.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Miquel Puigdellívol: el lutier forjat amb glaç de neveres» (en castellà), 16-03-2021. [Consulta: 9 abril 2022].
* ↑ Cortadellas, Martí «Jordi Molina, l'ambaixador de la tenora». Revista de Girona, 2015, pàg. 14-20.
* ↑ «tenora | enciclopèdia.cat». [Consulta: 9 abril 2022].
* 1 2 Aviñoa, Xosé. Història de la música catalana, valenciana i balear: Música popular i tradicional. Edicions 62, 1999, p. 122. ISBN 978-84-297-4830-7.
* ↑ Casas, Joaquim. Notes d'un estiu en sol major. L'Aixernador edicions, 1992, p. 49. ISBN 978-84-86332-78-5.
* ↑ Magazine, Per Sonograma. «La sardana al Centre de Documentació del Museu de la Mediterrània – Revista Sonograma Magazine». [Consulta: 9 abril 2022].
* ↑ Mediterrània, Museu de la. «Miquel Puigdellívol | Museu de la Mediterrània». [Consulta: 9 abril 2022].

## Enllaços externs

* Entrevista a Catalunya Ràdio el 2008
* Reportatge a TV3 el 2009 i el 2010
* Entrevista a Marató Ràdio del 2013
# Charles Charron

Charles Charron (1884 - ?) fou un ciclista francès que competí entre 1908 i 1914. El seu millor resultat fou un tercer lloc al Campionat de França en ruta de 1912.

## Palmarès
### Resultats al Tour de França

* 1913. Abandona
* 1914. 21è de la classificació general

## Enllaços externs

* Palmarès a sitiodeciclismo.net
* Palmarès a cyclebase.nl
* Palmarès a museociclismo.it
# Longari

Longari (en rus: Лонгари) és un poble de l'óblast de Sakhalín, a Rússia, el 2013 tenia una població de 0 habitants.

## Referències

* ↑ Телефонные коды Сахалина - Dialing codes of Sakhalin Arxivat 17 December 2017$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine. (rus)
* ↑ The Conquest of Ainu Lands, Brett L. Walker, ISBN 0-520-24834-1, ISBN 978-0-520-24834-2
* ↑ Coast of Kushunkotan Arxivat 29 September 2007$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine., 1873 map.