OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sart-Dames-Avelines

Sart-Dames-Avelines (en való El-Sårt-Dames-Avelenes) és un antic municipi de Bèlgica a la Província de Brabant Való que el 1977 va fusionar-se amb Villers-la-Ville.
El poble va desenvolupar-se a les terres fèrtils de la vall del Thyle, un rierol que neix als prats humits a l'oest del centre històric. El nom provindria d'una senyora, Dame Aveline, que hauria sigut la propietària d'un sart o camp de conreu creat en desforestar el bosc original que cobria tota la conca del Dijle. Al llarg del temps, per error de transcripció, el nom va escriure's en plural.
A l'edat mitjana els pobles de l'antic municipi pertanyien a les abadies d'Affligem i de Villers-la-Ville, fins que el 1235 les dues abadies van bescanviar els béns per tal d'obtenir un territori més contigu. Pertanyia a la senyoria del castell d'Houtain-le-Val.
El 1396 passà sota dominació borgonyona i s'integrà a les Disset Províncies. Després va passar sota dominació dels habsburguesos castellans i més tard austríacs fins a la revolució francesa. A la reorganització administrativa durant l'ocupació francesa a la fi del segle xviii, el territori del poble de Thil va afegir-se al municipi nou, que va existir fins a la seva fusió amb Villers el 1977. El 1815 passà al Regne Unit dels Països Baixos i el 1830 a Bèlgica.
Al segle xix, el poble tenia tres fàbriques de cervesa, dues destil·leries i cinc molins. Avui, l'activitat principal del poble residencial és l'agricultura.

## Llocs d'interès

* Castells de La Bruyère, de Cocriamont, de la Hutte i de Jumerée
* Prats on neix el Thyle
* El Thyle al centre del poble
* La carretera N93 de Nivelles a Namur

## Bibliografia i referències

* Paul Tournay, Sart-Dames-Avelines au fil de l'histoire
* Paul Tournay, Sart-Dames-Avelines - Anecdotes et récits
* ↑ Cathérine Moreau, «Deux ouvrages racontent l'histoire de Sart-Dames-Avelines, des grands bois aux verts pâturages» al diari Le Soir del 12 de desembre de 1990, pàgina 20.
             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Sart-Dames-Avelines
# Windows Media Video

Windows Media Video (WMV) és un nom genèric que es dona al conjunt d'algorismes de compressió situats en el set propietari de tecnologies de vídeo desenvolupades per Microsoft, que forma part de l'entorn de treball Windows Media.
WMV no es construeix només amb tecnologia interna de Microsoft. Des de la versió 7 (WMV1), Microsoft ha utilitzat la seua pròpia versió no estandarditzada de MPEG-4. El vídeo sovint es combina amb so en format Windows Media Àudio. El format WMV és reproduït per una àmplia gamma de reproductors, com BS.Player, MPlayer o Windows Media Player, l'últim només disponible en plataformes Windows i McIntosh (sense compatibilitat completa). En el cas de reproductors aliens a Microsoft, com per exemple el citat MPlayer, és freqüent utilitzar una implementació alternativa dels formats, com per exemple la de FFmpeg.
El vídeo WMV s'empaqueta normalment en algun contenidor multimèdia, com poden ser AVI o ASF. Els fitxers resultants reben l'extensió .avi si el contenidor és d'aquest tipus, .wmv si és un fitxer de només vídeo (.wma seria l'equivalent per a so) o .asf si es tracta d'un contenidor ASF, amb contingut d'àudio i vídeo. El format WMV inclou certes característiques relatives a la utilització de Gestió de Drets Digitals (DRM). No obstant això, aquestes característiques poden eliminar-se amb utilitats com Sidda, DRMCreep, drmdbg o drm2wmv.
La versió 9 del format utilitzat per Microsoft va ser remesa a la Society Motion Picture and Televisió Engineers (SMPTE) per a la seua aprovació com a estàndard, sota el nom en clau VC-1. Aquest còdec és també utilitzat en la distribució de vídeo d'alta definició sobre DVD estàndard en un format que Microsoft ha denominat WMV HD, el qual pot ser reproduït tant en ordinadorés com en reproductors de sobretaula. Una primera versió de l'estàndard va ser publicada per la SMPTE al setembre del 2005, incloent-se informació per a la implementació d'un decodificador i seqüències de prova.
# Lalitpur

* Per a altres significats, vegeu «Patan Lalitpur».
Lalitpur (hindi: ललितपुर, urdú: للت پور) és una ciutat i municipi de l'Índia, a l'estat d'Uttar Pradesh, capital del districte de Lalitpur. Està situada a 24° 41′ N, 78° 25′ E﻿ / ﻿24.68°N,78.42°E﻿ / 24.68; 78.42 i al cens de 2001 apareix amb 111.810 habitants. La població el 1881 era de 10.684 habitants i el 1901 d'11.560.
La tradició diu que fou fundada per Lalita, esposa de Raja Sunier Singh. Fou arrabassada als gonds al segle xvi (1586) per Govind Bundela i el seu fill Rudra Pratap. Cent anys després fou inclosa a l'estat chandela de Chanderi. El 1800 aes va lliurar prop de la ciutat una indecisa batalla entre bundeles i marathes; el 1811 fou ocupada pels Sindhia de Gwalior i el coronel Jean Baptiste Filose hi va establir el seu quarter el 1812. Fou cedida als britànics el 1844 i convertida en capital del districte de Chanderi; el 1857 i 1858 va estar la major part del temps en mans del raja de Banpur, antic raja de Chanderi, que va restaurar el principat i es va proclamar independent el juny de 1857 però fou totalment derrotat l'octubre de 1858. Quan la ciutat de Chanderi i altres foren retornades a Gwalior, Lalitpur va donar nom al districte (1861). El 1870 es va formar la municipalitat. El 1891 va passar a formar part del districte de Jhansi. El 1974, quan es va restaurar el districte de Lalitpur, en va tornar a ser la capital.

## Referències

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Molí dels Frares (Castellfollit de Riubregós)

El Molí dels Frares és un molí del municipi de Castellfollit de Riubregós (Anoia) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Només en queda alguna paret en peu i s'hi distingeix el que havia estat la bassa amb el seu cacau. Es troba a frec i a la dreta del riu i sota per la part esquerra de la carretera de Calaf a Torà. En una indeterminada època es reconstruí parcialment el molí, ja que la part baixa de l'enderroc sembla més antiga.

## Referències

* ↑ «Molí dels Frares». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2014].
# Antoni Caralps i Massó

Antoni Caralps i Massó (Barcelona, 2 de juny 1904 - 25 de desembre de 1991) fou un metge català, especialitzat en la cirurgia del tòrax i patologies pulmonars.

## Biografia

Es llicencià en medicina a la Universitat de Barcelona el 1925 i es doctorà a la Universitat de Madrid el 1936. Abans de la guerra civil espanyola fou professor d'anatomia i entre 1934 i 1936 participà en diversos Congressos de Metges i Biòlegs en Llengua Catalana i en les Monografies Mèdiques dirigides per Jaume Aiguader i Miró.
Més tard fou cap del departament de cirurgia toràcica a l'Hospital de la Santa Creu i Sant Pau, treballà a la Clínica Plató i el 1972 ingressà a la Reial Acadèmia de Medicina de Catalunya. Ha fet importants treballs sobre el tractament quirúrgic de la tuberculosi, els tumors intratoràcics i els cists hidatídics del pulmó, així com sobre els trasplantaments d'òrgans amb caràcter experimental. El 1987 va rebre la Creu de Sant Jordi.

## Obres

* Tractaments quirúrgics de la tuberculosi pulmonar I. Pneumolisi intrapleural. (1935)
* La millor via d'abordatge de la primera costella,

## Enllaços externs

* Antoni Caralps i Massó | Galeria de Metges Catalans
* Memorial de l'any acadèmic 1991 a la RAMC

## Referències

* ↑ Biografia a l'IEC
* ↑ «Biografia al web de la RAMC». Arxivat de l'original el 2015-04-02. [Consulta: 9 març 2015].
* ↑ «Antoni Caralps i Massó». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Thyrsostachys

Els bambús del gènere Thyrsostachys de la subfamília bambusoideae de la família Poaceae, són plantes de clima tropical. Creixen a la Xina, Tailàndia i al Vietnam, en terres baixes de clima sec.

## Taxonomia

* Thyrsostachys oliveri
* Thyrsostachys siamensi

## Enllaços externs

* Thyrsostachys a la plana de Flora de la Xina (anglès)
# Timàlia de capell castany

El timàlia de capell castany (Timalia pileata) és un ocell de la família dels timàlids (Timaliidae) i única espècie del gènere Timalia Horsfield, 1821.

## Hàbitat i distribució

Viu a la vegetació secundària, matolls i àrees empantanegades de les terres baixes des de l'est de l'Índia des de Nepal cap a l'est fins Bhutan i Assam i cap al sud fins Bangladesh, Manipur i Nagaland i sud de la Xina al sud de Yunnan, sud de Kweichow, Kwangsi, Kwantung, cap al sud al Sud-est Asiàtic. Java.

## Referències

* ↑ «Timàlia de capell castany». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/12/2021(català)
# Tiouli

Tiouli (en àrab تيولي, Tīwlī; en amazic ⵜⵉⵡⵍⵉ) és una comuna rural de la província de Jerada, a la regió de L'Oriental, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 5.194 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Tit Meneni Lanat (cònsol 452 aC)

Tit Meneni Lanat (en llatí: Tilus Menenius Agr. f. Agr. n. Lanatus), que Livi anomena Titus però Dionís d'Halicarnàs, Luci i altres diuen que es deia Tilus, va ser un magistrat romà. Formava part de la gens Menènia, una gens romana d'origen patrici.
Va ser elegit cònsol junt amb Publi Sesti Capitolí Vaticà l'any 452 aC. Segons Pescenni Fest els cònsols d'aquell any van fer alguna cosa amb la lex Aternia Tarpeia, que havia estat aprovada dos anys abans, però el text és incomprensible.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 716.
# Tit Meneni Lanat

«Tit Meneni Lanat» té aquests significats:
* Tit Meneni Lanat (cònsol 477 aC)
* Tit Meneni Lanat (cònsol 452 aC)
# Titan (Bucarest)

El barri de Titan és un dels barris del Sector 3 de Bucarest (Romania). Aquest barri està situat a la zona est de la capital romanesa i es troba envoltat pel parc del Titan. Antigament la zona era coneguda com a Balta Albă (en català la Tolla Blanca), ja que principis del segle xx una bona part de l'extensió de l'actual barri era una petita depressió que sovint estava plena d'aigua. Aquesta depressió es va drenar i es va cobrir de calç viva, fet pel qual la zona va rebre el nom de Tolla Blanca. Tot i això no s'ha de confondre la denominació antiga del barri de Titan amb la veïna barriada de Balta Albă.
El barri es va desenvolupar espectacularment a final dels anys setanta amb la construcció de grans bloc d'estil comunista, on s'allotjaven de nou als desnonats de les demolicions de barris sencers per construir barris nous com el de Centru Civic o per la construcció de la Casa Poporului. L'organització urbanística és com a la resta dels barris de Bucarest: grans avingudes que serveixen com a eixos viaris i tot un seguit de caòtics carrers petits que comuniquen els blocs amb les principals vies de comunicació. Els bulevards principals que passen per Titan són el de Nicolae Grigorescu, el de Camil Ressu i de elTheodor Pallady. Aquest darrer és un tram de l'autopista sense peatge (Autopista del Sol) que comunica Bucarest amb Constanţa. El barri està comunicat amb la resta de Bucarest pel Metro, per diverses línies de tramvia, troleibús, autobús i taxis. Les dos estacions de metro situades al barri són les de Nicolae Grigorescu i Titan.
Al barri de Titan es poden trobar importants centres comercials (coneguts a Bucarest com a Mall) i el complex de cinemes Gloria (situat a la intersecció entre els bulevards Baba Nova i Nicolae Grigorescu. El llac Titan fou construït a la segona meitat del segle xx en una petita depressió del terreny i dins del mateix hi ha cinc illots petits. Les barriades que fan frontera amb Titan són Dristor, Vitan, Dudeşti, Pantelimon i Balta Albă. A l'extrem nord del barri està ubicat el Bulevard Basarabiei i l'estadi de Lia Manoliu.
Viccionari
# Tita Merello

Laura Ana Merello, més coneguda com a Tita Merello (Buenos Aires, 11 d'octubre de 1904 – Ib., 24 de desembre de 2002), va ser una actriu i cantant argentina de tango i milonga.
Nascuda en un convent de Sant Telmo, va iniciar la seva carrera artística en el teatre com a cantant. Va ser una de les primeres cantants de tango sorgides en la dècada de 1920 que van crear la modalitat vocal femenina en el rubro. Va adquirir popularitat principalment per les seves interpretacions de «Se dice de mí» i «La milonga y yo».
El seu debut en cinema va ser en el primer film sonor argentí, Tango!, al costat de Libertad Lamarque. Després de realitzar una sèrie de pel·lícules al llarg de la dècada de 1930, es va consagrar com a actriu dramàtica en La fuga (1937), dirigida per Luis Saslavsky. En parella amb Luis Sandrini, va abandonar parcialment la seva carrera per recolzar a la de l'actor i a mitjan anys 1940 tots dos es van establir a Mèxic, on Merello va filmar Cinco rostros de mujer, per la qual va obtenir el premi Ariel a la Millor Actriu de Repartiment. En tornar, va protagonitzar Don Juan Tenorio (1949) i Filomena Marturano (1950), que posteriorment va ser representada en teatre. L'apogeu de la seva carrera va ocórrer en els anys 1950, quan va encapçalar films com Los isleros (1951), Guacho (1954) i Mercado de abasto (1955). A més, va tenir rols destacats en Arrabalera (1950), Para vestir santos i El amor nunca muere (ambdues de 1955).
Després de la caiguda del peronisme, va haver d'exiliar-se a Mèxic davant la falta de treball i, a partir dels anys de 1960, de retorn a Argentina, la majoria dels seus treballs van ser dirigits pel seu amic Enrique Carreras. Va ser una assídua partícip del cicle televisiu Sábados circulares i la seva actuació en La Madre María (1974), dirigida per Lucas Demare, va ser molt elogiada pels crítics i li va proporcionar una renovada popularitat. Es va retirar el 1985 encara que va continuar realitzant aparicions públiques i brindant consells en ràdio i televisió. En 1990 va ser distingida com a «Ciutadana il·lustre de la Ciutat de Buenos Aires» per ser un «mite vivent de la iconografia portenya» i en 1991 va rebre el premi Podestá a la Trajectòria. Va morir als 98 anys en la Nit de Nadal de 2002, en la Fundació Favaloro.

## Referències

* ↑ «Laura Ana Merello, "Brazil, Rio de Janeiro, Immigration Cards, 1900-1965"» Family Search.
* ↑ Borrazas, Rubén. «Tita Merello: bien milonga y bien porteña» (en castellà). Uruguay: diario La República. [Consulta: 11 novembre 2010].
* ↑ Amuchástegui, Irene «Fascículo Ídolos del espectáculo argentino: Merello». diari Clarín, 19, 2008.
* ↑ «Un mito de barrio, hecho bien de abajo» (en castellà). Argentina: diario Página/12, 26-12-2002. [Consulta: 11 novembre 2010].
* ↑ «Una historia entre filmes y tangos» (en castellà). diario Los Andes, 26-12-2002. Arxivat de l'original el 2010-09-23. [Consulta: 11 novembre 2010].
* ↑ Blanco Pazos, pp. 164-165.
* ↑ Aizpeolea, Horacio. «Ciudadanos ilustres: entre 194 distinguidos, sólo hay 35 mujeres». diario Clarín, 29-08-2005. [Consulta: 4 març 2011].
* ↑ Göttling, pp. 8-13.
* ↑ Romano, p. 81.
* ↑ Romano, pp. 145-149.
# Tinetto

Tinetto és una illa italiana situada al Golf de La Spezia, a la part oriental del Mar de Ligúria. Es troba dins el comune de Porto Venere.
Forma part de l'arxipèlag Spezzino, tres illes properes que s'estenen al sud de la part continental a Porto Venere. El 1997, l'arxipèlag, juntament amb Porto Venere i Cinque Terre, va ser designat Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO.

## Descripció

L'illa de Tinetto és l'illa més petita de les tres illes del golf de La Spezia. Queda més al sud que les altres dues illes, Palmaria i Tino, a poca distància de Tino. En realitat, l'illa de Tinetto és poc més que un illot cobert de vegetació. Tot i així, conserva la presència d'una comunitat religiosa al seu territori.

## Fauna

Una subespècie del llangardaix comú, Podarcis muralis tinettoi, és endèmica de l'illa.

## Vegeu també

* Llista d'illes d'Itàlia
# Topadora

Es denomina topadora o Dozer una màquina utilitzada principalment en construcció i mineria.

## Parts

La topadora està composta per un tractor d'erugues o de 2 eixos sobre pneumàtics, de xassís rígid o articulat, equipada a la part davantera amb una fulla horitzontal col·locada perpendicularment a l'eix principal de la màquina que disposa de moviment vertical de curt recorregut. Hi ha diversos tipus de fulla, els més destacats:
* Recta: típica per tall de terreny.
* Concava: A més de tallar el terreny, capgira les terres que arrossega, facilitant el seu moviment.
* En U: Més baixa que les anteriors, permet d'arrossegar una major quantitat de material.

## Tipus

1. Bulldozer: la fulla d'empenta frontal està fixa al xassís del tractor mitjançant uns travessers i uns cilindres hidràulics, quedant aquesta perpendicular al moviment de la màquina. Els moviments de la fulla són per tant de tilt (inclinació lateral) i pitch (inclinació respecte a l'eix vertical).
2. Angledozer : Els travessers són substituïts per cilindres hidràulics que permet posar el full en angle respecte a la direcció de moviment de treball. La fulla és més baixa i més ampla per mantenir l'amplada de treball encara que estigui inclinada.
3. Tiltdozer : El full d'aquesta esplanada es pot girar al voltant de l'eix longitudinal del tractor i girar, tombant-, al voltant d'un eix horitzontal, normal a l'eix del motor. Si es gira tirant la part superior cap enrere augmenta la capacitat de tall, si es gira cap endavant, disminueix la capacitat d'arrossegament. És el tractor que més usos permet amb el moviment del seu full.
La diferència del funcionament de treball de la fulla de cada variant fa que per a cada ús d'elles sigui la més idònia, encara que qualsevol de les tres poguessin realitzar-lo.

## Funcionament

El principi de funcionament consisteix a desplaçar la terra o material a moure mitjançant una fulla o full, solidària amb la màquina, que és accionada per l'empenta d'aquesta. Les fases de treball de les topadoras són:
* Fase productiva: que es compon d'excavació i empenta.
* Fase no productiva: que comprèn el retorn a la posició inicial.

## Vegeu també

* Pala excavadora
* Retroexcavadora
# Torghud (tribu)

Torghud fou una tribu de turcmans d'origen obscur; com que apareixen al segle xiii, en ple domini mongol, tot i ser considerats en totes les fonts com a turcs, el seu origen és incert. No s'ha de confondre aquesta tribu amb la tribu Torghut. En la tradició musulmana dos germans de noms Torghud i Baybur foren enviats a Anatòlia des del Khurasan al final del segle xiii; al segle xiv eren a Akshehir; la seva gent es va aliar als karamànides amb els quals van enllaçar en diversos matrimonis. Mehmed Beg (1261-1278) va concedir la meitat de la plana entre Konya i Ankara a Torghud i l'altra meitat a Baybur, i aquestes regions foren conegudes com a Torghud Eli i Baybur Eli. Els torghuds van ajudar els karamànides en les seves campanyes victorioses contra el Beylik d'Eretna i Germiyan. Encara que la història tingui parts de llegenda i folklore popular, sembla clar que els grups tribals que van venir amb Torghud i Baybur van ser aliats als karamànides i enemics dels otomans, el que fa dubtar que el Toghrul Beg que fou general d'Osman I fos la mateix persona que el cap d'aquest grup. El 1475, després d'una sèrie d'expedicions els otomans (sota Mehmet II) van dominar el Beylik de Karaman-oğlu i semble que els torghud van emigrar en gran nombre a territori mameluc. Després alguns es van unir als aq qoyunlu, però la major part va restar amb els mamelucs contra els otomans. El 1500 van participar en una revolta en favor de Karaman contra els otomans; després es van posar al servei dels safàvides; durant la revolta dels djalalis els van donar suport i amb la derrota es va trencar el seu poder a l'inici del segle xvii.

## Bibliografia

* Enciclopèdia de l'Islam, X, 612
# Torgiano

Torgiano és un comune (municipi) de la Província de Perusa, a la regió italiana d'Úmbria, situat uns 10 km al sud-est de Perusa. L'1 de gener de 2018 tenia 6.662 habitants.
Torgiano limita amb els municipis de Bastia Umbra, Bettona, Deruta i Perusa.

## Història

Probablement fundada pels etruscs, Torgiano està situat en un turó que domina la confluència dels rius Chiascio i Tíber. En l'època romana es deia "Turris Amnium".

## Llocs d'interès

La part antiga de la ciutat està envoltada en part de muralles medievals. La Torre de Guardia, una torre defensiva del segle xiii, està situada fora de les muralles.
Altres llocs d'interès:
* Església de San Bartolomeo.
* Oratori de Sant Antoni (segle xvi), amb frescos de l'escola de Domenico Alfani.
* Museu del vi.
* Museu de l'oliva i del oli.
* Itinerari del vi i de l'art a Brufa (La Strada del Vino e dell'Arte).
* Brufa, amb les seves escultures.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st January 2018» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 22 març 2019].

## Enllaços externs

* Torgiano - Lloc web oficial (italià)
# Torghud Beg

Torghud Beg fou segons la tradició un general d'Osman I, el fundador de l'Imperi Otomà. Hauria viscut al primer terç del segle xiv i fou conegut també con Alp Torghud. Algun l'han considerat el cap de la tribu turcman dels Torghut.
Va servir a Osman I i després al seu fill Orhan. Hauria participat en la conquesta de Yar-Hisar (Sud-est d'Iznik) i a l'atac a Angelokoma (İnegöl, al sud-oest), fets que es datarien el 1299. Osman hauria cedit Angelokoma a Torghud i després d'això la comarca fou coneguda com a Torghud Ili (Torghud-Eli = Terra de Torghud). Osman va enviar el seu fill Orhan contra Adramos (Orhoneli), a l'oest, i a Torghud i Köse Mikal per ajudar-lo, i hauria estat conquerida vers 1317. El seu control va permetre després conquerir Brusa el 1326.

## Referències

* Enciclopèdia de l'Islam, X, 612 versió en línia
# Tres cubà

El tres és un instrument musical derivat de la guitarra que consta de tres cordes dobles. És molt usat a Cuba, Santo Domingo i Puerto Rico on hi ha una versió de l'instrument amb tres cordes triples.
Com que és més petit que la guitarra i té cordes dobles, fa un so més agut i més intens. Per aquest motiu s'utilitza com a instrument solista sobretot en el son cubà, deixant la guitarra en el paper d'acompanyant.
L'afinació varia depenent del músic i l'àrea geogràfica de procedència. Unes vegades, l'afinació coincideix amb les tres primeres cordes d'una guitarra (mi, si, sol, aquest últim octavat). Altres vegades, se li augmenta un semitò a la corda del centre deixant el sol octavat. La nova afinació coincideix amb la tríada de do major (mi, do, sol).
Segons la majoria de fonts, el tres es va utilitzar per primera vegada en diversos gèneres musicals afrocubans relacionats originaris de l'est de Cuba: el nengón, el kiribá, el changüí i el son, tots els quals es van desenvolupar durant el segle xix. Benjamin Lapidus afirma: "El tres ocupa una posició de gran importància no només en el changüí, sinó en la cultura musical de Cuba en el seu conjunt".
Entre els més famosos "treseros" estan Pancho Amat i Faustino Oramas de Cuba i Mario Hernández a Puerto Rico.

## Referències

* ↑ Orovio, Helio. Cuban music from A to Z. Durham : Duke University Press, 2004, p. 203. ISBN 978-0-8223-3186-5.
* ↑ Lapidus, Benjamin. Origins of Cuban Music and Dance: Changüí (en anglès). Scarecrow Press, 2008-10-17, p. 41. ISBN 978-1-4616-7029-2.
* ↑ Díaz Ayala, Cristóbal. Los contrapuntos de la música cubana (en castellà). Ediciones Callejón, 2006, p. 312-317. ISBN 978-1-881748-48-9.
* ↑ Recasens Barberà, Albert. A tres bandas: mestizaje, sincretismo e hibridación en el espacio sonoro iberoamericano (en castellà). Ediciones AKAL, 2010-08-31, p. 192.
* ↑ Lapidus, Benjamin. Origins of Cuban Music and Dance: Changüí (en anglès). Scarecrow Press, 2008-10-17, p. 16. ISBN 978-1-4616-7029-2.

## Vegeu també

* Armónico

## Enllaços externs

* El tres en Cuba i Puerto Rico Arxivat 2010-04-03 a Wayback Machine.(castellà)
* El tres cubano Arxivat 2006-10-20 a Wayback Machine. (anglès)
* http://www.cuatro-pr.org/Home/Espan/Instrumusica/Instrumentos/Otrosinstrum/eltres.htm Arxivat 2010-04-03 a Wayback Machine. (castellà)