OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Codi Banshee

Codi Banshee (títol original en anglès, Code Name Banshee) és una pel·lícula estatunidenca de thriller d'acció del 2022 dirigida per Jon Keeyes, protagonitzada per Jaime King, Antonio Banderas i Tommy Flanagan. S'ha doblat i subtitulada al català.
La pel·lícula es va estrenar als cinemes i a la carta l'1 de juliol de 2022.

## Referències

* ↑ Anderson, Jeffrey. «Code Name Banshee». Common Sense Media. [Consulta: 7 octubre 2022].
* ↑ Saveliev, Alex. «Code Name Banshee». Film Threat, 01-08-2022. [Consulta: 7 octubre 2023].
* ↑ Screen Media Buys ‘Code Name Banshee,’ Action-Thriller With Antonio Banderas, Jaime King
* ↑ «Codi Banshee». Goita què fan, ara!. [Consulta: 5 juliol 2024].
* ↑ Simon, Brent. «Code Name Banshee's assassin story lacks creative firepower». The A.V. Club, 01-07-2022. [Consulta: 7 octubre 2023].
# Charles Greeley Abbot

Charles Greeley Abbot (31 de maig de 1872, 17 de desembre de 1973) va ser un astrònom nord-americà, nascut en Wilton, Nou Hampshire.

## Vida i Obra

Abbot va ser graduat de l'Acadèmia Phillips en 1891, del MIT en 1894, amb especialització en fisicoquímica. Cap a 1895 Samuel Pierpont Langley buscava un assistent per a l'Observatori Astrofísic Smithsonià (SAO per les seves sigles en anglès), i va contractar a Abbot per les seves destreses per al treball de laboratori, malgrat la seva falta d'experiència en astronomia.
Durant aquest període Langley es va enfocar en experiments d'aeronàutica, mentre Abbot era designat com a director del SAO, càrrec que va adoptar formalment quan Langley va morir en 1906.
Abbot, reconeixent que la constant solar estava mal aproximada, va proposar un valor més exacte de: 1,93 calç/cm²/min (el valor modern està mesurat en watts per metre quadrat).
En 1918, Abbot es va convertir en Assistent Secretari del Smithsonian, i després va succeir a Walcott com a Secretari General en 1928, temps en els quals guio la institució a través dels turbulents anys de la Gran Depressió i la Segona Guerra Mundial.
Sent responsable de les observacions solars, Abbot va dissenyar i va construir aparells per mesurar la radiació solar, incloent un bolómetro millorat, amb el qual va poder mesurar la corona interior del sol, durant l'eclipsi solar del 28 de maig de 1900 en Wadesboro, Carolina del Nord.
Abbot es va retirar de tots dos llocs: director de SAO i Secretari del Smithsonian en 1944, sent el primer secretari del Smithsonian que no moria en el càrrec. Va delegar les seves facultats al seu assistent secretari Alexander Wetmore, qui el va succeir en el càrrec.
Va morir per causes naturals.

## Obres

* "El Sol" (1929).
* "La Terra i els estels" (1925).
* "Grans invents" (1925).

## Reconeixements

L'any 1973, es va decidir en el seu honor nomenar «Abbot» a un cràter d'impacte lunar.

## Referències

* ↑ «Charles Greeley Abbot - BIOGRAPHICAL MEMOIRS». National Academy of Sciences. [Consulta: 9 maig 2008].
* ↑ Ficha del cráter lunar «Abbot», Gazetteer of Planetary Nomenclature Enlace consulato el 29 de julio de 2009.
# Giancarlo Bellini

Giancarlo Bellini (Crosa, 15 de setembre de 1945) és un ciclista italià, ja retirat, que fou professional entre 1971 i 1979. Els seus principals èxits esportius foren una victòria d'etapa al Giro d'Itàlia i el Gran Premi de la Muntanya del Tour de França de 1976.

## Palmarès

* 1970
** 1r al Baby Giro
* 1975
** 1r al Giro de Campania
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Suïssa i 1r del Gran Premi de la muntanya
* 1976
** 1r del Gran Premi de la Muntanya del Tour de França
** Vencedor d'una etapa del Tour de Romandia
* 1977
** Vencedor d'una etapa del Tour de Romandia
* 1978
** Vencedor d'una etapa del Giro d'Itàlia
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Suïssa

### Resultats al Tour de França

* 1974. 26è de la classificació general
* 1976. 26è de la classificació general. 1r del Gran Premi de la Muntanya

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1971. 53è de la classificació general
* 1972. 33è de la classificació general
* 1974. 47è de la classificació general
* 1975. 17è de la classificació general
* 1976. 11è de la classificació general
* 1977. 12è de la classificació general
* 1978. 12è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1979. Abandona (9a etapa)

## Referències

* ↑ «BELLINI Giancarlo». [Consulta: 18 novembre 2022].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Giancarlo BELLINI» (en italià). [Consulta: 18 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa de Giancarlo Bellini a sitiodeciclismo.net
* Giancarlo Bellini a ProCyclingStats
# Argilly

Argilly és una població i comuna francesa de la regió de Borgonya - Franc Comtat, departament de Côte-d'Or, en el districte de Beaune i cantó de Nuits-Saint-Georges.

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 302 | 265 | 266 | 333 | 420 | 423 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Enllaços externs

* Institut géographique national Arxivat 2007-03-11 a Wayback Machine.
* INSEE Arxivat 2007-10-10 a Wayback Machine.
# Francisco Olazar

Francisco Olazar (10 de juliol de 1885 - 21 de setembre de 1958) fou un futbolista argentí.

## Selecció de l'Argentina

Va formar part de l'equip argentí a la Copa del Món de 1930 com a entrenador. Fou jugador de Racing de Avellaneda.

## Palmarès

Racing Club
* Campionat argentí de futbol (8): 1913, 1914, 1915, 1916, 1917, 1918, 1919, 1921

## Referències

* ↑ (castellà) Todo Racing profile Arxivat 2011-07-07 a Wayback Machine.
# Australopithecus deyiremeda

Australopithecus deyiremeda és una espècie del gènere extint Australopithecus. Els fòssils daten d'estrats d'entre 3,3 i 3,5 milions anys d'antiguitat del jaciment paleontològic de Woranso-Mille, al centre-oest de la regió Àfar d'Etiòpia. L'espècie fou descrita el maig del 2015 i visqué al mateix moment i la mateixa regió que A. afarensis. L'holotip es conserva al Museu Nacional d'Etiòpia (Addis Abeba). S'ha suggerit la utilització d'eines de pedra per part de A. deyiremeda per algunes marques en ossos d'animals, però aquestes troballes han estat molt debatudes, sense que s'hi haja arribat a un consens científic.

## Referències

* ↑ Haile-Selassie, Y. et al. (2015): «New species from Ethiopia further expands Middle Pliocene hominin diversity». Nature, 521, pàg. 483–488, doi:10.1038/nature14448
* ↑ Spoor, Fred «Palaeoanthropology: The middle Pliocene gets crowded» (en anglès). Nature, 521, 7553, 2015, pàg. 432–433. Bibcode: 2015Natur.521..432S. DOI: 10.1038/521432a. ISSN: 0028-0836. PMID: 26017440.
# Schizopolis

Schizopolis és una comèdia experimental estatunidenca de Steven Soderbergh estrenada el 1996. El director es posa ell mateix en escena així com la seva dona de l'època, Betsy Brantley, en una pel·lícula totalment delirant i satírica i que no segueix en absolut un argument lineal.
La pel·lícula va ser presentada el 13 de setembre de 1996 al Festival Internacional de Cinema de Toronto.

## Argument

Schizopolis és una pel·lícula sobre el llenguatge a través de la història d'un home, del que li agradaria ser i de la seva dona....

## Repartiment

* Steven Soderbergh: Fletcher Munson/Dr. Jeffrey Korchek
* Betsy Brantley: La Sra. Munson/ Belle n°2
* David Jensen: Elmo Oxygen
* Mike Malone: T. Azimuth Schwitters
* Eddie Jemison: L'home de les xifres sense nom
* Scott Allen: L'home dretà
* Katherine La Nasa: Diane
* Silas Cooper: L'home de la parella misteriosa
* Liann Pattison: La dona de la parella misteriosa
* Sarah Soderbergh: la filla de Fletcher Munson
* Peter Soderbergh: Lester Richards

## Al voltant de la pel·lícula

* Soderbergh ha volgut verdaderament fer una pel·lícula amb molt petit pressupost. Per exemple David Jensen que interpreta el personatge d'Elmo Oxygen és igualment el director de càsting de la pel·lícula. A més, hi ha alguns membres de la seva família al càsting: la seva filla Sarah Soderbergh, i el seu pare Peter Soderbergh.
* La pel·lícula no implica cap crèdit. Hi ha just algunes informacions de copyright al final de la pel·lícula.
* El personatge principal encarnat pel mateix Soderbergh, treballa per a T. Azimuth Schwitters, l'amo d'una companyia d'"estil de vida" i de "religió" anomenada Eventualism.
* El personatge de Lester Richards és una referència al director americà Richard Lester, que Steven Soderbergh considera com el seu mentor i del qual és seguidor.
* Schizopolis va ser rodada durant nou mesos, des del març de 1995. Comptà amb un pressupost de només 250.000 dòlars.
* La pel·lícula es va estrenar al Festival de Cannes com una sorpresa, el 18 de maig de 1996, on va ser mal rebuda. Això va impulsar els cineastes a afegir la introducció i la conclusió inspirades en el teatre de Cecil B. DeMille com a manera de considerar que la pel·lícula era "irònica i d'autoservei".
* Les crítiques sobre la pel·lícula són mesclades; va rebre una qualificació del 59% en la revisió de Rotten Tomatoes, i "revisions mixtes o mitjanes" a Metacritic.

## Referències

* ↑ Mottram, James. «The Sundance Kids: How the Mavericks Took Back Hollywood». Macmillan, 15-05-2007.
* ↑ McCarthy, Todd. «Schizopolis», 28-05-1996.
* ↑ John Hardy, Schizopolis Criterion Collection commentary track, chapter 42.
* ↑ Schizopolis a Rotten Tomatoes (anglès)
* ↑ Schizopolis a Metacritic.
# Llorenç de Pierfrancesco de Mèdici

Llorenç de Pierfrancesco de Mèdici', anomenat Il Popolano, (en italià: Lorenzo di Pierfrancesco de' Medici) (Florència, República de Florència 1463 - íd. 1503) fou un banquer i poltíci de la família Mèdici.

## Orígens familiars

Va néixer el 4 d'agost de 1463 a la ciutat de Florència sent el fill primogènit de Pierfrancesco de Llorenç de Mèdici i Laudomia Acciajuoli. Fou net per línia paterna de Llorenç de Mèdici el Vell i Ginevra Cavalcanti. Fou germà de Giovanni de Mèdici.

## Vida

A la mort del seu pare, fet ocorregut el març de 1469, fou tutoritzat juntament amb el seu germà per Llorenç el Magnífic, i va estudiar al costat de figures com Marsilio Ficino i Agnolo Poliziano.
El 1483 inicià la seva carrera diplomàtica representant la República de Florència davant el Regne de França. Posteriorment la relació amb Llorenç el Magnífic es deteriorà per motius econòmics, ja que aquest es negà a retornar el patrimoni de Llorenç i el seu germà. A la mort del Magnífic es posicionà en la facció contrària del seu successor, Pere II de Mèdici, sent exiliat de la ciutat el 1494. Després de la invasió de la península Itàlica realitzada per Carles VIII de França aquell mateix any aconseguí retornar a Florència. En aquesta ciutat donà suport a Girolamo Savonarola, el qual havia instaurat una autèntica república i havia expulsat Pere II del poder. Fou Savonarola qui li donà l'apel·latiu de Il Populano (en català: "el Popular").
A la mort de Savonarola fou un dels candidats a rebre el control de la República, si bé refusà l'oferiment. Morí el 20 de maig de 1503 en aquesta ciutat.

## Núpcies i descendents

Es casà el 1484 amb Semiramide Appiani, filla de Jaume III Appiani d'Aragona i Battistina Campofregoso. D'aquesta unió nasqueren:
* Pierfrancesco de Mèdici (1487-1525), pare de Lorenzino de Mèdici
* Ginevra de Mèdici
El seu net Lorenzino de Mèdici (1514-1548) fou l'assassí del duc Alexandre de Mèdici, últim governant de la República de Florència de la branca principal dels Mèdici. A la seva mort, el poder passà al seu renebot Cosme I de Mèdici.

## Patró de les Arts

Lorenzo es va convertir en un dels més destacats mecenes del Renaixement, sent considerat per molts com l'hereu cultural de Llorenç el Magnífic. Protegí artistes de la talla de Sandro Botticelli, Michelangelo Buonarroti, Filippino Lippi, Bartolomeo Scala, i el 1494 va fundar un taller de ceràmica a la Vil·la Mèdici de Cafaggiolo.
Llorenç il Popolano és conegut per haver encarregat a Sandro Botticelli dues de les seves obres més importants, l'Al·legoria de la primavera i El naixement de Venus, aquesta última una de les més famoses pintures del Renaixement.

## Enllaços externs

* http://genealogy.euweb.cz/italy/medici3.html#LP (anglès)
# Gina Grain

Gina Grain (Mont-real, 16 de juny de 1974) és una ciclista canadenca, ja retirada, que combinà tant la carretera com la pista. En el seu palmarès destaca el Campionat del Canadà en ruta del 2008 i una medalla de plata als Campionats del Món en scratch del 2006. El 2008 va prendre part, sense sort, en els Jocs Olímpics d'Estiu.

## Palmarès

* 2003
** Vencedora d'una etapa al Tour del Gran Mont-real
* 2004
** 1a a la CSC Invitational
** Vencedora d'una etapa al Nature Valley Grand Prix
* 2006
** 1a al Tour de Gastown
* 2007
** Campiona del Canadà en ruta
* 2008
** 1a al Tour de Gastown
* 2009
** Vencedora d'una etapa al Tour de Gila

## Referències

* ↑ «Olympedia – Gina Grain». [Consulta: 3 novembre 2023].
* ↑ «Gina Grain» (en francès), 18-09-2011. [Consulta: 3 novembre 2023].
* ↑ «Cycling Museum - Gina GRAIN». [Consulta: 3 novembre 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
# Andrea Sacchi

Andrea Sacchi (Nettuno, 30 de novembre de 1599 - 21 de juny de 1661) va ser un pintor italià del barroc, actiu a Roma. A aquesta generació d'artistes pertanyen els pintors Nicolas Poussin i Giovanni Battista Passeri, els escultors Alessandro Algardi i François Duquesnoy i el biògraf Giovanni Pietro Bellori.
Sacchi va néixer a Nettuno, a la vora de Roma. El seu pare, Benedetto, era també pintor. Andrea va estudiar a l'estudi de Francesco Albani, de qui va ser l'últim gran alumne. Es va traslladar a Roma el 1621 on va passar la resta de la seva vida. La major part de la seva carrera gaudir del mecenatge del cardenal Barberini, qui li va encarregar art per a l'església caputxina a Roma i el Palau Barberini.
Va ser rival del coetani Pietro da Cortona, amb qui va mantenir una controvèrsia. Sacchi va ser reclamat perquè continués l'estil de Rafael Sanzio i ell advocava per llenços més petits amb menys figures. Sacchi va viatjar a Venècia i Parma i va estudiar els treballs de Correggio. Va ser mestre de Carlo Maratta durant 22 anys.
Dues de les seves principals obres sobre llenç són retaules avui mostrats a la Pinacoteca Vaticana.
* Les tres Magdalenes (1634)
* La mort de Dido (segle xvii)

## Referències

Aquest article incorpora text d'una publicació que es troba en domini públic: Chisholm, Hugh. Encyclopædia Britannica (edició de 1911) (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911.
* Sutherland Harris, Ann. Andrea Sacchi : complete edition of the paintings with a critical catalogue. : Princeton, NJ: Princeton Univ. Press, 1977.
* Wittkower, Rudolf. Art and Architecture Italy, 1600-1750. Pelican History of Art, 1993.

## Enllaços externs

* Web Gallery of Art entry
# Francisco Oliva García

Francisco Oliva García (Màlaga, 1946), és un polític socialista andalús, actual director de les Escoles d'Hoteleria de La Cónsula i la Fonda.
Francisco Oliva està llicenciat en Dret i és substitut d'advocat de l'estat en matèria d'atur.
En 1975 es va afiliar al PSOE i a la UGT, va ser secretari tècnic de la Consergeria d'Interior de la Junta d'Andalusia (1978) i primer tinent d'alcalde a l'Ajuntament de Màlaga (1979). A les eleccions generals espanyoles de 1982 és escollit diputat per Màlaga, càrrec que ocuparia fins a les eleccions europees de 1987 quan fou elegit diputat al Parlament Europeu, escó que va revalidar a les eleccions europees de 1989. A Brussel·les, va ocupar la vicepresidència de la Delegació per a les relacions amb els països del Magrib (1987-1989). En 1990, Manuel Chaves el nomenà conseller de Treball, càrrec que ocuparia fins a 1993. Va ser diputat al parlament d'Andalusia (1994-1996) i en 1999 va ser candidat del PSOE a l'alcaldia de Màlaga, encara que perdria davant la popular Celia Villalobos.
En 2008, va rebre el premi Blanco White per haver estat eurodiputat andalús.

## Referències

* ↑ «Francisco Oliva, director de las Escuelas de Hostelería de la Cónusla y la Fonda».
* ↑ «Eurodiputados socialistas reciben el Premio Blanco White en el Parlamento andaluz».

## Enllaços externs

* Fitxa de Francisco Oliva García al Parlament europeu
* Fitxa de Francisco Oliva García al Parlament andalús
* Fitxa de Francisco Oliva García al Congrés
* Tutku iç giyim
# Asprenat

Asprenat (llatí: Asprenas) fou el cognomen dels Nonis (Nonii), una família consular romana al començament de l'imperi, i també d'algunes altres gentes:
* Gai Noni Asprenat, executor dels Trojae ludus
* Publi Noni Asprenat fou cònsol l'any 38.
* Luci Noni Asprenat fou un orador romà esmentat per Sèneca.
* Publi Noni Asprenat fou un orador romà esmentat per Sèneca.
* Calpurni Asprenat, governador romà
* Luci Asprenat, llegat del seu oncle matern Quintili Var l'any 10

## Referències

* ↑ Alberich, Joan; Ros, Montserrat. La transcripció dels noms propis grecs i llatins. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993, p. 55. ISBN 8477392250.
# Sant Valentí de les Cabanyes

* Per a altres significats, vegeu «antiga església de Sant Valentí de les Cabanyes».
Sant Valentí és una església parroquial al municipi de les Cabanyes (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Temple d'una sola nau i absis de planta semicircular. Voltes d'aresta i arcs torals acabats amb cul-de-llàntia. Capelles laterals de volta de canó perpendiculars a la nau central. Coberta a dos vessants. Contraforts laterals. Façana amb rosetó i arcs cecs decoratius. Entrada frontal. Portal d'arc de mig punt amb arquivoltes i timpà, columnetes i capitell. Esqueixada cap a l'interior. Campanar lateral octogonal amb coberta de pavelló. Portal d'arc de mig punt amb arquivoltes i timpà, columnetes i capitells. Esqueixada cap a l'interior.

## Referències

* ↑ «Sant Valentí de les Cabanyes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Llorenç de Canterbury

Llorenç de Canterbury (Roma?, mitjan segle vi - Canterbury, 2 de febrer de 619), va ser un monjo benedictí que formà part de la missió enviada pel papa Gregori I a Anglaterra el 597. Fou el segon arquebisbe de Canterbury. És venerat com a sant pels catòlics, anglicans i ortodoxos.

## Biografia

Etelbert de Kent, casat amb la cristiana Berta, filla del rei Caribert I, demanà al papa Gregori el Gran que enviés a l'illa missioners cristians. Gregori hi envià Agustí, prior del monestir benedictí de Sant Andreu del Celio, juntament amb quaranta monjos, entre els quals hi havia Llorenç. Partiren el 597 i arribaren a l'illa de Thanet, on van trobar el rei.
En poc temps, el rei i milers dels seus súbdits (la llegenda diu que 10.000) van ser batejats. Llorenç fou enviat a Roma perquè expliqués al papa els resultats obtinguts. En tornar, continuà l'evangelització des del convent fundat per Agustí a Canterbury; quan aquest morí el 604, Llorenç en fou nomenat successor i segon arquebisbe de Canterbury.
El fill i successor d'Etelbert, Eadbald va tornar al paganisme i molts missioners fugiren a la Gàl·lia. Llorenç va reeixir a tornar-lo a la fe cristiana. Segons una llegenda, va estar a punt de desistir i se li aparegué Sant Pere apòstol, que el castigà fuetejant-lo per voler abandonar: els senyals del fuet van servir per convertir Eadbald.
* Ruines de l'abadia de Sant Agustí a Canterbury.
* Capella de Sant Pancraç de l'abadia de Sant Agustí, amb restes de l'església saxona que va donar origen a l'abadia (l'arc és posterior, d'època gòtica)
* Lloc on va haver-hi la tomba del sant, a les ruïnes de la cripta de l'abadia: és la pedra del mig
* Evangeliari de Sant Agustí, un dels còdexs que Gregori I va enviar als missioners de Canterbury
Va morir el 619 i fou sebollit a l'abadia que havia fundat Agustí a Canterbury, dedicada a Sant Pere i que després fou anomenada de Saint Augustin. Durant la reforma anglicana del segle xvi, l'abadia fou suprimida i arruïnada, i la sepultura profanada i les restes en van desaparéixer.
# Conferència Episcopal Regional del Nord d'Àfrica

La Conferència Episcopal Regional del Nord d'Àfrica (Conférence Episcopale Regionale du Nord de l'Afrique, C.E.R.N.A.) és un òrganisme de l'Església Catòlica, que reuneix els bisbes del Marroc, Algèria, Tunísia, Líbia i Sàhara occidental.
La CERNA és membre del Simposi de Conferències Episcopals d'Àfrica i Madagascar (SECAM).

## Membres de la CERNA

Formen part de la CERNA, els bisbes titulars, emèrits, coadjutors i auxiliars de les següents circumscripcions eclesiàstiques:
| Circumscripcions eclesiàstiques | Estats i Països |
| Arquebisbat de Rabat | Marroc |
| Arquebisbat de Tànger | Marroc |
| Arquebisbat d'Alger | Algèria |
| Bisbat de Costantina | Algèria |
| Bisbat d'Orà | Algèria |
| Bisbat de Laghouat | Algèria |
| Arquebisbat de Tunis | Tunísia |
| Vicariat apostòlic de Tripoli | Líbia |
| Vicariat apostòlic de Bengasi | Líbia |
| Vicariat apostòlic de Derna | Líbia |
| Prefectura apostòlica de Misurata | Líbia |
| Prefectura apostòlica del Sàhara Occidental | Sàhara Occidental |

## Presidents

Elenc dels president de la Conferència Episcopal:
* Léon-Etienne Duval, cardenal arquebisbe d'Alger (1966 - 1983)
* Henri Antoine Marie Teissier, arquebisbe d'Alger (1983 - 2004)
* Fouad Twal, arquebisbe de Tunis (2004 - 2005)
* Vincent Louis Marie Landel, arquebisbe de Rabat (octubre 2005 - gener 2012)
* Maroun Elias Nimeh Lahham, arquebisbe de Tunis (gener 2012 - novembre 2012)
* Vincent Louis Marie Landel, arquebisbe de Rabat (novembre 2012 - 2015)
* Paul Desfarges, bisbe de Costantina, des del 2015

## Notes

* ↑ El 19 de gener de 2012 fou nomenat bisbe auxiliar Llatí de Jerusalem i vicari patriarcal per Jordània

## Enllaços externs

* (anglès) Pàgina de la Conferència episcopal a Gcatholic
# Chellalate

Chellalate (en àrab الشلالات, ax-Xallālāt; en amazic ⵛⵍⵍⴰⵍⴰⵜ) és una comuna rural de la prefectura de Mohammédia, a la regió de Casablanca-Settat, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 53.503 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Anika el Guerrer

Anika el Guerrer (en rus: Аника-воин; del grec ἀνίκητος|ἀνίκητος, "invencible, no vençut") és un bogatyr, un cavaller errant que és un personatge típic dels contes russos. El folklorista Alexander Afanasyev diu en la seua obra on comentà i edità contes russos que hi ha un conte sobre Anika escrit en manuscrits del segle xvii i XVIII i que era molt gaudida entre la gent que ha rebut instrucció. Segons el conte "El guerrer al qui va vèncer la mort" editat i comentat per Alexandr Nikoláievich el tal cavaller era violent i decidí anar a Jerusalem a saquejar les esglésies i es trobà amb la Mort personificada. Una variant diu que ell mateix la invocà provocant-la a aparèixer. Aleshores la Mort acabà amb ell amb facilitat perquè ell solament mata si és amb l'ajut seu.
Una de les cançons planificades no realitzades del recull de cançons Cançons i Danses de la Mort de Modest Mussorgsky tenia inspiració en aquesta llegenda.

## Referències

* 1 2 Afanásiev, Alexandr Nikoláievich. Leyendas populares rusas de santos, diablos, milagros y maravillas. 1a ed.. Madrid: Páginas de Espuma, 2007, p. 273-274. ISBN 978-84-8393-002-1.
* ↑ Anduri, Graham Michael «Musical Portrayals of Death in Mussorgsky’s Songs and Dances of Death». Dissertations, 95, 2015, pàg. 22.