OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Consell comunal de Bascharage

El consell comunal de Bascharage (francès: Conseil communal de Bascharage) és el consell local de la comuna de Bascharage, al sud-oest de Luxemburg.
És constituït per tretze membres, elegits cada sis anys per representació proporcional. Les darreres eleccions foren el 9 d'octubre de 2005, resultant un empat entre el Partit Popular Social Cristià (CSV) i el Partit Socialista dels Treballadors (LSAP). Al collège échevinal, el CSV, forema una coalició amb Els Verds i liderat per l'alcalde del mateix Jeannot Halsdorf del partit CSV.
| Partit | Partit | Escons | Consellers |
| | Partit Popular Social Cristià (CSV) | 5 | Jean-Marie Bruch, Jeannot Halsdorf, Frank Pirrotte, Richard Sturm, Michel Wolter |
| | Partit Socialista dels Treballadors (LSAP) | 5 | Yves Cruchten, Lucien Fusulier, Eric Sassel, Jos Thill, John Weisgerber |
| | Els Verds | 1 | Sylvie Gerten-Muller |
| | Partit Democràtic (PD) | 1 | Léon Lentz |
| | Biirger-Interessen Gemeng Kaerjheng (BIGK) | 1 | Joseph Hames |
| Font:Commune of Bascharage Arxivat 2018-05-15 a Wayback Machine. ||||

## Referències

* ↑ «Le conseil échevinal» (en alemany). Commune of Bascharage. Arxivat de l'original el 2015-12-22. [Consulta: 17 desembre 2015].

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2018-05-15 a Wayback Machine.
# Metall de Rose

El metall de Rose és un aliatge fusible compost d'un 35,33% de bismut (Bi), un 34,97% de plom (Pb), i un 29,90% d'estany (Sn), el punt de fusió del qual és de 90 °C. També existeix el metall de Rose II, un aliatge fusible no eutèctic, compost d'un 50% de bismut, un 28% de plom, i un 22% d'estany, el punt de fusió del qual, no perfectament definit a causa de la seva natura no eutèctica, és a l'entorn dels 96-110 °C. És un aliatge molt semblant al metall de d'Arcet, i té una composició propera a les proporcions del punt eutèctic de la mescla Bi/Pb/Sn situat a les proporcions 52,5% Bi, 32% Pb i 15,5% Sn, el qual punt de fusió és 95 °C. Aquestes aliatges foren descrites pel químic alemany Valentin Rose pare a finals del segle xviii. S'empra en soldadures.

## Referències

* ↑ Cardarelli, F. Materials handbook: a concise desktop reference. Springer, 2008. ISBN 9781846286681.
* ↑ Jensen, W.B «Onion's Fusible Alloy». J. Chem. Educ., 87, 2010, pàg. 1050-1051.
# Fabio Conforto

Fabio Conforto (Trieste, 13 d'agost de 1909 - Roma, 24 de febrer de 1954) va ser un matemàtic italià.
Va ser escolaritzat a Viena, a on la seva família es va traslladar poc després de néixer ell. Retornats a Trieste després de la Primera Guerra Mundial, va reprendre els estudis secundaris amb dificultat pel seu desconeixement de l'idioma italià. A continuació, va estudiar matemàtiques al Politècnic de Milà i finalment a la universitat de Roma La Sapienza, on es va graduar el 1931. Després d'una estança a la universitat de Göttingen va retornar a Roma va treballar a l'Istituto per le applicazioni del calcolo de Mauro Picone i també va ser professor de la universitat de Roma des de 1939, fins a la seva prematura mort als 46 anys el 1954.
Conforto va ser un dels geòmetres algebraics italians més originals de la seva generació, però també estava interessat en l'anàlisi matemàtica, les funcions abelianes i les matemàtiques aplicades. Va publicar un centenar d'obres, entre llibres i articles científics.

## Referències

* ↑ Benedicty, 1954, p. 227.
* ↑ Guerraggio i Nastasi, 2006, p. 133.
* ↑ Segre, 1954, p. 49.
* ↑ Segre, 1954, p. 57.
* ↑ Segre, 1954, p. 52.
* ↑ Segre, 1954, p. 59.
* ↑ Segre, 1954, p. 67-74.

## Bibliografia

* Benedicty, Mario «Necrologi di Fabio Conforto» (en italià). Bollettino dell'Unione Matematica Italiana, Vol. 9, Num. 2, 1954, pàg. 227-228. ISSN: 1972-6724.
* Guerraggio, Angelo; Nastasi, Pietro. Italian Mathematics Between the Two World Wars (en anglès). Birkhäuser, 2006. ISBN 3-7643-6555-2.
* Segre, Beniamino «L'opera scientifica di Fabio Conforto» (en italià). Rendiconti di Matematica e delle sue Applicazioni, Vol. 14, Num. 5, 1954, pàg. 48-74. ISSN: 1120-7183.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Fabio Conforto» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Rossi, Francesco Saverio. «CONFORTO, Fabio». Dizionario Biografico degli Italiani, 1983. [Consulta: 6 febrer 2022]. (italià)
* «Fabio Conforto». MATEpristem - Università Bocconi. [Consulta: 6 febrer 2022]. (italià)
# Airway Heights

Airway Heights és una ciutat i alhora capital del Comtat de Spokane a l'Estat de Washington als Estats Units d'Amèrica. Segons el cens dels Estats Units del 2000 tenia 4.500 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Airway Heights tenia 4.500 habitants, 958 habitatges, i 656 famílies. La densitat de població era de 356 habitants per km².
Dels 958 habitatges en un 40,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 45,7% hi vivien parelles casades, en un 18,9% dones solteres, i en un 31,5% no eren unitats familiars. En el 25,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 6,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,55 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,02.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 16,9% tenia menys de 18 anys, un 11,6% entre 18 i 24, un 46,8% entre 25 i 44, un 20,3% de 45 a 60 i un 4,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 325 homes.
La renda mediana per habitatge era de 29.829 $ i la renda mediana per família de 31.344 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.117 $ mentre que les dones 22.031 $. La renda per capita de la població era d'11.069 $. Aproximadament el 14,8% de les famílies i el 22% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Airway Heights». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Airway Heights». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 13 agost 2010].
# Kuborn

Kuborn (en luxemburguès: Kéiber; en alemany: Kuborn) és una vila de la comuna de Wahl situada al districte de Diekirch del cantó de Redange. Està a uns 33 km de distància de la ciutat de Luxemburg.

## Referències

* ↑ «Kuborn». [Consulta: 22 octubre 2015].
# Biskupice

Biskupice és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Banská Bystrica. La primera menció escrita de la vila es remunta al 1294.

## Referències

* ↑ «Banskobystrický kraj (Slovakia): Districts, Towns and Municipalities - Population Statistics, Charts and Map». [Consulta: 6 gener 2022].
# Peters (cràter)

Peters és un petit cràter d'impacte situat en la part nord-nord-est de la Lluna, en la bretxa entre Neison cap a l'oest i Arnold cap al sud-est. Al sud de Peters es troba el cràter Moigno.
No és un element particularment prominent, amb una vora baixa i un sòl interior que ha estat gairebé completament submergit pels fluxos de lava. La vora és circular i només lleugerament desgastat, amb una osca en el sud-est. La superfície interior és anivellada i gairebé freturosa de trets significatius.

## Vegeu també

* Llista de cràters lunars
* Selenografia

## Referències

* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.

## Enllaços externs

* "Peters (cràter)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* «Digital Lunar Orbiter Photographic Atles of the Moon» (en anglès). [Consulta: 19 novembre 2018].
* «LROC :: QuickMap - Targeting Mapa LROC» (en anglès). [Consulta: 19 novembre 2018].
# Consell comunal de Mamer

El consell comunal de Mamer (francès: Conseil communal de Mamer) és el consell local de la comuna de Mamer, al sud-oest de Luxemburg.
És constituït per tretze membres, escollits cada sis anys mitjançant representació proporcional. Les darreres eleccions es van realitzar el 9 d'octubre de 2005, va donar lloc a una victòria entre del Partit Popular Social Cristià (CSV). Al collège échevinal, va formar coalició amb el Partit Socialista dels Treballadors (LSAP), sota el lideratge de l'alcalde Gilles Roth del CSV.
| Partit | Partit | Escons | Regidors |
| | Partit Popular Social Cristià (CSV) | 6 | Jean Beissel, Luc Feller, Jean-Marie Kerschenmeyer, Gilles Roth, Alfons Schmid, Marcel Schmit |
| | Partit Socialista dels Treballadors (LSAP) | 3 | Susy Lentz, Roger Negri, Roland Trausch |
| | Partit Democràtic (DP) | 2 | Fernand Kirch, Alfred Klopp |
| | Els Verds | 2 | Edmeé Besch-Glangé, Jean-Paul Weydert |
| Font:Le Conseil communal> ||||

## Referències

* ↑ «Le Conseil communal» (en francès). Commune of Mamer. [Consulta: 16 setembre 2007].
* ↑ «Collège échevinal». Comuna de Mamer. [Consulta: 16 desembre 2015].

## Enllaços externs

* (francès) Mamer official website page on the council
# Màrtirs d'Anglaterra i Gal·les

Mârtirs de la Gran Bretanya és la denominació col·lectiva de 85 dels catòlics executats durant les persecucions decretades pels reis d'Anglaterra en ésser proclamada l'Església Anglicana, entre 1535 i 1681. Són venerats com a beats per l'Església catòlica.
Les primeres persecucions anticatòliques a Anglaterra, Escòcia i Gal·les són el 1535, quan Enric VIII d'Anglaterra provoca el Cisma d'Anglaterra i funda l'Església Anglicana, separada de Roma. Les persecucions continuaren amb Eduard VI d'Anglaterra (1547-1553), Elisabet I, Jaume I, Carles I, Oliver Cromwell i Carles II.
Hi van morir milers de catòlics britànics de totes les classes socials, ja que no volgueren abandonar la seva fe catòlica ni el seu vincle amb el Papa de Roma, ni jurar fidelitat al rei com a cap de la nova religió de l'Estat. A més, s'hi afegiren els missioners i sacerdots jesuïtes francesos i italians que hi anaren clandestinament per reconvertir al catolicisme els cismàtics, i que eren empresonats i executats com a traïdors i espies. Els primers màrtirs foren executats el 4 de maig i el 25 de juny de 1535, dinou monjos cartoixans implicats en el procés de Tyburn de Londres, i que formen part dels coneguts com a Màrtirs Cartoixans de Londres; l'últim fou l'arquebisbe d'Armagh Oliver Plunkett, executat l'11 de juliol de 1681.
Fora d'algunes excepcions entre els nobles i aristòcrates, les víctimes eren torturades i penjades, però abans que s'ofeguessin, se'ls treia el llaç del coll i, encara semiinconscients, eren esventrats. Ja morts, els seus cossos eren esquarterats i els trossos s'exposaven a les portes i llocs públics de les viles.

## Veneració

En 1850, quan es restaurà la jerarquia catòlica a Anglaterra i Gal·les, es començà a parlar de la beatificació dels màrtirs, com a mínim dels coneguts i amb martiri cert i comprovat. En 1874 l'arquesbisbe de Westminster envià a Roma una llista de 360 noms amb les proves de llur mort. A partir de 1886, alguns màrtirs foren beatificats en grups per diversos papes, i uns quaranta foren també canonitzats en 1970.
El 22 de novembre de 1987, Joan Pau II en beatificà 85 més a Roma, decretant-ne la celebració el 4 de maig. D'aquests 85, 63 eren sacerdots, dos jesuïtes, un dominic, cinc franciscans i 55 diocesans; els altres 22 eren laics, entre ells el tipògraf William Carter.

## Bibliografia

* Santi, beati e testimoni. "Beati Martiri della Gran Bretagna".
# Kalanchoe pareikiana

Kalanchoe pareikiana és una espècie de planta suculenta del gènere Kalanchoe, de la família de les Crassulaceae.

## Descripció

És una planta nana, perenne, tupida, de tija i fulles glabres, inflorescència lleugerament glandular peluda.
Les tiges són cilíndriques, verticals, de 5 a 10 cm d'alçada, de 4 a 5 mm de diàmetre, les tiges joves lleugerament vermelloses, glabres o glabres.
Les fulles són oposades-decussades o disposades de manera irregular, formant una roseta a la part superior de les tiges, lanceolades a ovades-lanceolades, fortament en forma de cullera, àpex obtús, base atenuada, de 8 a 20 mm de llarg i de 5 a 6 mm d'ample, més amples per sobre de la meitat, glabres, carnoses, molt gruixudes, de color verd oliva, amb marges sencers o lleugerament crenulats, de color vermell marronós, subpeciolades, pecíol de 5 a 7 mm de llarg, atenuat, de 2 mm de gruix a la base, de 3,5 mm a la part superior.
Les branques de flor de 3 a 6 cm de llarg, fulles espaiades de manera irregular, peduncle cilíndric, de 15 a 20 mm de llarg.
Les inflorescències són terminals, verticals, bípares, de poques flors, bràctees semblants a les fulles, molt gruixudes i carnoses, de 1 a 2 mm de llarg, glabres o lleugerament glandulars, pedicels de 4 a 7 mm de llarg, glabres o amb algunes glàndules.
Les flors són erectes, de 8 a 10 mm de llarg, de color crema pàl·lid, glabres o glabrescentes excepte el calze que és clarament però no densament glandulífer, carnós, tub molt curt: de 0,7 a 0,8 mm; sèpals ovats, obtusos, de 2 a 2,5 mm de llarg, molt gruixuts, aferrats a la corol·la que fa de 8 a 9 mm de llarg, glabre i té una estructura complexa: consta de dues parts molt diferents; la part inferior és una esfera aplanada, d'uns 6 mm de diàmetre i 4 mm d'alçada, la part superior un tub cilíndric, de diàmetre quadrangular, d'uns 4 mm d'alçada i uns 4 mm de diàmetre, molt gruixut i carnós, lòbuls ovats, obtusos, de 2 a 2,5 mm llarg, gruixuts, groguencs, verticals, rígids.

## Distribució

Planta endèmica del nord de Madagascar (Massís d'Ankarana).

## Taxonomia

Kalanchoe pareikiana va ser descrita per Bernard Marie Descoings i John Jacob Lavranos (Desc. & Lavranos) i publicada a Crassulaceae madecassae novae 10–13, pl. 3 [photo]. 2005.

### Etimologia

Kalanchoe: nom genèric que deriva de la paraula cantonesa "Kalan Chauhuy", 伽藍菜 que significa 'allò que cau i creix'.
pareikiana: epítet atorgat en honor del naturalista alemany York Pareik, que va ser el primer en recol·lectar la planta.

## Referències

* ↑ «Kalanchoe pareikiana». International Crassulaceae Network.
* ↑ «Kalanchoe pareikiana Desc. & Lavranos». Intrnational Plant Names Index.
* ↑ «Epónimos del género Kalanchoe Adanson (Crassulaceae)». Bouteloua.
# Petersburg (Dakota del Nord)

Petersburg és una població dels Estats Units a l'estat de Dakota del Nord. Segons el cens del 2000 tenia 195 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Petersburg tenia 195 habitants, 82 habitatges, i 51 famílies. La densitat de població era de 73,1 hab./km².
Dels 82 habitatges en un 28% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 58,5% hi vivien parelles casades, en un 3,7% dones solteres, i en un 37,8% no eren unitats familiars. En el 36,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 23,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,38 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,14.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,2% tenia menys de 18 anys, un 3,6% entre 18 i 24, un 25,6% entre 25 i 44, un 20% de 45 a 60 i un 23,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 42 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 97,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 37.679 $ i la renda mediana per família de 42.750 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.250 $ mentre que les dones 21.250 $. La renda per capita de la població era de 17.634 $. Entorn del 4,6% de les famílies i el 6,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Petersburg». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Petersburg». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 9 agost 2010].
# Consell comunal de Mersch

El consell comunal de Mersch (francès: Conseil communal de Mersch) és el consell local de la comuna de Mersch, al centre de Luxemburg.
És constituït per tretze membres, escollits cada sis anys mitjançant representació proporcional. Les darreres eleccions es van realitzar el 9 d'octubre de 2005, va donar lloc a un empat entre el Partit Democràtic (DP) i el Partit Popular Social Cristià (CSV). Al collège échevinal, va formar coalició amb el Partit Democràtic (DP) i el CSV, sota el lideratge de l'alcalde Albert Henkel del DP.
| Partit | Partit | Escons | Regidors |
| | Partit Democràtic (DP) | 4 | Jules Dentzer, Albert Henkel, Henri Krier, Michel Malherbe |
| | Partit Popular Social Cristià (CSV) | 4 | Fernand Braun, Albert Lentz, Fernand Sauer, Marc Schank |
| | Els Verds | 3 | Claude Adam, Charles Bemtgen, Jo Brandenburger |
| | Partit Socialista dels Treballadors (LSAP) | 2 | Georges Boden, Alex Kremer |
| Font: ||||

## Referències

* 1 2 3 «Conseil Communal» (en francès). Commune of Kayl. Arxivat de l'original el 2007-06-10. [Consulta: 24 setembre 2007].

## Enllaços externs

* (francès) Pàgina oficial
# Miquel Garcia Horcajo

Miquel Garcia Horcajo (Barcelona, 1958) és un periodista català. Tot i que va estudiar enginyeria, s'ha dedicat al periodisme. Ha format part de la plantilla de TV3 des que es va crear la cadena el 1983, i va treballar als serveis informatius i als programes 30 minuts i Actual. Va realitzar junt a Jaume Vilalta Casas el reportatge Raval: L'últim esglaó, emès el 3 de gener de 1988 dins el programa 30 minuts de TV3 i pel qual van rebre el Premi Ortega y Gasset l'apartat de televisió i un dels Premis Ondas 1988.
El 2000 en fou nomenat director de l'Àrea de Nous Formats de Televisió de Catalunya, una unitat especialitzada en programes innovadors de tipus social, de proximitat o de divulgació. Ha promogut sèries com Històries de Catalunya, Veterinaris, En camp contrari, Mares, Explica'ns la teva vida, El cim, Dies de transició, El paisatge favorit de Catalunya, Un lloc estrany, Aeroport, Sexes en guerra, Caçadors de paraules, A la presó, Afers Exteriors o Sense Embuts. També ha estat professor col·laborador en diversos màsters. El 2009 va rebre un dels "Premis Talento" de l'Acadèmia de les Ciències i les Arts de Televisió d'Espanya. També ha rebut el Premi Ciutat de Barcelona de Televisió.

## Obres

* Estratègies d'hibridació en telerealitat en programes de televisions generalistes (2010)
* Telerealitat a l'era dels reality shows (2011)

## Referències

* ↑ Miquel García Horcajo a uv.es
* ↑ Retrato de un barrio y auxilio en la catástrofe, El País, 20 d'abril de 1989
* ↑ Premios talento 209 Arxivat 2020-06-12 a Wayback Machine. a academiatv.es
* ↑ Inauguració de l'edició 2017/2018 del MUCAP
# Eugenio Bertini

Eugenio Bertini (1846-1933) va ser un matemàtic italià, conegut pels seus treballs en geometria algebraica.

## Vida i Obra

Bertini era fill d'un tipògraf amb no gaire recursos, però amb l'ajuda d'una beca va poder arribar a fer estudis universitaris a la universitat de Bolonya a partir de 1863. La seva intenció era fer una enginyeria, però les classes de Luigi Cremona el van orientar cap a les matemàtiques. Seguint les recomanacions de Cremona, Bertini va acabar els seus estudis a la universitat de Pisa i, sota la direcció d'Enrico Betti i Ulisse Dini, es va graduar el 1867. L'any següent va obtenir el títol de professor de la Scuola Normale Superiore de Pisa.
El curs següent, mentre feia de professor al Liceo Parini de Milà, va assistir a un curs de la universitat sobre integrals abelianes dirigit per Francesco Brioschi i Felice Casorati que el va portar a publicar el 1869 una de les primeres i més senzilles demostracions de la invariància del genus d'una corba sota correspondència birracional, cosa que li va aportar certa fama.
El 1873 va estar a Roma fent de professor al Liceo Visconti i també donant classes de geometria projectiva a la universitat. El 1875 va guanyar la càtedra de geometria avançada de la universitat de Pisa. El 1880 va intercanviar la càtedra amb la de Pavia que tenia Riccardo de Paolis, per poder estar amb els seus col·legues Eugenio Beltrami i Felice Casorati, però en mori aquest últim el 1890, va retornar a Pisa, on va romandre la resta de la seva carrera. Es va retirar el 1921.
Les seves classes van ser editades pel seu deixeble Gaetano Scorza el 1907 amb el títol de Introduzione alla Geometria Proiettiva i es van reeditar el 1923. El llibre conté tots els resultats essencials sobre varietats projectives que s'havien obtingut en les dècades recents.

## Referències

* ↑ Kleiman, 1997, p. 4.
* 1 2 Marchisotto i Smith, 2007, p. 65.
* ↑ Kleiman, 1997, p. 5.
* ↑ Kleiman, 1997, p. 6.
* ↑ Kleiman, 1997, p. 8-9.
* ↑ Kleiman, 1997, p. 9.

## Bibliografia

* Kleiman, Steven L. «Bertini and his two fundamental theorems» (en anglès). arXiv, 1997.
* Marchisotto, Elena Anne; Smith, James T. The Legacy of Mario Pieri in Geometry and Arithmetic (en anglès). Birkhäuser, 2007. ISBN 978-0-8176-3210-6.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Eugenio Bertini» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* Carruccio, Ettore. «Bertini, Eugenio». Complete Dictionary of Scientific Biography, 2008. [Consulta: 17 desembre 2017]. (anglès)