OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tròfim

Tròfim (en llatí Trophimus, en grec antic Τρόφιμος) fou un escultor grec del període de domini romà.
Va fer una estàtua honorifica d'un magistrat romà erigida pel col·legi de pastròfors (sacerdots egipcis) de la ciutat d'Indústria (actual Monteu da Po al Piemont) de la que l'artista era ciutadà. Portava la inscripció T. GRAE. TROPHIMUS IND. FAC.

## Referències

* ↑ Trophimus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1177
# Treball infantil

El treball infantil és l'ús de nens i nenes per realitzar treball a canvi de remuneració econòmica o en espècies. Sovint aquests ingressos són gestionats pels seus pares o tutors. El treball infantil ha estat àmpliament acceptat històricament, per exemple als segles xviii i xix a l'Europa Occidental, però actualment el treball infantil és prohibit per llei a molts països a l'empara de tractats internacionals, especialment els promoguts per UNICEF, i es considera una forma d'esclavitud. El Dia Internacional contra el treball infantil se celebra el 16 d'abril.
Es parla d'explotació infantil en els casos següents:
* Nens i nenes menors de 18 anys que realitzen qualsevol activitat econòmica de producció que afecti el seu desenvolupament personal o li negui els seus drets.
* Nens i nenes obligats a fer un treball sense que es beneficiïn dels diners generats.
* Nens i nenes en edats compreses entre els 12 i els 14 anys que realitzen qualsevol treball que impliqui un risc i sigui perillós.
* Menors d'edat que es troben en situacions com:
** Víctimes del tràfic de drogues o d'armes;
** Obligats a prostituir-se;
** Reclutats per la força, obligats o induïts a realitzar activitats il·legals o que amenacen la seva pròpia integritat, com ara participar en conflictes armats.
Com excepció dins del context internacional actual, a Bolívia es legalitzà l'any 2014 el treball a partir dels 10 anys per la llei Código Niño, Niña y Adolescente.

## Vegeu també

* Baby sicari
* Cristalleria Planell

## Referències

* ↑ «Campaña del 16 de abril». Arxivat de l'original el 2010-04-07. [Consulta: 24 desembre 2010].
* ↑ «Bolivia permitirá el trabajo infantil a partir de los diez años». América economía, 07-04-2014 [Consulta: 21 febrer 2016].
* ↑ «Bolivia aprueba ley que legaliza el trabajo infantil desde los diez años». Russia Today, 18-07-2014 [Consulta: 21 febrer 2016].

## Enllaços externs

* Drets dels infants Arxivat 2010-10-08 a Wayback Machine. (català)
* Mans Unides Arxivat 2010-07-17 a Wayback Machine. (català)
* Unicef Internacional Arxivat 2007-12-11 a Wayback Machine. (castellà)
# Treball i Justícia Social - L'Alternativa Electoral

Treball i Justícia Social - L'Alternativa electoral (alemany: Arbeit und soziale Gerechtigkeit - Die Wahlalternative, WASG) fou un partit polític alemany d'esquerres fundat el 2005 per activistes desencantats amb el govern de la coalició Roja-Verda. El 16 de juny de 2007, WASG es va fusionar amb el Partit de l'Esquerra (Die Linkspartei) per formar Die Linke. En el moment de la seva fusió amb el Partit de l'Esquerra els membres del WASG eren uns 11.600.

## Història

El pla per a crear un nou partit d'esquerres va sorgir en un moment en què la reforma del mercat laboral (coneguda com a Hartz IV) va cristal·litzar les crítiques a la política del govern de Schröder. L'associació Wahlalternative Arbeit und soziale Gerechtigkeit e.V. va ser fundada el 3 de juliol de 2004 per la reunió de les associacions Initiative Arbeit und soziale Gerechtigkeit i Wahlalternative. Les crítiques a l'Agenda de 2010 i la reforma de Hartz IV i l'amenaça de la creació d'un nou partit conduïren a l'exclusió de diversos líders de la Sozialdemokratische Partei de Baviera (Klaus Ernst, Thomas Händel, Gerd Lobboda i Peter Vetter). La transformació de l'associació en un partit es va decidir formalment els dies 20 i 21 de novembre de 2004 a Nuremberg i Treball i Justícia Social - L'Alternativa Electoral es va crear finalment el 22 de gener de 2005 a Göttingen.
Al congrés de Dortmund (24 i 25 d'abril de 2007), el partit va decidir fundar un nou partit amb el Linkspartei (nou nom del PDS des del juliol del 2005). Al mateix centre de congressos, Linkspartei prengué decisions similars. Es va crear així el partit Die Linke (L'Esquerra), dirigit per Oskar Lafontaine i Lothar Bisky.

## Referències

* ↑ «Die Linke II». Aurora Mora Urbano, 29-10-2009. [Consulta: juny 2020].
* ↑ «L'esquerra alemanya s'unifica». Racó Català, 18-06-2007. [Consulta: juny 2020].
# Turó d'en Guilló

El Turó d'en Guilló és una muntanya de 364 metres que es troba al municipi de Sant Quintí de Mediona, a la comarca de l'Alt Penedès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Ubaldo Gandolfi

Ubaldo Gandolfi (Sant Matteo della Decima, 28 d'abril de 1728— Rávena, 27 de juliol de 1781) va ser un pintor italià, pertanyent a l'última etapa del Barroc. Actiu a la ciutat de Bolonya, a l'escola de la qual va pertànyer.

## Biografia

Va pertànyer a una gran família d'artistes, entre els quals va destacar sobretot el seu germà Gaetano i el fill d'aquest, Mauro Gandolfi. Juntament amb ells és considerat dels últims representants de l'Escola Bolonyesa. Als 17 anys va ingressar en la Accademia Clementina, on va ser alumne d'Ercole Graziani el Jove, Felice Torelli i Ercole Lelli. D'aquest últim va aprendre Ubaldo a dibuixar l'anatomia humana; Lelli és conegut principalment per haver realitzat models anatòmics en cera a partir de cadàvers disseccionats pel Istituto d'Anatomia.
L'art de Ubaldo està a cavall entre el moribund barroc i el puixant neoclassicisme que ja s'imposava en l'art italià i europeu. La seva manera de pintar recorda fortament a l'estil d'un dels fundadors de l'escola bolonyesa, Ludovico Carracci. Gandolfi també està documentat com a escultor.
Els seus fills Ubaldo Lorenzo i Giovanni Battista (nascut en 1762) també van ser pintors, encara que no es coneix gairebé res de l'obra d'aquest últim.

## Obres destacades
### Pintura

* Verge en la glòria amb els sants Pere, Teresa d'Àvila, Roc i Lluís Gonzaga (1759, Uffizi, Corredor Vasariano, Florència)
* Retrat d'Anna de Banzi Cavazzi (1760, col·lecció particular)
* Resurrecció de Crist (1765, Pinacoteca Nacional de Bolonya)
* Sibil·la (1765-69, col·lecció particular)
* Visitació (1767, Col·lecció privada)
* Estigmatització de Sant Francesc (1768, Pinacoteca vaig donar Brera, Milà)
* Selene i Endimió (1770, Los Angeles County Museum of Art)
* Retrat de noi amb les mans sobre una balaustrada (1770, Pinacoteca Nacional de Bolonya)
* Mercuri adorm a Argos (1770-75, North Carolina Museum of Art, Raleigh)
* Mercuri es disposa a decapitar a Argos (1770-75, North Carolina Museum of Art, Raleigh)
* Verge amb el Nen i Santo Domingo i Sant Vicent Ferrer (1773, Sant Domenico, Bolonya)
* Retrat de dona jove (1775-78, Ashmolean Museum, Oxford)
* Retrat de nen (1778, Museu del Louvre, París)
* Visió de Sant Francesc de Paula (1778-79, Pinacoteca Nacional de Bolonya)

### Escultura

* Josep d'Arimatea (c. 1775, Utah Museum of Fini Arts, Salt Lake City)

## Bibliografia

* The Grove Dictionary of Art, MacMillan Publishers (2000)

## Enllaços externs

* Ubaldo Gandolfi en Artcyclopedia
# Ubaldo Nieto de Alba

Ubaldo Nieto de Alba (17 de maig de 1931, Ponferrada - 12 de desembre de 2018, Madrid) és un economista lleonès. Ha sigut inspector de finances de l'estat. És doctor en ciències econòmiques i catedràtic d'economia financera de la Facultat de Ciències Econòmiques de la Universitat Complutense de Madrid.
Va ser membre del Senat d'Espanya per Unió de Centre Democràtic de Lleó entre 1977 i 1982, ocupant el càrrec de President de la Comissió d'Economia i Hisenda. El 1982 esdevení Conseller del Tribunal de Comptes a proposta del Partit Popular amb la consecució de presidir la Secció de Fiscalització el 1994 i més endavant President del Tribunal fins al 2007. Quan acabà el seu mandat, li donarne la Gran Creu de l'Orde d'Isabel la Catòlica.
El 2013 va eixir a la llum una suposada donació feta al Partit Popular per Ubaldo Nieto, enregistrada a la comptabilitat en B. Ubaldo Nieto negà que havia fet tal donació.

## Referències

* 1 2 3 EFE «Fallece Ubaldo Nieto, presidente emérito del Tribunal de Cuentas». eldiario.es, 13-12-2018 [Consulta: 31 maig 2019].
* 1 2 Pérez de Lama, Ernesto (dir.). Manual del Estado Español 1999. Madrid: LAMA, 1998. ISBN 84-930048-0-4.
* 1 2 «Bárcenas apuntó una donación del presidente del Tribunal de Cuentas». El País, 01-02-2013 [Consulta: 31 maig 2019].
# Uc de Lescura

Uc de Lescura (fl....1190-1204...) fou un trobador occità. Se'n conserva només un sirventès.

## Vida

No es tenen dades documentals sobre aquest trobador. Fins i tot el topònim del seu nom, Lescura, pot correspondre's amb diverses localitats. L'única peça conservada d'aquest autor, un sirventès, permet datar la seva activitat a finals del segle xii i inicis del XIII: segueix l'estrofisme d'una peça de 1187/89 i cita com a vius trobadors que desaparegueren cap a 1204.

## Obra

Se'n conserva només un sirventès. La mètrica (i, per tant, també la melodia) estan preses d'una cançó de Pèire Vidal (Anc no mori per amor ni per al PC 364,4). És una peça interessant perquè en la primera cobla proclama la seva superioritat sobre d'altres trobadors: Pèire Vidal, Albertet, Perdigon, Aimeric de Peguilhan, Elias Fonsalada, i tres desconeguts (per nosaltres): Arnaut Romieu, Pelardit i Gualaubet. I enumera la característica principal de cadascun d'ells; els mots rics (orgullosos?) de Peire Vidal, la veu i elocució d'Albertet, la música greu de Perdigon, la música de viola de Gualaubet, etc. La segona cobla continua afirmant la seva superioritat respecte d'aquests trobadors. La resta de la peça és un atac als barons malvats a l'estil d'algunes peces de Marcabrú.

### Cobla

* (452,1) De mots ricos no tem Peire Vidal

## Referències

* ↑ Hi ha localitats amb aquest nom al departament del Tarn, a l'Arieja i a l'Aveyron
* ↑ Vegeu Riquer, Los trovadores, p. 925
* ↑ Riquer tradueix "palabras altivas"
* ↑ Una explicació sobre la numeració de la poesia trobadoresca d'acord amb el repertori de Pillet i Carstens es troba a l'article Alfred Pillet.

## Bibliografia

* Martí de Riquer, Los trovadores. Historia literaria y textos. Barcelona: Ariel, 1983, vol. 2, p. 925-930 [Comentari i edició del sirventès, amb traducció al castellà]

### Repertoris

* Alfred Pillet / Henry Carstens, Bibliographie der Troubadours von Dr. Alfred Pillet [...] ergänzt, weitergeführt und herausgegeben von Dr. Henry Carstens. Halle : Niemeyer, 1933 [Uc de Lescura és el número PC 452]

## Vegeu també

Llista de trobadors i trobairitz

## Enllaços externs

* http://troubadours.byu.edu/PC/PC-452/452%20-%20Uc%20de%20l'Escura.htm
# Uc (crit)

* Aquest article tracta sobre el crit tradicional. Vegeu-ne altres significats a «Uc (desambiguació)».
* Aquest article tracta sobre el crit tradicional. Vegeu-ne altres significats a «Unitat de control».
Un uc és un aüc o crit característic dels pagesos eivissencs per a comunicar-se d'un camp a un altre, o de nit. També s'utilitzava de forma desafiant i per això va ser prohibit al segle xix. Avui és utilitzat en to festiu. La transcripció del so és més o menys: « Atúúúúúúúúú! Iaaaaaaaaaaaa... Ha ha ha ha hai! ».

## Enllaços externs

* Un crit en la nit, de Josep Riera.
# Uc Faidit

Uc Faidit (també conegut com a Hug Faidit o Hugues Faidit; Occitània, segle xiii) fou l'autor d'un dels primers tractats gramaticals occitans antics. Escrigué l'obra Donatz Proensals en llatí i occità al nord d'Itàlia i li donà eixe títol per Donatus, un gramàtic italià del segle iv. També hi inclou un diccionari de rimes amb la traducció llatina dels mots.
S'ha discutit si aquest autor és identificable amb Uc de Saint-Circ. Faidit significa desposseït (sobretot dels cavallers càtars desposseïts després de la croada albigesa); podria, doncs, ésser un sobrenom emprat en determinat moment de la vida d'una persona.

## Referències

* ↑ Aproximació lingüística als inicis de la llengua catalana: segles VIII al XIII de Lluís Gimeno Betí. Pàg 114

## Enllaços externs

* «Uc Faidit». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Uc (grup musical)

* Aquest article tracta sobre el grup musical. Vegeu-ne altres significats a «Uc».
Uc és un grup de música eivissenc format el 1973 per Joan Marí (Joan Murenu), Isidor Marí i Victorí Planells.
El grup Uc és un grup de les Pitiüses que van recuperar cançons tradicionals eivissenques gairebé de l'oblit donant-los un estil folk. Les cançons dels primers treballs del grup s'han convertit en part de l'imaginari popular col·lectiu d'Eivissa i Formentera. A més, aquesta idea de recuperació de cançons populars tradicionals els va fer tenir una certa fama arreu dels Països Catalans i van sorgir grups similars amb la mateixa intenció. Al seu segon treball, En aquesta illa tan pobra (1976), hi apareixen a més, cançons també tradicionals, però amb més contingut social, com Sa nostra ciutat d'Eivissa o Es pobres no podem viure i ja una cançó composta per un dels seus membres, Flors de baladre, d'Isidor Marí, també convertida com les tradicionals en una cançó popular actualment. A partir d'allí es van anar dedicant a cantar cançons pròpies. A més, al segon disc hi ha una cançó amb lletra del poeta eivissenc Marià Villangómez, avançant el treball Entre la mar i el vent (1997), on Uc posa música als textos de Villangómez. El 1984, Isidor Marí abandonà el grup per dedicar-se a la seva carrera de cantautor en solitari i els altres components (Victorí Planells i Joan Murenu) van continuar amb el conjunt. El nom prové de l'uc, el crit tradicional eivissenc. El primer disc del grup es deia Uc. Cançons d'Eivissa i la gent va suposar que Uc era el seu nom.

## Discografia

* Cançons d'Eivissa (Blau, 1974)
* En aquesta illa tan pobra (Blau, 1976)
* Una ala sobre el mar (Blau, 1979)
* Cançoniues (Blau, 1987)
* Camins de migjorn (Blau, 1993)
* Entre la mar i el vent. Uc canta a Marià Villangomez (Blau, 1997)
* Toc i repicó (Blau, 1998)

## Referències

* ↑ Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera, Uc
* ↑ «Història viva del folk». Enderrock, 29-11-2019. [Consulta: 29 octubre 2023].
* 1 2 Vilarnau, Joaquim. «Uc: «A Eivissa vam vendre 25.000 còpies del primer LP, totes les cases el tenien»». Enderrock, 15-01-2020. Arxivat de l'original el 29 d’octubre 2023. [Consulta: 29 octubre 2023].

## Enllaços externs

* https://www.youtube.com/watch?v=zRO4sujMAT8
Viccionari
# Turó de la Gronya

El Turó de la Gronya és una muntanya de 520 metres que es troba al municipi d'Olesa de Montserrat, a la comarca del Baix Llobregat.

## Referències

* ↑ «Turó de la Gronya». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Tressignaux

Tressignaux (en bretó Tresigne) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Costes del Nord. L'any 1999 tenia 534 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 425 | 445 | 427 | 470 | 512 | 534 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Pierre Melguen | |
# Universitat Rei Saüd

La Universitat Rei Saud (àrab : جامعة الملك سعود) és una universitat pública situada a Riad, Aràbia Saudita. Va ser fundada el 1957 pel rei Saüd bin Abdul Aziz com a la Universitat de Riad, com la primera universitat al regne dedicada a temes no religiosos. La universitat va ser creada per satisfer l'escassetat de treballadors qualificats a l'Aràbia Saudita. El seu nom es va canviar a la Universitat Rei Saüd el 1982.
El cos estudiantil de la institució consisteix en prop de 37.874 estudiants dels dos sexes. Estudiants anteriors inclouen el Príncep Mohamed bin Salman i el seu germà Turki bin Salman.
La segregació dels sexes va portar el 2014 a una tragèdia. Una estudiant va patir un atac de cor i les autoritats no van permetre acostar-s'hi sanitaris homes, i a causa de l'absència d'una ajuda mèdica instantània la universitària va morir.

## Vegeu també

* Estadi Universitari Rei Saüd

## Referències

* ↑ http://www.topuniversities.com/institution/king-saud-university
* ↑ «Copia archivada». Arxivat de l'original el 23 de juliol de 2012. [Consulta: 1r setembre 2012].
* ↑ S.A., Wirtualna Polska Media «Studentka z Arabii Saudyjskiej zmarła, bo nie dopuszczono do niej ratowników-mężczyzn» (en polonès). , 06-02-2014 [Consulta: 26 agost 2017].
# Ureña (Táchira)

Ureña és una ciutat veneçolana, capital del municipi Pedro María Ureña, en l'estat Táchira. Es troba a la frontera entre Colòmbia i Veneçuela. La ciutat va ser fundada per Pedro María Ureña, sent elevada a la categoria de parròquia el 4 de desembre de 1851.
Ureña va ser erigida en els terrenys de la hisenda "Los Quemaos", propietat de don Pedro María Ureña, per iniciativa de Juan Bautista Maldonado. El 1807, en un lloc molt proper es va crear la localitat de "San Juan del Llano Táchira" obra de Felipe Maldonado, Pedro Francisco Vivas, Fermín Pisco i Felipe Olivares, en representació d'uns 150 veïns i 55 família assentades al territori comprès entre les quebradas Jaime i Don Pedro.

## Referències

* ↑ Governo Bolívariano - Pedro María Ureña. Consultat el 23 de juliol de 2013.
* ↑ Táchira (Venezuela). Actos acordados por la H. Diputación provincial del Táchira en. Impreso por E. Lujan, 1856, p. 77–.
* ↑ UREÑA, Táchira, Veneçuela. Consultat el 23 de juliol de 2013.
# Unió Nacional de Progrés

Unió Nacional de Progrés és un partit polític d'Andorra fundat l'any 2007. A les eleccions del 2009 el partit va obtenir el 0,6% dels vots i no va obtenir representació al Consell General d'Andorra.

## Enllaços externs

* Unió Nacional de Progrés Arxivat 2009-04-27 a Wayback Machine.
# Unió Nacional de Legions Búlgares

La Unió Nacional de Legions Búlgares (UNLB) (en búlgar: Съюз на Българските Национални Легиони, СБНЛ; Sayuz na Balgarskite Natsionalni Legioni, SBNL), fins a 1935 la Unió de Legions Juvenils Nacionals (ULJN); Съюз на Младежките Национальные Легиони, СМНЛ; Sayuz na Mladezhkite Natsionalni Legioni, SMNL), va ser una organització ultranacionalista, profeixista, pronazi i d'extrema dreta a Bulgària, que va estar activa entre 1932 i 1944.
L'organització tenia una ideologia propera al feixisme, que incloïa la creació d'un règim totalitari de partit únic, la prohibició de l'economia de mercat i el control total de l'estat sobre l'economia i la societat, antisemitisme i hostilitat cap als estrangers, anticomunisme, etc. Va demostrar similitud amb el feixisme italià i el nazisme alemany, dels quals «manlleva» idees, símbols i consignes.
Inicialment, es va fundar com a Unió de Legions Juvenils Nacionals, que va guanyar popularitat entre els joves mitjançant l'ús de mètodes de propaganda, populars a l'Alemanya nazi en aquell moment, inclosa una marxa des de Sofia a Veliko Tarnovo. Competia en suport polític amb altres organitzacions nacionalistes populars com els Ratniks i el Moviment Social Nacional. En 1939, el ja reanomenat UNLB tenia 75.000 membres, i encara que en aquest any va ser formalment prohibit pel govern pronazi del tsar Borís III, va continuar funcionant i donava soport a l'estreta aliança de Bulgària amb Alemanya nazi.
El 1942, Hristo Lukov, un tinent general retirat de l'exèrcit búlgar i exministre de Guerra, es va convertir en el cap de l'organització. Identificant-se a si mateix com un grup monàrquic extrem, va buscar sense èxit treballar amb el Moviment Social Nacional, abans de finalment emergir com un grup d'oposició que feia costat en gran manera al nazisme, però, no obstant això, crític amb govern pronazi de Bogdan Filov, que van definir com compost per «capitalistes, judeo-maçons i bolxevics». El SBNL va ser prohibit després del cop d'estat de 1944 juntament amb totes les altres organitzacions i partits nacionalistes.
Els historiadors búlgars defineixen l'organització com un grup amb característiques de l'extrema dreta. A més de Nikolay Poppetrov, esmentat anteriorment, Rumen Daskalov el descriu com «tenir un caràcter completament feixista durant els anys de la Segona Guerra Mundial», que inclou «idees molt nacionalistes i xovinistes, autoritàries i totalitàries, però encara més tenaços i irreconciliables amb qualsevol forma parlamentària de partit i idees liberals-individualistes, però també —més característicament— lideratge i elitisme, racisme, antisemitisme, etc.»

## Referències

* 1 2 Poppetrov, Nikolay. Социално наляво национализмът-напред (El nacionalisme d'esquerra socialment-endavant) (en búlgar), p. 100–102, 121–122. ISBN 9789546170606. Arxivat 2022-08-18 a Wayback Machine.
* ↑ Rees, Philip. «Lukov, Hristo Nikolov». A: Biographical Dictionary of the Extreme Right Since 1890, p. 242.
* ↑ Daskalov, Rumen. Bulgarian Society 1878–1939 (en anglès). Sofia, 2005, p. 234.
Feixisme :
Teoria :
Moviments :
Obres :
Organitzacions :
Història :
Categoria
Portal :
# Undólsxino

Undólsxino (en rus: Ундольщино) és un poble de l'óblast de Saràtov, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 17 habitants. Pertany al districte municipal de Rtísxevo.

## Referències

* ↑ «Aleksandrovka». GeoNames.
* ↑ «Схема территориального планирования Ртищевского муниципального района Саратовской области». Федеральная государственная информационная система территориального планирования (ФГИС ТП).
* ↑ «Об утверждении реестра административно-территориального деления Саратовской области (с изменениями на 12 апреля 2019 года), Постановление Правительства Саратовской области от 29 октября 2015 года №545-П». docs.cntd.ru. Arxivat de l'original el 2020-11-13. [Consulta: 22 novembre 2020].
# Urochondra

Urochondra és un gènere monotípic de plantes de la subfamília de les cloridòidies, de la família de les poàcies. La seva única espècie: Urochondra setulosa (Trin.) C.E.Hubb., és originària del nord-est tropical d'Àfrica.

## Sinonímia

* Crypsis dura Boiss.
* Crypsis setulosa (Trin.) Mez
* Heleochloa dura (Boiss.) Boiss.
* Heleochloa setulosa (Trin.) Blatt. i McCann
* Sporobolus setulosus (Trin.) A.Terracc.
* Vilfa setulosa Trin.

## Referències

* ↑ (Watson L, Dallwitz MJ. «The grass genera of the world: descriptions, illustrations, identification, and information retrieval; including synonyms, morphology, anatomy, physiology, phytochemistry, cytology, classification, pathogens, world and local distribution, and references». The Grass Genera of the World, 2008. Arxivat de l'original el 2014-10-16. [Consulta: 4 març 2010].
* 1 2 «Urochondra». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 4 març 2010].

## Enllaços externs

* Clayton, W.D., Harman, K.T. and Williamson, H. (2006 en endavant). Urochondra. A: GrassBase - The Online World Grass Flora. (consultat el 4 de març del 2010)
# Uí Cheinnselaig

Els Uí Cheinnselaig, de l'irlandès antic 'nets de Cennsalach', van ser una dinastia irlandesa oriünda de la província de Leinster que traçaven la seva descendència d'Énnae Cennsalach, un rei de Leinster contemporani de Niall dels nou ostatges. Alhora, es diu que aquest Énda era net de Bressal Bélach i cosí germà de Dúnlaing mac Énda Niada, avantpassat epònim dels Uí Dúnlainge, la dinastia rival a Leinster.
Les primeres mencions als Uí Cheinnselaig els situen en la regió al voltant de Rathvilly, Comtat de Carlow, i al naixement del Riu Slaney, però amb el temps, el seu centre de poder es va desplaçar al sud, Ferns, al comtat de Wexford.
En els temps antics, els reis de Leinster alternaven entre Uí Cheinnselaig i Uí Dúnlainge. Tanmateix, després de la mort de Áed mac Colggen el 738, la corona de Leinster seria propietat exclusiva dels Uí Dúnlaige fins al segle xi, quan Diarmait mac Maíl na mBó va aconseguir coronar-se rei de Leinster. Des d'aleshores, i fins a la conquesta normanda, serien els Uí Cheinnselaig els nous dominadors de la província.
Entre els principals reis d'Uí Cheinnselaig destaquen:
* Brandub mac Echach (mort el 603)
* Áed mac Colggen (mort el 738)
* Diarmait mac Maíl na mBó (mort el 1072)
* Diarmait mac Murchada (mort el 1171)

## Vegeu també

* Monarquia d'Irlanda

## Referències

* ↑ Date per The Chronology of the Irish Annals, Daniel P. McCarthy

## Bibliografia

* Byrne, Francis J. Irish Kings and High-Kings. (en anglès). Londres: B.T. Batsford, 1973. ISBN 0-7134-5882-8.