OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Drongo balicassiao

El drongo balicassiao (Dicrurus balicassius) és un ocell de la família dels dicrúrids (Dicruridae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de les illes Filipines, a Luzon i resta d'illes septentrionals (excepte Mindoro) i les illes Visayas occidentals.

## Referències

* ↑ «Drongo balicassiao». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/10/2023(català)
# Drongo becgròs

El drongo becgròs (Dicrurus annectens) és un ocell de la família dels dicrúrids (Dicruridae).

## Hàbitat i distribució

Habita zones boscoses als turons de l'Himàlaia i planures properes al nord i est de l'Índia i sud de Myanmar.

## Referències

* ↑ «Drongo becgròs». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/10/2023(català)
# E016

* No s'ha de confondre amb E16.
La ruta europea E016 és una carretera que forma part de la Xarxa de carreteres europees. Comença a Zapadnoe (Kazakhstan) i finalitza a Astanà (Kazakhstan). Té una longitud de 490 km. Té una orientació de nord a sud.
# El Solà (Sant Joan de les Abadesses)

el Solà és una masia a mig camí de Sant Joan de les Abadesses i Ripoll catalogada a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Arquitectura

És una masia de dos edificis enllaçats, un destinat a pallissa i l'altre a corts a la planta baixa i habitatge a la primera i segona planta. Aquest últim té unes grans obertures de finestres i balcons de cara a migdia i unes galeries o eixides de cara a ponent. L'era de la casa queda totalment tancada en forma de pati amb accés per una portalada de ferro. Els teulats són a dues vessants.
La pallissa té dues plantes rectangulars amb un rellotge de sol a la façana que és decantada a migdia i amb el teulat a dues vessants. Posseeix dues arcades a la primera planta, una d'elles mig tapiada on s'hi va obrir una porta segles enrere, i totes dues de característiques molt rudimentàries. A la banda esquerra de la cabana, s'hi troben edificades dues arcades de mig punt idèntiques amb dues finestres lleugerament arquejades a cada costat, essent aquestes últimes més altes que amples. Les altres obertures de l'edifici en qüestió no són d'una importància arquitectònica notable per la seva rusticitat i senzillesa. Sota la barbacana del teulat encara hi ha els forats del colomar. La pallissa està unida al cos principal de la casa.

## Història

Masia documentada ja al segle xiv, concretament a un capbreu de l'arxiu del monestir de Sant Joan de les Abadesses de l'any 1397. En aquest document la masia ve citada amb el nom de Pulcro Solano o Bell Solà de la parròquia de Sant Joan i Pau. També segons aquest document el mas posseïa un molí a la ribera propera, de nom Molí del Bell Solà. El mas es troba documentat al llarg de tots els segles posteriors i fins als nostres dies amb el nom de Solà. La pallissa, sembla la part més antiga del conjunt de la masia, on encara i en un extrem d'ella, s'hi pot veure l'antic habitacle de la masia. Per les seves formes arquitectòniques podríem dir que l'origen d'aquesta casa fou la construcció de la pallissa amb l'habitacle annex i que posteriorment edificaren el cos central actual de l'habitatge i on s'obren unes grans eixides i balcons.

## Referències

* 1 2 3 «Masia el Solà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2014].
# El Solà del Sot

El Solà del Sot és una masia del terme municipal de Granera, a la comarca catalana del Moianès. Pertanyia a la parròquia de Sant Julià d'Úixols.
Està situada a 809,5 metres d'altitud a l'extrem oriental del terme municipal, en una mena d'apèndix que forma el terme municipal de Granera a dins del de Castellterçol. És al nord-est de la masia de Salvatges, al nord-oest del Serrat de les Pedres, al sud-est del Pererol i a ponent de Sant Julià d'Úixols. Queda a la dreta del torrent del Pererol.
El millor camí per accedir-hi és el que arrenca del Camí de Castellterçol a Sant Julià d'Úixols, en terme de Castellterçol. Aquest camí, que surt del carrer de Pasqual, a l'extrem de ponent del nucli de la vila, va seguint per l'esquerra el torrent del Solà, en direcció a Sant Julià d'Úixols, fins que el travessa i se situa a la vora esquerra del torrent del Pererol. Segueix aigües amunt cap al sud aquest torrent, fins que el travessa i el segueix encara un altre tram per la dreta del torrent fins que, al cap d'un tros, guanya alçada per assolir el replà on es troba la masia del Solà del Sot.

## Bibliografia

* Garcia-Pey, Enric. Granera: recull toponomàstic. Barcelona: Institut Cartogràfic de Catalunya - Societat d'Onomàstica, 2004 (Col·lecció "Monografies", 26). ISBN 978-84-393-6526-8.
* Rodríguez Lara, José Luis. «Granera». A: Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009 (Col·lecció "Camí Ral", 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# El Vall (Berga)

El Vall és un espai urbà de Berga inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una àmplia esplanada pavimentada i amb una arbreda de quatre i cinc fileres de plàtans adults força ben condicionada. Compta amb dues fonts de grans dimensions, alguns bancs i fanals. El passeig està orientat d'est a oest, al nord limita amb la carretera elevada, que queda separada del conjunt per un mur i un talús al costat sud, on hi ha un seguit de cases porticades i on es constitueix l'únic front propi edificat. És l'antic vall de la muralla habilitat d'antic per firal, plaça i passeig. Avui és un nexe d'unió de la ciutat vella amb el sector més popular i recent de la nova.

## Història

Als segles xiii i xiv ens trobem obres de consolidació de la muralla. Al segle XVI- XVII es formen els ravals de Vall i del Vall de baix. El 1838 el raval del vall dels estudis és cremat pel comte d'Espanya. El 1850 trobem obres d'urbanització al vall, és ara quan es fan cinc passejos d'acàcies i moreres. El 1882 i 1885 es construeix la carretera i el 1877 canvia de nom, i passa a dir-se plaça de Viladomat. El 1908 s'amplia l'esplanada; el 1914, també el passeig de la indústria; el 1918, es perllonga el passeig amb un sol vial fins al cementiri. Vers 1920 es construeixen les fonts i ens algun moment dels seixanta, el sindicat. Per acabar, ja, el 1980, es repintaren les cases porxades.

## Referències

* 1 2 «El Vall». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Echium candicans

Echium candicans és una espècie d'arbust de la família de les boraginàcies, nativa de l'arxipèlag de Madeira, creixent a les zones de clima temperat i humit de l'illa, entre els 800-1400 m sobre el nivell del mar, i en alguns casos poden estar a més altitud. És un arbust perennIfoli de fusta tova, que creix fins als 1,5–2,5 m. Les seves flors són d'un color blau safir molt espectacular, que la fan una de les espècies d'èquium més maques. Les seves fulles són piloses i grisenques, amb una venació profunda que li permet la recol·lecció d'aigua per degoteig a l'àpex, característica comuna a altres espècies integrants de la laurisilva. Com en tots els èquiums, les flors creixen al voltant d'un con allargat i central que pot arribar a fer gairebé 2 m d'alçada.

## Referències

* ↑ «Echium candicans» a EOL. Data consulta: 13 de gener de 2014.
* ↑ «Echium candicans» a The Plant List. Data consulta: 13 de gener de 2014.
* ↑ RHS A-Z encyclopedia of garden plants. United Kingdom: Dorling Kindersley, 2008, p. 1136. ISBN 1405332964.
# El Solà (Monistrol de Calders)

El Solà és una masia del terme municipal de Monistrol de Calders, al Moianès, en el sector central del terme.
És a tocar del nucli urbà, pel costat sud-oest, al peu de la carretera B-124, entre el Pont del Solà i el Pont de Cal Serni.
Es tracta d'una masia de les més històricament importants del terme. Construïda a darreries del segle xvii pels Solà de Guardiola sobre les restes d'un mas rònec, el mas Balceres, substituí l'antiga residència d'aquesta família, el Mas Guardiola, que cediren a l'església.
Els Solà procedient de la important masia del Moianès del Solà de Sant Esteve, i entraren per núpcies en el mas Guardiola, establint-se així una branca d'aquella poderosa família a Monistrol de Calders. Passaren a cognominar-se Solà i Guardiola, i més endavant esdevingueren ciutadans honrats de Barcelona, de manera que van entrar a formar part de la petita noblesa. Aleshores afegiren el de al primer o a tots dos cognoms, i estan documentats, als segles xviii i xix com a de Solà i Guardiola i fins i tot de Solà i de Guardiola.

## Bibliografia

* ERILL I PINYOT, Gustau, GUAL I PURTÍ, Jordi (fotografies) i MANENT I ORISTRELL, Llibert (cartografia). Monistrol de Calders: El poble dels pagesos enginyers. Moià-Monistrol de Calders: Gràfiques Ister. Ajuntament de Monistrol de Calders, 2006. (Col·lecció Pedra i aigua, 1). DL. B-54.339/2006
* PERARNAU I LLORENS, Jaume i PIÑERO I SUBIRANA, Jordi. Monistrol de Calders. La seva història i el seu patrimoni. Monistrol de Calders: Ajuntament de Monistrol de Calders, 1993. Sense ISBN.
# El Castellot (Fontanilles)

El Castellot és una obra de Fontanilles (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de dues plantes construït amb blocs de pedra i morter de calç, pel que fa l'estructura portant del nucli més antic (únic cos que conserva de l'antic castellot), i teula àrab la coberta a una sola aigua. El sostre de la planta de la planta primera és de cairats de fusta. A la planta baixa, les voltes existents van ser substituïdes més tard per cairats de fusta.
Amb el temps l'antic castell ha anat desapareixent, però paral·lelament s'ha ampliat amb habitatge nou i amb algun cobert. Aquest últim fet amb totxanes i sostre d'uralita. Està situat al cim del pujol de migdia.
Davant la casa hi veiem diverses fragments de murs de poca alçada, que no permeten d'esbrinar amb seguretat el traçat del recinte antic, que devia ocupar tota la part alta del turó. A l'extrem NE es pot veure encara el basament d'una torre circular.

## Història

Actualment, de l'antic edifici només en queda una nau rectangular de dues plantes construïda bàsicament amb argila i les cobertes amb canyes i teules. La casa ha anat creixent a mesura que les necessitats dels seus habitants ho exigien. A principis de segle (1904) es va eliminar la volta que aguantava la nau, però més tard es va haver de reforçar amb contraforts a les parets laterals.

## Referències

* 1 2 3 4 «El Castellot». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 novembre 2017].
# Edogawa Ranpo

    En aquest nom japonès, el cognom és Hirai.
Tarō Hirai (平井 太郎, Hirai Tarō, 21 d'octubre de 1894 – 28 de juliol de 1965), conegut pel pseudònim Edogawa Ranpo (江戸川 乱歩), sovint escrit en ordre occidental com a Ranpo Edogawa, fou un escriptor japonès que va tenir un paper clau en el desenvolupament de la ficció japonesa de misteri. Moltes de les seves novel·les inclouen el detectiu Kogoro Akechi, que esdevé el líder d'un grup de detectius anomenat Shōnen tantei dan (少年探偵団, literalment Els joves detectius).
Ranpo era un admirador dels escriptors de misteri occidentals, especialment d'Edgar Allan Poe. El seu pseudònim, de fet, és el nom de Poe pronunciat en japonès. Altres influències foren Arthur Conan Doyle i Ruikō Kuroiwa.

## Obres principals
### Sèrie del detectiu Kogoro Akechi

* Contes
** "El cas de l'assassinat de D. Hill" (D坂の殺人事件, D-zaka no satsujin jiken, gener 1925)
** "Examen psicològic" (心理試験, Shinri Shiken, febrer 1925)
** "Mà negra" (黒手組, Kurote-gumi, març 1925)
** "El fantasma" (幽霊, Yūrei, maig 1925)
** "El caminant de l'àtic" (屋根裏の散歩者, Yaneura no Sanposha, agost 1925)
** "Qui" (何者, Nanimono, novembre 1929)
** "L'arma del crim" (兇器, Kyōki, juny 1954)
** "Lluna i guants" (月と手袋, Tsuki to Tebukuro, abril 1955)
* Novel·les
** El nan (一寸法師, Issun-bōshi, 1926)
** L'home aranya (蜘蛛男, Kumo-Otoko, 1929)
** Fruita estranya (猟奇の果, Ryōki no Hate, 1930)
** El bruixot (魔術師, Majutsu-shi, 1930)
** El vampir (吸血鬼, Kyūketsuki, 1930)
** La màscara d'or (黄金仮面, Ōgon-kamen, 1930)
** La sargantana negra (黒蜥蜴, Kuro-tokage, 1934)
** El lleopard humà (人間豹, Ningen-Hyō, 1934)
** L'emblema del dimoni (悪魔の紋章, Akuma no Monshō, 1937)
** Estel negre (暗黒星, Ankoku-sei, 1939)
** El pallasso de l'infern (地獄の道化師, Jigoku no Dōkeshi, 1939)
** El truc del monstre (化人幻戯, Kenin Gengi, 1954)
** L'home de l'ombra (影男, Kage-otoko, 1955)

### Traduccions al català

* L'home butaca. Lapislàtzuli Editorial, 2019. Traducció de Ko Tazawa i Joaquim Pijoan.

## Referències

* ↑ Aragay, Ignasi «Els orígens del detectiu Conan». Llegim, 17-01-2020.
# Edolisoma

Edolisoma és un gènere d'ocells de la família dels campefàgids (Campephagidae ).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 10.2, 2020) aquest gènere està format per 22 espècies:
* Edolisoma anale - eruguera de Nova Caledònia.
* Edolisoma ostentum - eruguera alablanca.
* Edolisoma coerulescens - eruguera negrosa.
* Edolisoma montanum - eruguera ventrenegra.
* Edolisoma dohertyi - eruguera de Sumba.
* Edolisoma dispar - eruguera de les Kai.
* Edolisoma schisticeps - eruguera capgrisa.
* Edolisoma ceramense - eruguera pàl·lida.
* Edolisoma mindanense - eruguera de les Filipines.
* Edolisoma salomonis - eruguera de Makira.
* Edolisoma holopolium - eruguera de les Salomó.
* Edolisoma morio - eruguera de Sulawesi.
* Edolisoma incertum - eruguera d'espatlles negres.
* Edolisoma remotum - eruguera de la Melanèsia.
* Edolisoma sula - eruguera de les Sula.
* Edolisoma tenuirostre - eruguera becfina.
* Edolisoma admiralitatis - eruguera de les illes de l'Almirallat.
* Edolisoma monacha - eruguera de les Palau.
* Edolisoma nesiotis - eruguera de Yap.
* Edolisoma insperatum - eruguera de Pohnpei.
* Edolisoma melas - eruguera de Nova Guinea.
* Edolisoma parvulum - eruguera de Halmahera.
# Edoardo Mascheroni

Edoardo Mascheroni (Milà, 4 de setembre de 1852 - Ghirla, 4 de març de 1941) va ser un director d'orquestra i compositor italià. Era germà del compositor Angelo Mascheroni.
Va debutar a 1880 a Brescia amb Macbeth i, en anys posteriors, va treballar principalment a Roma, on, entre el 1884 ] i 1889 va dur a terme algunes estrenes italianes, incloent Fidelio per Beethoven i Olympie de Spontini. Amb el suport de Verdi, qui l'apreciava, el 1891, el primer director del Teatre alla Scala de Milà, el va introduir per primera vegada al públic llombard en obres mestres de Wagner com Tannhäuser, Der fliegende Holländer i Die Walküre. Sempre al podi de la Scala va dirigir l'estrena mundial de La Wally (1892) i Falstaff (1893) que va ser dirigit amb èxit per Mascheroni també a Alemanya i Àustria. A més a més dels països de parla alemanya, Mascheroni va ser particularment actiu en els últims anys del segle xix i principis del xx a França, Espanya i Amèrica Llatina. El 1913 va ser un dels organitzadors de les celebracions del centenari de Verdi, i va participar com a director en els de Busseto.
Va dirigir assíduament al Gran Teatre del Liceu de Barcelona.

## Òperes

* Lorenza (Teatro Costanzi, Roma, 13 d'abril de 1901), dramma lirico en quatre actes sobre un llibret de Luigi Illica
* La perugina (Teatro San Carlo di Napoli, Napoli, 24 d'abril de 1909), dramma en quatre actes sobre un llibret de Luigi Illica

## Referències

* ↑ Biografia a italianopera.org
* ↑ Cfr. Michele Porzio (a cura di), Verdi, Lettere (1835-1900), Milano, Mondadori, 2000, pp. 379, 389-390.
# El Raurell (Folgueroles)

El Raurell és una masia del municipi de Folgueroles (Osona) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de planta rectangular (11 x 13mts) coberta a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana, la qual es troba orientat al SW. Consta de planta baixa i dos pisos. La façana presenta un portal rectangular de pedra i una finestra amb l'ampit motllurat. Al primer pis, dos balcons i una finestra al mig, mentre el segon s'hi obren tres finestres més. Al SE dues finestres amb reixa forjada, quatre finestres amb ampits motllurats al primer pis i quatre al segon. La part NE té dos portalets a la planta, un dels quals és decorat en forma conopial com també ho és una de les finestres del primer pis. És construïda amb pedra basta unida amb morter, a partir de dos metres d'alçada és de tàpia i presenta alguns afegitons de totxo. És arrebossada al damunt i els elements de ressalt són de pedra picada.

## Història

La trobem documentada en el Nomenclàtor de la província de Barcelona de l'any 1860 com a "Alqueria casa de Labor" tot i que les formes constructives, especialment la façana NE denoten dades anteriors de construcció.

## Referències

* 1 2 «El Raurell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r març 2016].
# Edvard Moser

Edvard Moser (Ålesund, 27 d'abril de 1962) és un neurocientífic i psicòleg noruec. El 2014 fou guardonat amb el Premi Nobel de Fisiologia o Medicina, compartit amb May-Britt Moser i John O'Keefe, «pels seus descobriments de cèl·lules que constitueixen un sistema de posicionament en el cervell». És director del Kavli Institute for Systems Neuroscience a Trondheim, Noruega.
La recerca d'Edvard Moser i la seva dona, May-Britt Moser, se centra en el mecanisme del cervell per representar l'espai.

## Referències

* ↑ «The Prize in Physiology or Medicine 2014» (en anglès). Nobelprize.org. [Consulta: 6 octubre 2014].
# El criat de dos amos

El criat de dos amos (Il servitore di due padroni o Arlecchino servitore di due padroni en l'original italià) és una famosa comèdia en 3 actes de Carlo Goldoni, escrita l'any 1745.
Carlo Goldoni no fou el creador de la història, que va ser interpretada el 1718 per Luigi Riccoboni al Teatre Italià de París, dins d'una obra de Jean-Pierre des Ours de Mandajors. Goldoni la va escriure a petició de l'actor Antonio Sacchi, conegut per la seva interpretació del paper d'Arlequí. Truffaldin és el nom que rep l'Arlequí en el text originari. L'obra es va interpretar a Venècia el 1746. Però no va ser fins a 1753 que Goldoni la redacta tenint en compte la interpretació d'Antonio Sacchi.
El criat de dos amos va ser traduïda al català per Joan Oliver, publicada l'any 1963, tot i que fou representada per primer cop l'any 1956.

## Referències

* ↑ Goldoni en Catalla, a lletrA
# Elegies de Bierville

Elegies de Bierville és l'obra més destacada del poeta Carles Riba, és una de les grans obres de la primera postguerra catalana.

## Antecedents

Un cop Carles Riba i la seva família van emprendre el camí de l'exili al final de la Guerra Civil, s'instal·laren al castell de Bierville (Boissy-la-Rivière) i fou aquí on començà el que havien de ser les elegies, que va continuar, i en va donar la forma definitiva a Montpeller, on s'instal·là.
Escrites entre 1939 i 1942, les Elegies de Bierville es van publicar a Barcelona un any després en una edició reduïda que s'imprimí de forma clandestina a la Impremta Sallent de Sabadell, tot i que per evitar problemes amb la censura del règim franquista, el llibre incloïa un peu d'impremta fals: “Imprès per Daedalus S.L. Buenos Aires” i datada al 1942. El 1949, sortia a Santiago de Xile la primera edició completa de l'obra, però la distància feia que fos una obra desconeguda per al públic català. Finalment, el 1951 en sortí l'edició completa a Barcelona.

## Les elegies

En les dotze elegies que conformen el llibre es fonen, potenciades per la soledat i la manca d'història del paisatge de Bierville, tres realitats molt diferents que esdevenen gairebé mítiques: el jo del poeta, el del seu poble i una Grècia que és pàtria comuna, a la qual el poeta es gira ara que es troba sense la pàtria que li és pròpia. Es tracta, de fet, d'una aventura espiritual, representada per un viatge al passat que el record potencia, amb una imatge preferent, el mar, i que es clou en l'elegia penúltima del recull, que ha estat considerada una mena de cant espiritual, amb el retrobament de la pròpia identitat i de la divinitat personal de Déu i també de la col·lectivitat. Aquesta dimensió religiosa, que fins llavors no tenia la poesia de Riba, penetrà profundament en tot el seu pensament, inclosa la concepció de la literatura i aquesta dimensió, la retrobarem en obres poètiques posteriors com Salvatge cor o Esbós de tres oratoris.

## Edicions en vida de l'autor

* Buenos Aires, 1942 [Barcelona, 1943].
* "El pi de les tres branques", Santiago de Xile, 1949.
* "Óssa menor", Barcelona, 1951.

## Referències

* ↑ Sullà, Enric. Una interpretació de les "Elegies de Bierville" de Carles Riba. Empúries, 1993, p.17. ISBN 8475964117.
* ↑ Cabruja, Lluís; Casanellas, Pere; Massip i Bonet, Maria Àngels. Història de la llengua catalana. Columna, 1987. ISBN 8486433487.
* ↑ Lletra, Jordi Cornudella
* ↑ Galderich. «La també rara segona edició de les Elegies de Bierville de Carles Riba». [Consulta: 3 maig 2020].
* ↑ Samsó, Joan. La cultura catalana: entre la clandestinitat i la represa pública. L'Abadia de Montserrat, 1995, p. vol.2, p.11. ISBN 8478266224.

## Enllaços externs

* A LletrA.
* La també rara segona edició de les Elegies de Biervielle de Carles Riba.
# Elizabeth Shirland

Elizabeth Shirland fou una pirata del segle XVI.
Dona d'esperit lliure, i actituds violentes necessàries per a ser corsària en aquella època.
Elizabeth Shirland junt amb altres membres de la seua família es van unir a un grup de colons anglesos ja establerts a l'illa de Roanoke, en l'actual Carolina del Nord, al càrrec hi estava Sir Walter Raleigh.
Va ser empresonada a un vaixell espanyol, que la va treure de l'illa de Roanoke, durant aquest viatge, es diu que va ser violada en varies ocasions, fins que va poder matar al seu vigilant amb un ganivet.
La corona anglesa, sent reina Isabel I, com altres s'aprofitaren de les figures corsàries per fer la guerra a la mar, amb l'objectiu de furtar, i va ser un dels corsaris de la corona anglesa, Francis Drake, qui va rescatar a Elizabeth Shirland.
El seu esperit lliure va provocar que es separara del camí de Francis Drake, va aconseguir el seu propi vaixell, vestida amb roba d'home es va convertir en pirata i va governar el seu vaixell amb ma ferma. S'ha arribat a dir que emprava els homes per a satisfer els seus desitjos sexuals.
Era destra amb les armes blanques, el que li va valdre el nom de "Cutlass Liz", i també es diu que les va fer servir en més d'una ocasió per tallar-li el coll a més d'un.

## Referències

* ↑ Manzanera, Laura. Insumisas (en español). Espanya: Principal de los Libros, 01-03-2021. ISBN 978-84-18216-14-5.