OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sonomyn Udval

Aquest és un nom mongol. El nom és «Udval», i «Sonomyn» és un patronímic, no un cognom.
Sonomyn Udval (Dashinchilen, 21 de febrer de 1921 - 1991) va ser una líder de dones, política i escriptora mongola.

## Biografia

Udval va néixer el 21 de febrer de 1921 al sum de Dashinchilen, a la província de Bulgan (Mongòlia). Va treballar com a presidenta del Consell Central del Sindicat Mongol de 1956 a 1958; primera secretària i després com a presidenta de la Unió d'Escriptors de Mongòlia; membre i presidenta del Comitè de Dones de Mongòlia el 1973-1982; i com a vicepresidenta del Comitè de Veterans de la Lluita Revolucionària. Udval va ser elegida diputada del Gran Jural de l'Estat (Parlament de Mongòlia) en diverses circumscripcions electorals entre 1951-1986. El 1966 es va unir al Comitè Central del Partit del Poble de Mongòlia i el va deixar el 1990.
Com a escriptora, Udval va escriure novel·les com Odgerel (1957), Els primers tretze, Khatanbaatar, Tuuž ögüüllėg (1974), Magsarjav i Gran destí (1973), i nombroses històries curtes. Les seves obres han estat traduïdes a diversos idiomes. Descrita com a «destacada escriptora de contes», va ser guardonada amb la Medalla d'Or de la Pau Joliot-Curie del Consell Mundial de la Pau el 1965, i el Premi Lotus de literatura afroasiàtica el 1971. El 1967 va assenyalar que la literatura soviètica tenia un paper important en el desenvolupament de la literatura mongola.

## Referències

* 1 2 Sanders, Alan J. K. Historical dictionary of Mongolia (en anglès). Scarecrow Press, 30 de maig de 2010, p. 724. ISBN 978-0-8108-6191-6.
* ↑ New world review (en anglès). S.R.T. Publications, 1967, p. 125.
* ↑ Udval, Sonomyn. Tuuž ögüüllėg. Ulsyn Hėvlėlijn Gazar, 1974.
* 1 2 Afro-Asian short stories: an anthology (en anglès). Oficina permanent d'escriptors afro-asiàtics, 1973.
* ↑ The Current digest of the Soviet press (en anglès). American Association for the Advancement of Slavic Studies, 1967.
# Sougéal

Sougéal (en bretó Sulial, en gal·ló Soujau) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament d'Ille i Vilaine. L'any 2006 tenia 606 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 754 | 703 | 687 | 618 | 626 | 586 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1995-2008 | Constant Haugeard | |
| 2008- | Abel Goré | |
# Sigata

Sigata era una ciutat fenícia propera a Biblos, situada segurament una mica al sud d'aquesta.
Va ser una de les primeres ciutats conquerides cap a la meitat del segle xiv aC pels habiru d'Amurru encapçalats per Abdi-Asirta. Es creu que era independent i no pertanyia a Biblos, al contrari que la propera Ampi, però el rei de Biblos, Rib-Hadda, vassall d'Egipte, la va sostreure del govern dels habiru.
Abdi-Asirta va morir, i el seu fill Aziru va continuar la política expansionista del seu pare. Mentrestant, Rib-Hadda de Biblos havia escrit al faraó egipci Akhenaton demanant-li ajuda contra el rei amorreu Aziru ja que veia que Biblos acabaria caient a les seves mans. Però Aziru també va escriure al faraó, explicant que ocupava aquelles ciutats per lliurar-les de les mans dels hitites, perquè el rei Subiluliuma I estava atacant aquella part del país, i Biblos no era capaç de defensar-lo. Això va induir als egipcis a considerar que Aziru era lleial i a no escoltar els avisos del rei de Biblos. Poc després Aziru, ja amb el reconeixement egipci, la va recuperar, juntament amb la propera Ampi i amb Ardata i els egipcis el van deixar fer. Cap a l'any 1330 aC Aziru va formar el Regne d'Amurru, i es va sotmetre a Subiluliuma, que el va reconèixer com a vassall i el va confirmar en el tron del regne.

## Referències

* ↑ Bryce, Trevor. El reino de los hititas. Madrid: Cátedra, 2001, p. 214. ISBN 8437619181.
# Sigebert II

Sigebert II (601-613) va ser rei de Borgonya i d'Austràsia l'any 613.
Fill il·legítim de Teodoric II, va succeir el seu pare el 613, als dotze anys. El govern s'establí sota la regència de la seva besàvia Bruniquilda, però els magnats del regne detestaven a Bruniquilda i temien que el jove rei caigués sota la seva influència. Per això, liderats per Warnachar i Rado, els majordoms de palau d'Austràsia i Borgonya, alguns nobles van abandonar Sigebert i s'uniren a Clotari II de Nèustia en la cruenta guerra que mantenien els dos regnes.
Els exèrcits de Bruniquilda i Sigebert es van enfrontar als de Clotari a Aisne, on encara més nobles van desertar Bruniquilda, obligant-la a fugir amb el seu besnet. A les ribes del llac Neuchâtel van ser capturats per homes de Clotari, i tant Sigebert com el seu germà petit Corbo van ser executats. L'anciana Bruniquilda tindria la mateixa sort després de ser torturada i humiliada públicament. Amb aquesta victòria, Clotari va aconseguir reunificar els francs sota el seu govern.

## Vegeu també

* Dinastia merovíngia
* Cronologia de la història de França

## Notes i referències

* ↑ «Sigebert II». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Sigd

El Sigd és una festivitat de la comunitat Beta Israel, els jueus d'Etiòpia, commemora l'entrega de la Torà al profeta Moisès al Mont Sinaí, se celebra el dia 29 del mes de Heixvan, 50 dies, (7 setmanes), després de Yom Kippur.
Durant la festivitat, els membres de la comunitat Beta Israel preguen per la reconstrucció del Temple, fan un dejuni, reciten Salms, s'apleguen a Jerusalem, i donen gràcies a Adonai pel seu retorn a la Terra d'Israel.
Al Juliol de l'any 2008, la Kenésset va reconèixer el Sigd com una de les festivitats de l'Estat d'Israel.

## Vegeu també

* Falashas
* Gueez

## Referències

* ↑ http://www.knesset.gov.il/lexicon/eng/sigd_eng.htm Kenésset
* ↑ http://www.ynetnews.com/articles/0,7340,L-3562939,00.html

## Enllaços externs

* Video: la festa del Sigd a Jerusalem YouTube
* Video: fotos de la festa del Sigd YouTube
# Starfish Prime

Starfish Prime va ser una prova nuclear realitzada pels Estats Units el 9 de juliol de 1962, mitjançant la Defense Atomic Support Agency (DASA) i l'Atomic Energy Commission (Comissió d'energia atòmica, o AEC). La bomba va ser llançada mitjançant d'un coet fabricat en el Laboratori Nacional Los Alamos. L'explosió d'aquesta prova atòmica va ser a 400 km sobre l'Atol Johnston en l'oceà Pacífic. Aquesta prova nuclear és una de les cinc proves fetes a l'espai exterior pels Estats Units segons la FIA en l'Operació Fishbowl.

## Vegeu també

* Operació Argus

## Referències

* ↑ Vittitoe, Charles N., "Did High-Altitude EMP Cause the Hawaiian Streetlight Incident?" Sandia National Laboratories. June 1989.
# Stegastes diencaeus

Stegastes diencaeus és una espècie de peix de la família dels pomacèntrids i de l'ordre dels perciformes. Va ser descrit per David Starr Jordan i Cloudsley Rutter el 1897.

## Morfologia

Els adults poden assolir fins a 12,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al sud de Florida (Estats Units), les Bahames i el Carib (incloent-hi des de les Antilles i Yucatán fins a Veneçuela).

## Referències

* ↑ Allen, Gerald R. Damselfishes of the world (en anglès). Melle: Mergus, 1991.
* ↑ Jordan, David Starr; Rutter, Cloudsley «A Collection of Fishes Made by Joseph Seed Roberts in Kingston, Jamaica». Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia, 49, 1897, pàg. 91–133. ISSN: 0097-3157.
* 1 2 Froese, Rainer; Luna, Susan M. «Stegastes diencaeus (Jordan & Rutter, 1897) Longfin damselfish» (en anglès). Fishbase, s.d. [Consulta: 15 febrer 2022].
# Suimanga capverd

El suimanga capverd (Cyanomitra verticalis) és un ocell de la família dels nectarínids (Nectariniidae).

## Hàbitat i distribució

Habita la selva, bosc i clars de les terres baixes, al Senegal, Gàmbia, sud de Mali, Burkina Faso, Guinea, Sierra Leone, Libèria, Costa d'Ivori, Ghana, Togo, Benín, Nigèria, Camerun, Guinea Equatorial, el Gabon, República del Congo, República Centreafricana, sud-est del Sudan, Uganda, Ruanda, Burundi, oest i centre de Kenya, oest i sud de Tanzània, cap al sud al nord-oest d'Angola, sud-oest, sud i est de la República Democràtica del Congo, nord-est i est de Zàmbia i nord-oest de Malawi.

## Referències

* ↑ «Suimanga capverd». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15/12/2021(català)
# Soloviovka (Primórie)

* Per a altres significats, vegeu «Soloviovka».
Soloviovka (en rus: Соловьёвка) és un poble del krai de Primórie, a l'Extrem Orient de Rússia, que en el cens del 2010 tenia 568 habitants. Pertany al districte rural de Dalnerétxenski.

## Referències

* ↑ Законодательное собрание Приморского края. Сборник «Муниципальные образования Приморского края»
# Stanĕkita

La stanĕkita és un mineral de la classe dels fosfats, que pertany al grup de la wagnerita. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1994. Rep el seu nom de Josef Stanek (1928-), professor de mineralogia de la Universitat Masaryk de Brno, a la República Txeca, un especialista en minerals fosfats.

## Característiques

La stanĕkita és un fosfat de fórmula química Fe$^{3+}$Mn$^{2+}$O(PO₄). La seva duresa a l'escala de Mohs oscil·la entre 4 i 5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la stanĕkita pertany a «08.BA: Fosfats, etc. amb anions addicionals, sense H₂O, només amb cations de mida mitjana, (OH, etc.):RO₄ sobre 1:1» juntament amb els següents minerals: ambligonita, montebrasita, tavorita, triplita, zwieselita, sarkinita, triploidita, wagnerita, wolfeïta, joosteïta, hidroxilwagnerita, arsenowagnerita, holtedahlita, satterlyita, althausita, adamita, eveïta, libethenita, olivenita, zincolibethenita, zincolivenita, auriacusita, paradamita, tarbuttita, barbosalita, hentschelita, latzulita, scorzalita, wilhelmkleinita, trol·leïta, namibita, fosfoel·lenbergerita, urusovita, theoparacelsita, turanita, stoiberita, fingerita, averievita, lipscombita, richel·lita i zinclipscombita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la pegmatita Clementine II, al districte de Karibib, a la regió d'Erongo, Namíbia. També ha estat descrita a l'Argentina, al Brasil, a Itàlia, a Polònia, a Ruanda, a Espanya, a Suïssa i a França, on es troba l'únic indret on ha estat descrita als territoris de parla catalana, el camp de pegmatites de Cotlliure, als Pirineus Orientals (Occitània).

## Referències

* ↑ «Stanĕkite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 29 setembre 2017].
* ↑ «The New IMA List of Minerals – A Work in Progress – Updated: May 2017» (en anglès). International Mineralogical Association. Arxivat de l'original el 10 d’agost 2019. [Consulta: 29 setembre 2017].
# Stanwood (Washington)

Stanwood és una població dels Estats Units a l'estat de Washington. Segons el cens de l'1 de juliol de 2009 tenia 5.403 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Stanwood tenia 3.923 habitants, 1.402 habitatges, i 957 famílies. La densitat de població era de 768,9 habitants per km².
Dels 1.402 habitatges en un 42,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 51,3% hi vivien parelles casades, en un 12,3% dones solteres, i en un 31,7% no eren unitats familiars. En el 26,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 13,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,65 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,22.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 31,5% tenia menys de 18 anys, un 6,6% entre 18 i 24, un 30,6% entre 25 i 44, un 14,5% de 45 a 60 i un 16,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 81,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 44.512 $ i la renda mediana per família de 52.996 $. Els homes tenien una renda mediana de 40.457 $ mentre que les dones 26.738 $. La renda per capita de la població era de 16.775 $. Aproximadament el 9% de les famílies i el 12% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Stanwood». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Stanwood». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 13 agost 2010].
# Suimanga bec-recte

El suimanga bec-recte (Anthreptes rectirostris) és un ocell de la família dels nectarínids (Nectariniidae).

## Hàbitat i distribució

Viu als clars del bosc i vegetació secundària des de Sierra Leone fins Ghana.

## Taxonomia

Considerat sovint coespecífic del suimanga barbagrís (Anthreptes tephrolaemus) han estat fa poc separats en dues espècies diferents, en base a les diferències en el cant i el plomatge.

## Referències

* ↑ «Suimanga bec-recte». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15/12/2021(català)
* ↑ "Species Updates – IOC World Bird List" versió 11.2.https://www.worldbirdnames.org/new/updates/species-updates/
# Tarde de toros

Tarde de toros és una pel·lícula espanyola de 1956 dirigida per Ladislao Vajda ambientada en el món de la tauromàquia. Va ser exhibida en el Festival de Canes de 1956 i va ser seleccionada per a millor pel·lícula estrangera en els Premis Oscar de 1956.

## Argument

En la Plaça de toros de Las Ventas de Madrid es desenvolupen diverses històries paral·leles: el veterà torero Ricardo Puente abandona la seva amant Paloma; el triomfador Juan Carmona té una lleu agafada quan s'assabenta que la seva dona Isabel està embarassada; Rondeño II aconsegueix superar la seva por als toros i també a comprometre's amb la seva núvia Ana María; finalment, l'ingenu i espontani Manolo es llança al rodo i pateix una ferida mortal.

## Repartiment

* Domingo Ortega - Ricardo Puente
* María Asquerino - Paloma
* Antonio Bienvenida - Juan Carmona
* Marisa Prado - Isabel
* Enrique Vera - Rondeño II
* Encarnita Fuentes - Ana María
* Jorge Vico - Manolo

## Producció

Després de l'èxit internacional de Marcelino, pan y vino la productora Chamartín i el director Ladislao Vajda van tornar a treballar junts per a fer aquesta pel·lícula a mig camí entre el documental i la ficció on destaca la fotografia en technicolor de Heinrich Gártner.

## Premis
### Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1956

| Categoria | Pel·lícula |
| Millor pel·lícula | |
| Millor director | Ladislao Vajda |
| Millor guió | Julio Coll Manuel Tamayo José Santugini |
| Millor fotografia en color | Enrique Guerner |

## Referències

* ↑ Torres, Augusto. Diccionario Espasa de cine español. Espasa, 1999. ISBN 8423994511 [Consulta: 6 febrer 2017].
* ↑ «Festival de Cannes: Afternoon of the Bulls». festival-cannes.com. Arxivat de l'original el 2012-02-08. [Consulta: 7 febrer 2009].
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1956». CEC. Arxivat de l'original el 2016-03-05. [Consulta: 7 febrer 2017].
# Tecnam P2002 Sierra

El Tecnam P2002 Sierra és una avioneta monomotor, d'ala baixa i 2 places dissenyada i fabricada per l'empresa italiana Tecnam. És un disseny de construcció metàl·lica propulsat per un sol motor Rotax 912 S2 de 100 cv de potència. Un tret distintiu és que compta amb una coberta de la cabina que pot ser oberta en vol.

## Variants
### P2002 JF

    Model amb tren d'aterratge fix tipus tricicle. Una variant amb hèlix de pas variable va ser certificada per l'Agència Europea de Seguretat Aèria el 2012.

### P2002 JR

    Model amb tren d'aterratge plegable d'accionament hidràulic.

### P2002 Sierra MkII

    Darrer model amb millores en l'habitabilitat i l'aviònica.

## Operadors

El P2002 és operat sobretot per propietaris privats i escoles de vol. També és emprat per alguns organismes estatals, com per exemple en l'entrenament inicial dels pilots de les Forces Aèries de l'Argentina.

## Especificacions

Característiques generals
* Tripulació: 1
* Capacitat: 1 pilot i 1 passatger
* Longitud: 6,6 m
* Envergadura: 9 m
* Alçada: 2,3 m
* Superfície de l'ala 11,5 m²
* Pes buit: 331 kg
* Motors: 1× Rotax 912 S2, 100 cv a 5.800 rpm
* Diàmetre de l'hèlix: 1,6 m
Rendiment
* Velocitat màxima absoluta : 157 nusos (290 km/h)
* Velocitat de creuer: 122 nusos (225 km/h)

## Referències

* 1 2 3 Bayerl, Robby; Martin Berkemeier; et al: World Directory of Leisure Aviation 2011–12, page 78 & 169. WDLA UK, Lancaster UK, 2011. ISSN 1368-485X
* ↑ «Tecnam P2002 JF test flight». Plasticpilot.net, 24-06-2009. [Consulta: 27 juny 2010].
* ↑ «Tecnam P2002JF». Arxivat de l'original el 2007-07-02. [Consulta: 28 desembre 2017].
* ↑ «Tecnam P2002 Sierra». Capco-aviation.be. [Consulta: 27 juny 2010].
* ↑ «P2002 Sierra Deluxe – Costruzioni Aereonautiche Tecnam». Tecnam.com. [Consulta: 27 juny 2010].
* ↑ «Tecnam variable pitch aircraft certified». General Aviation News, 19-07-2013, pàg. 3.
* ↑ Calderwood, Dave. «Tecnam reveals MkII version of P2002 Sierra», 16-12-2001. [Consulta: 30 desembre 2017].
* ↑ Avecilla, Matías. «TECNAM P2002 JR para la Fuerza Aérea Argentina». Gaceta Aeronáutica. [Consulta: 28 desembre 2017].

## Vegeu també

* Tecnam P2006T
* Tecnam P2008
# Squalius

Squalius és un gènere de peixos de la família dels ciprínids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Taxonomia

* Squalius albus (Bonaparte, 1838)
* Squalius aphipsi (Aleksandrov, 1927)
* Squalius aradensis (Coelho, Bogutskaya, Rodrigues & Collares-Pereira, 1998)
* Squalius carolitertii (Doadrio, 1988)
* Squalius castellanus (Doadrio, Perea & Alonso, 2007)
* Squalius cephalus (Linnaeus, 1758)
* Squalius cii (Richardson, 1857)
* Squalius illyricus (Heckel & Kner, 1858)
* Squalius keadicus (Stephanidis, 1971)
* Squalius laietanus (Doadrio, Kottelat & de Sostoa, 2007)
* Squalius lucumonis (Bianco, 1983)
* Squalius malacitanus (Doadrio & Carmona, 2006)
* Squalius moreoticus (Stephanidis, 1971)
* Squalius orpheus (Kottelat & Economidis, 2006)
* Squalius palaciosi (Doadrio, 1980)
* Squalius pamvoticus (Stephanidis, 1939)
* Squalius peloponensis (Valenciennes, 1844)
* Squalius prespensis (Fowler, 1977)
* Squalius pyrenaicus (Günther, 1868)
* Squalius squalus (Bonaparte, 1837)
* Squalius svallize (Heckel & Kner, 1858)
* Squalius torgalensis (Coelho, Bogutskaya, Rodrigues & Collares-Pereira, 1998)
* Squalius valentinus (Doadrio & Carmona, 2006)
* Squalius vardarensis (Karaman, 1928)
* Squalius zrmanjae (Karaman, 1928)

## Referències

* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia), Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
# Squalius albus

Squalius albus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D.E., 1990. A working list of fishes of the world. Copies available from D.E. McAllister, Canadian Museum of Nature, P.O. Box 3443, Ottawa, Ontario K1P 6P4, Canadà. 2661 p. plus 1270 p. Index
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Temple-block

El temple-block és un instrument de percussió similar a la caixa xinesa però de forma esfèrica. Es toca normalment a la Xina, Japó i Corea. Es tracta d'un idiòfon de fusta (encara que pugui semblar aplanat) amb una ranura a un costat perquè tingui ressonància, que es percudeix amb una baqueta dura. Normalment, el temple-block va muntat sobre un suport on se'n situen varis de diverses grandàries.

## Referències

* ↑ «Temple-block». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
# Temple de Vesta

El Temple de Vesta (en italià: Tempio di Vesta) és un dels temples més antics de Roma i està situat al sud de la Via Sacra, davant de la Règia, i que perttany al Fòrum Romà, És un petit edifici de tipus tolos. En ell es custodiava, sempre encès, el foc sagrat en honor de la deessa Vesta. Coneguda com la protectora de Roma, deessa del Foc i de la Llar. Segons la tradició romana, el culte a la deessa Vesta va ser creat per Numa Pompili, segon rei de Roma.

## Arquitectura

El temple, circular, s'eleva sobre un podi d'uns 15 metres de diàmetre amb la naos envoltada per vint columnes corínties embotides. El sostre era cònic i tenia una obertura per permetre la sortida del fum. Dins de la naos no es trobava l'estàtua de culte, sinó només el foc sagrat de Vesta. Una cavitat trapezoïdal, que s'obre en el podi, i a la que s'accedia només des de la naos sembla la ubicació del penus Vestae, on es conservaven els objectes que Enees va portar de Troia: el Palladium –imatge de fusta de Minerva–) i les imatges dels Penats.

## Història

Les primeres sacerdotesses encarregats de supervisar el foc sagrat van ser les filles del rei. Les vestals més tard es van convertir en l'únic sacerdoci femení a Roma. Eren sis, amb diverses feines, i totes provenien de famílies patrícies. L'escollida no podia tenir menys de 6 anys ni més de 10, el servei com a vestal durava trenta anys i havien de mantenir un estricte vot de virginitat. En canvi van rebre el prestigi, tributs monetaris i honorífics, així com un gran nombre de privilegis.
El Temple de Vesta es va cremar dues vegades segons la història escrita. Al 64, durant el Gran incendi de Roma quan es va cremar la major part de la ciutat incloent el Temple de Vesta. Va ser narrat per Dió Cassi que va dir ser iniciat per Neró, però segons Tàcit, Neró era a Anzio en el moment de l'incendi. Després d'un altre foc en 191, Júlia Domna, esposa de Septimi Sever, es va encarregar de restaurar-ho. L'any 394, el temple va ser clausurat per Teodosi I el Gran amb l'objectiu de difondre el cristianisme a l'Imperi Romà. El Temple de Vesta es va mantenir raonablement intacte fins al Renaixement. Tanmateix, el 1549 l'edifici va ser completament demolit i el seu marbre tornat a utilitzar a les esglésies i els palaus papals. La secció que es troba reconstruïda, va ser realitzada a la dècada de 1930 durant la dictadura de Benito Mussolini.

## Vegeu també

* Religió a l'antiga Roma
* Vestal

## Referències

* ↑ Tacitus. Annals XV.40"

## Enllaços externs

* Aedes Vestae - Temple of Vesta - Temple de Vesta,reconstrucció (anglès)
* http://archeoroma.beniculturali.it/node/552 Arxivat 2014-09-09 a Wayback Machine.