OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Castell de Penelles

El castell de Penelles era al capdamunt del carrer de Dalt, (anomenant carrer del Castell fins al segle xix), a la cruïlla amb el carrer de les Roques i el Raval del Carme.

## Història

La plana urgellesa a la qual pertany el lloc de Penelles, fou conquerida pel comte Ermengol IV d'Urgell vers el 1078. L'any següent el comte consignà la meitat de les primícies de Penelles al monestir de Gualter. El castell nasqué en un extrem del terme de Butsènit com a quadra fronterera. Segons la carta de donació del 6 de març de l'any 1084 el comte d'Urgell, Ermengol IV, havia encarregat la tasca de conquesta i repoblació de Penelles a Ramon Gombau de Ribelles i la seva muller Sicarda de Castellbò que l'incorporaren al terme del castell de Butsènit i cediren Penelles als habitants de Butsènit sota diverses condicions. Els mateixos esposos infeudaren el 1088 a Artau Mir i la seva muller Adalèsia el castell de Butsènit amb Penelles i Barbens. Artau Mir fou possiblement l'iniciador del llinatge anomenat Butsènit. El 1166 Guillem Artau de Butsènit i el seu germà Bertran arribaren a una convinença i entre altres acords es partiren per la meitat els seus drets sobre els dos castells, Bursènit i Penelles. El 1173, Bertran de Butsènit lliura a la seva filla Sança tots els drets que al castell de Butsènit, al de Penelles i l'alou de la quadra de Finestres.
Amb l'aprovació del comte d'Urgell, el 1186, Guillem de Meià, que devia tenir l'alt domini del castell, feu donació de la vila i terme de Penelles a l'Orde del Temple. Suprimit aquest pel papa Climent VI, els seus béns i jurisdiccions passarien el 1317 a l'Orde de l'Hospital;Penelles restà dins la comanda de Barbens que conservà la jurisdicció alta i baixa sobre el poble i habitants de Penelles fins a la seva abolició a mitjans del segle xix. Al segle xii, una part del domini del castell era en mans dels Anglesol. Berenguer Arnau d'Anglesola, en el seu testament de 1282, facultà els seus marmessors per a vendre el castell de Penelles.
Diversos documents dels segles XVI al xviii donen testimoni del deteriorament i la ruïna del castell de Penelles, a conseqüència de la guerra civil de 1462-1472 i posteriors estralls dels mercenaris reials els anys 1476 i 1478. Parlen d'«un pati en lo qual algun temps y havia castell» o diuen que «lo castell està rònech e sens ninguna paret»

## Arquitectura

Per la documentació dels segles XVI al xviii se sap que el castell era al capdamunt del carrer de Dalt, (anomenant carrer del Castell fins al segle xix), a la cruïlla amb el carrer de les Roques i el Raval del Carme. L'any 1766 es van prendre les mides que ocupava el castell:«50 palms en llarch de orient a ponent y 28 en ample de migdia a tremontana». Possiblement es tractava d'una torre rectangular. A Penelles es conserva encara un portal tardà de l'antiga vila closa.

## Referències

* 1 2 Tosas i Jordà, Teresa; Puigferrat i Oliva, Carles. «Castell de Penelles». A: La Noguera. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1994, p. 49 (Catalunya Romànica, XVII). ISBN 84-7739-811-9.

## Enllaços externs

* Gran Enciclopèdia Catalana
# Castèunòu dau Papa

Castèunòu de Papa (que en català seria Castellnou del Papa i en francès és Châteauneuf-du-Pape) és un municipi francès, al departament de la Valclusa i a la regió de Provença – Alps – Costa Blava.

## Demografia

Evolució de la població INSEE i Cassini :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 1 130 | 1 118 | 1 204 | 1 304 | 1 268 | 1 351 | 1 351 | 1 402 | 1 429 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 1 471 | 1 440 | 1 471 | 1 352 | 1 184 | 1 206 | 1 151 | 1 095 | 1 109 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 1 147 | 1 152 | 1 186 | 1 108 | 1 210 | 1 318 | 1 452 | 1 583 | 1 826 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 1 948 | 2 159 | 2 113 | 2 060 | 2 062 | 2 078 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |
Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Jean-Pierre Boisson | |

## Vegeu també

* Castell de Castèunòu dau Papa

## Referències

* ↑ I no pas Castèunòu dau Papa (cf. TDF).
* ↑ Perearnau, Pere. «Nous fons de la Biblioteca Vaticana sobre el Cisma d'Occident i Catalunya (amb excepció de l'època de Benet XIII)». Jornades sobre el Cisma d'Occident a Catalunya, les Illes i el País Valencià: Barcelona-Peníscola, 19-21 d'abril de 1979 p. 166-169 (145-204). Institut d'Estudis Catalans, Barcelona, Vol. I, 1986. [Consulta: 3 agost 2024].
* ↑ Schmidt, Tilmann; Sabanés i Fernández, Roser (eds.) Butllari de Catalunya. Documents pontificis originals conservats als arxius de Catalunya (1198-1417). Pagès Editors (i Fundació Noguera, Col·lecció Diplomataris) [Lleida (i Bcn)], II, 2016, p. 938 i p. 944.
* ↑ «Les rondalles de Frederic Mistral». Bloc de JPB, escrits il·lustrats, 15-08-2011. [Consulta: 3 agost 2024].
# Caterina de Suècia

Caterina de Suècia és el nom dels següents personatges:
* Santa Caterina de Suècia (Suècia, ~1331 - Vadstena, 1381), religiosa i mística sueca, monja de l'Orde del Santíssim Salvador, proclamada santa per Innocenci VIII el 1484
* Caterina de Suècia o Caterina Vasa (Nyköping, Suècia, 1584 - Västerås, 1638), princesa sueca filla del rei Carles IX
* Caterina de Suècia o Caterina Vasa (1539-1610) (Estocolm, Suècia, 1539 -Berum, 1610), princesa sueca, filla del rei Gustau I
# Caterina de Vadstena

Caterina de Suècia o de Vadstena (Suècia, ca. 1331 - Vadstena, 24 de març de 1381) va ser una religiosa i mística sueca, monja de l'Orde del Santíssim Salvador. Va ser proclamada santa per Innocenci VIII el 1484.

## Biografia

Caterina era la segona dels vuit fills de santa Brígida de Suècia i Ulf Gudmarsson, senyor d'Ulvåsa. Als tretze anys va esposar Eggert van Kyren, noble germano-suec, amb qui va acordar mantenir el seu vot de castedat. Va seguir la seva mare a Roma en 1349 i poc temps després va rebre la notícia de la mort del seu marit. Va ésser deixeble de la seva mare i, en morir, va tornar a Suècia amb la seva despulla. Va ésser abadessa de l'abadia de Vadstena, fundada per la seva mare. Tornà a Roma per intervenir en el seu procés de canonització i organitzar l'orde de les brigidines. Es pensa que va escriure una obra devocional titulada Siælinna tröst (Själens tröst o Consolació de l'ànima).

## Veneració

Innocenci VIII va donar permís per retre-li culte en 1484, marcant la seva festivitat litúrgica el 24 de març. El procés de beatificació i canonització, però, no es va arribar a completar mai a causa de la Reforma protestant.

## Enllaços externs

* "Santa Cristina di Svezia". a santiebeati.it
# Castell de Borriol

El Castell de Borriol està situat al municipi valencià de Borriol (Plana Alta).
Fortalesa els orígens de la qual podrien ser romans, amb estructures d'arquitectura islàmica i medieval, que se situa sobre un turó al nord de la població. És probable que en època romana es tractés d'una torre de vigilància que enllaçava visualment amb altres torres pròximes i que tenia com missió la seguretat de la via Augusta.
El seu recinte de traça musulmana va anar profundament reformat per les posteriors construccions cristianes. De planta irregular adaptada a l'orografia, comptava amb tres nivells escalonats:
* Nivell superior o conjunt defensiu, on es mantenen torres, aljub, restes de murs i construccions auxiliars.
* Nivell intermedi, on s'observen els canvis efectuats en les guerres civils del segle xix per a adaptar-lo per a guarnició.
* Nivell inferior, que consisteix en una muralla que defensa el camí d'accés a la fortalesa.

## Vegeu també

* Borriol
* Llista de monuments de la Plana Alta
* 1 2 «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».
# Caterina de Baden-Durlach

Caterina de Baden-Durlach (en alemany Katharina von Baden-Durlach) va néixer a Karlsburg (Alemanya) el 10 d'octubre de 1677 i va morir l'11 d'agost de 1746. Era una noble alemanya, filla de Frederic VII de Baden-Durlach (1647-1709) i d'Augusta Maria de Schleswig-Holstein-Gottorp (1649-1728).

## Matrimoni i fills

El 19 de juny de 1701 es va casar a Karlsburg amb Joan Frederic de Leiningen-Dagsburg-Hartenburg (1661-1722), fill del comte Frederic Enric i de Sibil·la de Waldeck-Wildungen (1619-1678). El matrimoni va tenir sis fills:
* Augusta Frederica (1702-1703)
* Frederic Magnus (1703-1756), casat amb Anna Cristina de Wurmbrand-Stuppach (1698-1763).
* Carles Lluís (1704-1747), casat amb Carolina de Salm-Dhaun (1706-1786).
* Carlota Maria Albertina (1704-1783)
* Anna Maria Lluïsa (1706-1764)
* Joana Polyxena (1709-1750)

## Enllaços externs

* awt.Ancestrylibrary.com
# Caterina de Berain

Caterina De Berain (gal·lès: Catrin o Ferain) (1540 o 1541; 27 d'agost de 1591), sovint anomenada Mam Cymru ("la mare de Gal·les"), fou una noble gal·lesa, coneguda pels seus quatre matrimonis i la seva extensa xarxa de descendents i relacions.

## Biografia

També és coneguda com a Katheryn Tudor, filla de Tudor ap Robert Vychan i Jane Velville. El seu avi matern fou Roland de Velville (1474 – 1535), qui es creu que fou un fill natural d'Enric VII d'Anglaterra amb una dama bretona.

### John Salusbury

A l'edat de 22, Katheryn es va casar amb John Salusbury, Esquire, fill de Sir John Salusbury de Llewenni (mort 1578), de la prestigiosa família Salusbury a Denbighshire. Segons John Ballinger, fou probablement un "matrimoni infantil". Salusbury moriria el 1566, havent estat casats nou anys i tingut dos fills:
* Thomas Salusbury
* John Salusbury.

### Sir Richard Clough

Després de la mort del seu primer marit, es va casar amb Richard Clough, un ric mercader londinenc, responsable d'establir el Royal Exchange a Londres, juntament amb el seu soci Thomas Gresham.
Katheryn va tenir dues filles amb Clough:
* Anne Clough (1568), que es casaria amb Roger Salusbury, un germà de John Salusbury.
* Mary Clough (1569). es va casar amb William Wynn, un parent de Maurice Wynn.
Van viure un temps a Antwerp, on probablement es va pintar el retrat atribuït a Van Cronenburgh conservat al Museu Nacional de Cardiff. Richard Clough va morir a l'edat de quaranta anys mentre era a Hamburg, possiblement enverinat degut a la seva feina com a espia per Reina Elisabet I d'Anglaterra.

### Maurice Wynn

Caterina es va casar llavors amb Maurice Wynn, un xèrif de Caernarvonshire que va deixar-li una fortuna en morir. Amb ell va tenir dos fills:
* Henry Wynn, qui es casaria amb Blanche Vaughan.
* Jane Wynn, que es va casar amb Simon Thelwall.

### Edward Thelwall

El seu quart i darrer marit fou Eduard Thelwall de Plas-y-Ward, el qual li va sobreviure.
El poeta gal·lès Robert Parry va escriure una elegia en l'ocasió de la mort de Caterina. Entre els seus molts descendents s'inclouen Hester Thrale i l'explorador del segle xviii John Salusbury.

## Referències

* 1 2 "Katheryn De Berain", Y Cymmrodon, Vol.
* 1 2 La Llanceta, 6 octubre 2001 (Vol. 358, Assumpte 9288, Pàgina 1187)
* 1 2 Senyor Richard Clough – ‘L'Home més Complet'
* ↑ «Catrin of Berain». BBC Wales North East, 01-06-2009. Arxivat de l'original el 2012-07-21. [Consulta: 13 desembre 2012].

## Enllaços externs

* Retrat d'Adriaen van Cronenburgh retrat de Katheryn al Museu Nacional de Cardiff
# Caterina d'Aragó-Cardona-Córdoba i de Sandoval-Rojas

Caterina Antònia d'Aragó-Cardona-Córdoba i de Sandoval-Rojas (Lucena, 21 de març de 1635 - Madrid, 16 de febrer de 1697) va ser una aristòcrata espanyola, que va ser duquessa de Sogorb i de Cardona, entre molts altres títols.
Era filla de Lluís Ramon d'Aragó i de Mariana de Sandoval-Rojas y Enríquez, duquessa de Lerma. Abans d'heretar els títols el seu pare, la línia successòria es va mantenir en la masculina fins al seu oncle, Pere Antoni d'Aragó, amb qui va mantenir un plet des de 1670, tan aviat com moria prematurament, als tres anys, Joaquim d'Aragó, germà de Caterina. Pere Antoni pretenia que en cap cas els títols acabessin en la línia femenina i que es perdés el llegat del llinatge patern, però, tot i així, el plet, que s'allargà fins a l'any 1675, es resolgué en favor de Caterina.
A més dels títols paterns, com a hereva parcial del seu germà Ambrós també va adquirir títols de la part materna.

## Matrimoni

Caterina es casà amb un noble castellà, el duc de Medinaceli Juan Francisco de la Cerda, el 2 de maig de 1653 a Lucena. Amb aquesta unió, i l'herència rebuda del seu pare, els ducats i terres de la casa de Sogorb i de Cardona passaven a pertànyer a la casa de Medinaceli. El matrimoni va tenir dotze fills:
* Ana María (1654-1656)
* Mariana (1656-?)
* Feliche María (1657-1709)
* Luis Francisco (1660-1711)
* Antonia Basilisa (1662-1679)
* Ana Catalina (1664-1698)
* Juana (1664-1724)
* Teresa María (1665-1685)
* Lorenza Clara (1666-1697)
* Isabel María (1667-1708)
* Francisco de Paula (1675-1681)
* María Nicolasa (1680-?)

## Títols

1660-1697
* V Comtessa d'Ampúdia
* XIV Comtessa de Buendía
* V Marquesa de Cea
* IX Marquesa de Dénia
* VI Duquessa de Lerma
* VII Comtessa de Santa Gadea
1676 [1670]-1697
* XLI Comtessa d'Empúries
* X Duquessa de Cardona
* VII Marquesa de Comares
* X Marquesa de Pallars
* XVI Comtessa de Prades
* IX Duquessa de Sogorb
* XXXII Vescomtessa de Vilamur

## Referències

* 1 2 3 4 5 Fluvià i Escorsa, 1979, p. 157-158.
* 1 2 3 4 «Catalina Antonia de Aragón Folc de Cardona y Córdoba» (en castellà). Fundació Casa Ducal de Medinaceli. [Consulta: 25 maig 2015].
* ↑ Carrió-Invernizzi, 2008, p. 38.
* 1 2 3 4 Soler Salcedo, 2009, p. 179.

## Bibliografia

* Carrió-Invernizzi, Diana. El gobierno de las imágenes: ceremonial y mecenazgo en la Italia española de la segunda mitad del siglo XVII (en castellà). Madrid: Iberoamericana, 2008.
* Fluvià i Escorsa, Armand «Els comtes i el comtat de Prades». Annals de l'Institut d'Estudis Gironins, Vol. 25, Núm. 1, 1979.
* Soler Salcedo, Juan Miguel. Nobleza española: grandeza inmemorial (en castellà). Madrid: Visión Libros, 2009.
# Cepió

* Aquest article tracta sobre un cognom romà. Si cerqueu el músic grec, vegeu «Cepió (músic)».
Cepió (en llatí: Caepio) fou un cognom romà. És conegut per haver estat portat per la família dels Servili Cepió, una branca de la gens Servília, però també fou un cognom propi d'altres gens.
Els personatges més destacats van ser:
* De la gens Servília:
** Gneu Servili Cepió, cònsol de Roma el 253 aC
** Gneu Servili Cepió, cònsol el 203 aC
** Gneu Servili Cepió, cònsol el 169 aC
** Quint Servili Cepió, posteriorment adoptat i anomenat Quint Fabi Màxim Servilià, cònsol el 142 aC
** Gneu Servili Cepió, cònsol el 141 aC
** Quint Servili Cepió (cònsol 140 aC), cònsol el 140 aC
** Quint Servili Cepió el vell, cònsol el 106 aC
** Quint Servili Cepió, questor el 103 aC i pretor cap al 90 aC
** Quint Servili Cepió, tribú militar el 72 aC
** Servili Cepió, promès de Júlia, filla de Cèsar
* Altres famílies:
** Fanni Cepió, conspirador romà contra August
** Crispí Cepió, magistrat romà, agent de Tiberi

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 533.
# Cepió (músic)

Cepió (grec antic: Κηπίων, Kēpíōn) fou un músic de l'antiga Grècia deixeble i rival de Terpandre, amb qui col·laborà en la modificació de la lira, de la qual augmentà les cordes fins a set, en comptes de les quatre que havia tingut fins llavors. És conegut gràcies al que en diu Plutarc en el seu Diàleg sobre la música: sembla que fou un compositor hàbil inspirat; tant, que va donar nom a un gènere de composició per a flauta que figurava entre els set aires populars que es tocaven a Grècia en el seu temps.

## Referències

* ↑ Plutarc, Sobre la música, 4 & 6.
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Vol. 12, p. 1129.
# Cesare Ciardi

Cesare Ciardi (Prato i Florència, 28 de juny de 1818 - Sant Petersburg i Strelna, 13 de juny de 1877) fou un compositor i flautista italià.

## Biografia

El seu pare, Joseph, originari de Prato, era un pintor poc conegut i professor d'art al "Cicognini College" de la seva ciutat natal. Cèsar va començar a estudiar la flauta travessera sota la direcció de Luigi Carlesi, flautista aficionat de Prato, i als nou anys, el 1827, va debutar al Palau Reial de Florència, en presència de Niccolò Paganini que poc temps després va prendre el noi de gira a Torí. Ja en aquell moment tocava un duet amb Teodulo Mabellini. Només el 1838 es va graduar al Col·legi Imperial i Reial de San Gaetano de Florència, on també va estudiar composició amb Geremia Sbolci.
El 1840 va presentar la seva primera composició, Variacions per a flauta i piano sobre un tema de Lucrèce Borgia, una peça que va ser escrita per mostrar el virtuosisme de Ciardi.
El 1846 va emprendre la seva primera gira a l'estranger gràcies a l'esforç dels germans Browne, deixebles anglesos de Ciardi. Durant els concerts a Londres, va conèixer el famós flautista Jean-Louis Tulou i va actuar als teatres més importants de la ciutat amb èxit unànime. Durant la visita a Londres el 1847, va conèixer Rudal i Rose, els constructors de la nova flauta travessera de Theobald Böhm: el van convèncer perquè en comprés una, però, segons informa la "Gazzetta Fiorentina": El nostre Ciardi ha estudiat la flauta de Böhm, però com els seus amos Briccialdi i Marini, va tornar al vell. De fet, Ciardi no va tornar a utilitzar la flauta de Böhm i va continuar sent un virtuós de l'antic sistema amb cap cilíndric i petits forats diatònics, però va contribuir en gran manera a la propagació del "sistema Briccialdi" especialment a Rússia.
El 1851, any de la mort de la seva esposa Cherubina, tot i la concorreguda agenda de concerts, Ciardi va debutar com a compositor d'òpera amb un melodrama Il Sindaco e la Zia escenificat al "Théâtre Borgognissanti" de Florència (probablement de l'òpera "L'Amo deluso", el manuscrit del qual es conserva a la Biblioteca Municipal de Prato) amb modest èxit.
El 5 d'octubre de 1853, Ciardi va marxar a l'estranger: París i Sant Petersburg, on va romandre durant anys com a flautista del tsar, director dels teatres imperials i posteriorment professor de flauta travessera al recentment creat Conservatori de Sant Petersburg, per Anton Rubinstein. Allà durant uns anys, Txaikovski va estudiar la flauta travessera amb Ciardi i es convertirà en un veritable amic. De la mateixa manera, el famós clarinetista Ernesto Cavallini treballava sovint en aquesta ciutat i entrava en contacte amb Ciardi. L'últim concert de Ciardi a la seva terra natal és conegut pel programa de 1867 anunciant a Prato un Gran concert vocal i instrumental en què Ciardi va obtenir un triomf. De tornada a Rússia, no va tornar a veure Itàlia: un atac de cor se'l va emportar de sobte el 13 de juny de 1877.
# Castell de l'Aïnsa

El castell de l'Aïnsa està situat a l'extrem oest de la plaça major de la vila d'Aïnsa, localitat pirinenca aragonesa situada a la comarca de Sobrarb, a la confluència dels rius Ara i Cinca.
És considerat com a BIC (Bé d'Interès Cultural), va ser declarat Monument historicoartístic pertanyent al Tresor Artístic Nacional mitjançant decret de 3 de juny de 1931. Actualment el seu recinte és utilitzat per albergar els concerts del conegut Festival del castell d'Aínsa i les diverses fires de la localitat.

## Història

El castell és resultat de dues fases constructives ben diferenciades. La primera data del segle XI, època en què es reorganitza la frontera meridional de Sobrarb, fortificant-se nombrosos punts enfront dels territoris de dominació musulmana. Destaca igualment la reforma i ampliació del XVII, en el que va ser la fortificació de la frontera davant de les possibles invasions de l'altra banda dels Pirineus, encarregada a l'enginyer Tiburcio Spanochi. A aquesta època pertanyen les torres i el mur nord habilitat per a l'ús d'artilleria. A partir del segle XVIII el castell va caure en desús i es va tornar a utilitzar com a fort militar en els diferents successos bèl·lics del XIX.

## Referències

* ↑ «Decreto de 3 de junio de 1931, declarando monumentos Históricos-Artísticos, pertenecientes al Tesoro Artístico Nacional, los que se indican». Gaceta de Madrid, 155, 04-06-1931, pàg. 1181-1185. ISSN: 0212-1220.
* ↑ CASTÁN SARASA, Adolfo. Torres y castillos del Alto Aragón. Huesca: Publicaciones y Ediciones del Alto Aragón, 2004.
# Castell del Remei (celler)

El Castell del Remei és un celler de la DO Costers de Segre, subzona Urgell, situat a la finca Castell del Remei al terme municipal de Penelles a la comarca de la Noguera, propietat de l'enòleg Tomàs Cusiné.
Actualment la finca produeix vi d'un total de 150 hectàrees de vinya pròpia i 75 ha de lloguer. Les varietats del vi conreades són bàsicament sauvignon blanc, macabeu i chardonnay pel que fa a les varietats blanques, i merlot, cabernet sauvignon, sirà, ull de llebre, garnatxa i pinot noir pel que fa a les varietats negres. La seva producció anual és de 800.000 ampolles de vi blanc i negre anomenats 1780, Oda, Oda Blanc, Gotim Bru i Gotim Blanc.

## Història

La primera referència a un celler és de 1780. Els cellers actuals daten de finals del segle xix. Estan formades per 6 naus adossades que ocupen una superfície de 5.500 m², amb una estructura de forjat de ferro i construïdes sobre murs de pedra de fins a 60 cm d'amplària. Les naus es troben semienterrades per evitar les variacions de temperatura, i entre elles destaca una nau coberta amb una volta catalana de 12,5 metres. La meitat del celler està destinada a la criança dels vins i l'altra meitat per a l'expedició.
A més de vins, el celler elaborava un brandi, un licor de camomila molt popular en tota la zona, misteles i un vinagre molt original, tots ells de gran qualitat. Inicialment es van plantar 70 Ha de vinya en fileres separades per 2,5 m per facilitar les operacions agrícoles entre aquestes, que després es van anar ampliant. En aquesta època la finca es va ampliar fins a 600 Ha.
Juan Girona i Vilanova va morir l'any 1950 i la societat anònima propietària de la finca (Castell del Remey, S.A) va passar als seus nebots i hereus, els germans Escubós-Girona i Folch-Girona. Durant aquesta època el celler va anar decaient. L'any 1983 va adquirir la finca la família Cusiné, reconvertint el celler, a principis dels anys 1990, en un completament actualitzat que produeix vins de gran qualitat.

## Referències

* ↑ Vallverdú, J., Alòs, M., Vidfal, V., Ribé, J.R.. Els vins de Costers de Segre. Pagès Editors, 2016. ISBN 978-84-9975-687-5.
* ↑ Els vins de Costers del Segre. Lleida: Pagès, 2015, p. 211. ISBN 978-84-9975-687-5.
* ↑ Mateu Giral, Jaume(2012). El Castell del Remei. Terra, aigua i cultura del vi a la Plana d'Urgell. Lleida. Pagès Editors.

## Enllaços externs

* Castell del Remei - Lloc web oficial
# Cingles del Vilar

Els Cingles del Vilar és una cinglera del terme municipal de Monistrol de Calders, al mateix límit amb el de Calders, a la comarca del Moianès.
Estan situats a la dreta del Calders, al nord i damunt de la carretera B-124, al nord-oest de la Colònia i al nord-est dels Pinsos Ponsa. Delimita pel nord el paratge del Vilar. Al seu costat de llevant s'estén la Serra de la Malesa.

## Bibliografia

* ERILL I PINYOT, Gustau, GUAL I PURTÍ, Jordi (fotografies) i MANENT I ORISTRELL, Llibert (cartografia). Monistrol de Calders: El poble dels pagesos enginyers. Moià-Monistrol de Calders: Gràfiques Ister. Ajuntament de Monistrol de Calders, 2006. (Col·lecció Pedra i aigua, 1). DL. B-54.339/2006
* PERARNAU I LLORENS, Jaume i PIÑERO I SUBIRANA, Jordi. Monistrol de Calders. La seva història i el seu patrimoni. Monistrol de Calders: Ajuntament de Monistrol de Calders, 1993. Sense ISBN.
# Cinglo de Currolda

El Cinglo de Currolda és una cinglera del terme municipal de Gavet de la Conca, antigament de Sant Salvador de Toló.
Està situada al vessant sud-est de la Serra de la Campaneta, al sud-oest de Toló, del nord al sud-oest de la masia de Currolda, al voltant de la qual fa un angle recte.