OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Volker Zotz

Volker Zotz (Landau in der Pfalz, 28 d'octubre de 1956) és un filòsof austríac que viu a Kyoto, Japó i a la regió austríaca del Burgenland. Estudis en filosofia, història i història de l'art. Doctorat a Viena.
Després d'estades d'investigació en l'Índia i el Japó, des de 1991 fa classes en la Universitat de Viena sobre història de la filosofia fent especial èmfasi en el pensament indi. Des de 1994 investiga a Kyoto en l'Institut per a la cultura budista de la Universitat Ryukoku.

## Publicacions

* Maitreya. Kontemplationen über den Buddha der Zukunft. Mit einem Vorwort von Lama Anagarika Govinda. Hannoversch Münden 1984, ISBN 3-87998-054-3
* Zur Rezeption, Interpretation und Kritik des Buddhismus im deutschen Sprachraum vom Fin-de-Siècle bis 1930. Historische Skizze und Hauptmotive. Wien: Phil. Diss., 1986
* Freiheit und Glück. Buddhas Lehren für das tägliche Leben. München 1987, ISBN 3-8138-0090-3
* André Breton. Rowohlt, Reinbek bei Hamburg 1990, ISBN 3-499-50374-3
* Erleuchtung im Alltag. München 1990, ISBN 3-8138-0175-6
* Buddha. Rowohlt, Reinbek bei Hamburg 1991, 6. Auflage 2001, ISBN 3-499-50477-4
* Der Buddha im Reinen Land. Shin-Buddhismus in Japan. Diederichs, München 1991, ISBN 3-424-01120-7
* Geschichte der buddhistischen Philosophie. Rowohlt, Reinbek bei Hamburg 1996, ISBN 3-499-55537-9.
* Mit Buddha das Leben meistern. Buddhismus für Praktiker. Rowohlt, Reinbek bei Hamburg 1999, 4. Auflage 2003, ISBN 3-499-60586-4
* Konfuzius. Rowohlt, Reinbek bei Hamburg 2000, ISBN 3-499-50555-X
* Auf den glückseligen Inseln. Buddhismus in der deutschen Kultur. Theseus, Berlin 2000, ISBN 3-89620-151-4
* Totus tuus. Marianisches Lesebuch zur Luxemburger Muttergottes-Oktave. Kairos, Luxembourg 2004, ISBN 2-9599829-9-1
* Die neue Wirtschaftsmacht am Ganges. Redline, Heidelberg 2006, ISBN 3-636-01373-4
* Konfuzius für den Westen. Neue Sehnsucht nach alten Werten. O.W. Barth, Frankfurt am Main 2007, ISBN 978-3-502-61164-6
* Die Suche nach einem sozialen Buddhismus. Kairos, Luxembourg 2007, ISBN 2-9599829-6-7

## Enllaços externs

* Comentari sobre Buda, meste de vida (castellà)
* Volker Zotz Arxivat 2009-04-21 a Wayback Machine. (alemany)
* «Bibliografia relacionada amb Volker Zotz» (en alemany). Al catàleg de la Biblioteca Nacional d'Alemanya.
* Volker Zotz en el catàleg de la Bibliothèque nationale de Luxembourg Arxivat 2020-04-28 a Wayback Machine.
# San Pedro de Rozados

San Pedro de Rozados és un municipi de la província de Salamanca, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Limita al Nord amb els enclavaments de Cubito (Carrascal de Barregas), Gejo de Doña Mencía (Barbadillo), Rodillo (Carrascal de Barregas), San Benito de la Valmuza (Galindo y Perahuy), Carrascal de San Benito (Barbadillo) i els municipis de Aldeatejada i Mozárbez, a l'est amb Morille i Monterrubio de la Sierra, al Sud amb Membribe de la Sierra, al Sud-oest amb Las Veguillas i a l'Oest amb Vecinos i Matilla de los Caños del Río.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 436 | 389 | 359 | 350 |
# Can Rostes

Can Rostes és una casa d'Amer (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici cantoner de tres plantes i coberta de doble vessant a façana amb un gran pati lateral situada al final del carrer Migdia, tocant amb la Plaça de la Pietat. La façana, de dues crugies (quatre a la planta baixa), està arrebossada i pintada de color marró.A la façana principal de la casa, destaca el rellotge de sol.
La planta baixa consta de blocs de pedra i dos portals i dos finestres. Aquests estan emmarcats de grans blocs de pedra sorrenca i tenen llindes monolítiques. Una d'aquestes llindes, la de l'entrada principal al carrer, conté gravada la llegenda següent: LLORENS OLLER + ME FECIT 1762
El primer pis consta de dos balcons sobre els portals de la planta baixa. Tenen les bases monolítiques de pedra calcària, barana de ferro i finestres altes. El segon pis conté dues finestres d'obra de rajola i maçoneria. El ràfec està format per tres fileres de rajola, dues de rajola plana i una en forma de dent de diamant.
La façana que dona al pati comparteix amb la façana principal una terrassa coberta a un vessant i la paret arrebossada de 2 metres i mig d'alçada que, continuant la façana, s'allarga fins a la Plaça de la Pietat. Hi ha una porta al nivell del primer pis, sobre la terrassa coberta sostinguda amb una estructura de fusta, emmarcada de pedra calcària amb grans blocs i llinda monolítica. També hi ha altres finestres i balconets als pisos superiors.

## Història

Casa originaria del segle xviii (1762) i amb reformes durant els segles XIX i XX.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Can Rostes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].
# Camí de les Planes

El Camí de les Planes és un jaciment arqueològic de contextos del Paleolític mitjà al terme municipal de Castelldans, a la comarca catalana de les Garrigues. Se situa en uns camps de conreu de secà, ubicats a les terres conegudes com les Planes del Perdiuet. El jaciment s'ha interpretat com un centre de producció i explotació de sílex. Cronològicament es vincula a contextos del Paleolític mitjà. El jaciment del Camí de les Planes es va trobar al vessant i al pla superior d'una terrassa, entre els termes de Castelldans i l'Albagés, a la dreta del riu Set. Fou localitzat pel Grup de Recerques Arqueològiques la Femosa.El material trobat consisteix en un conjunt d'esclats de sílex amb talla de tipus Levallois, entre els quals destaca una rascadora—possiblement es tracta d'una indústria mosteriana. S'ha plantejat que algunes de les peces trobades a la zona superior de la terrassa podrien correspondre a una indústria més avançada tipològicament, ja que entre les que presenten talla Levallois s'ha identificat algun fragment de làmina. Actualment aquest conjunt es localitza al Museu Local Arqueològic d'Artesa de Lleida.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «eGIPCI (eGestió Integral del Patrimoni Cultural Immoble)».

## Bibliografia

* MAS, D. “Aportació a la carta arqueològica de la vall del riu Set”. Universitat de Barcelona, 1980.

## Enllaços externs

* http://artesalleida.ddl.net/
* http://www.paeria.es/arqueologia/inici.htm Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine.
# Volkov (cràter)

Volkov és un cràter d'impacte localitzat a la cara oculta de la Lluna. Es troba a nord del prominent cràter Tsiolkovskiy, i a l'est-sud-est de Dobrovol'skiy. Superposat a la vora sud-oriental de Volkov es troba el cràter satèl·lit Volkov J. Els dos s'han combinat per formar una figura amb forma de vuit. El cràter Lander està unit a la vora sud-oest de Volkov J, convertint la formació en un triple cràter.
* Localització de Volkov (centre de la imatge)
* Cràters satèl·lit
La vora exterior de Volkov està moderadament erosionat, amb un petit cràter travessant el sector nord-est de la vora i un buit al sud-est on s'uneix a Volkov J. Les parets interiors no tenen relativament de trets significatius, amb uns diminuts cràters que marquen la superfície. El sòl interior del cràter és rugós, amb pujols baixos i uns petits cràters.
El seu nom es deu al cosmonauta rus-soviètic Vladislav Vólkov, qui va morir en la missió Soiuz 11 el 30 de juny de 1971 durant el retorn del vehicle a la Terra.

## Cràters satèl·lit

Per convenció aquests elements són identificats en els mapes lunars posant la lletra en el costat del punt central del cràter que està més proper a Volkov.
| Volkov | Coordenades | Diàmetre |
| F | 13° 30′ S, 134° 00′ E﻿ / ﻿13.5°S,134.0°E﻿ / -13.5; 134.0﻿ (Volkov F) | 10 km |
| J | 14° 24′ S, 132° 24′ E﻿ / ﻿14.4°S,132.4°E﻿ / -14.4; 132.4﻿ (Volkov J) | 32 km |

## Referències

* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.

## Vegeu també

* Llista de cràters lunars
* Selenografia
# Cantó de Montsauvi

El cantó de Montsauvi és un cantó francès del departament de Cantal, situat al districte d'Orlhac. Té 13 municipis i el cap és Montsauvi.

## Municipis

* Calvinet
* Cassaniouze
* Junhac
* Labesserette
* Lacapelle-del-Fraisse
* Ladinhac
* Lafeuillade-en-Vézie
* Lapeyrugue
* Leucamp
* Montsauvi
* Sansac-Veinazès
* Sénezergues
* Vieillevie

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1949-1968 | Germain Guibert | SFIO |
| 1979-1968 | M. Clermont | Divers droite |
| 1979- | Vincent Descœur | RPR, després UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 5.164 | 5.746 | 5.646 | 5.161 | 4.857 | 4.617 | 4.653 |
# Sent Julien

Sent Julien (en francès Saint-Julien-des-Points) és un municipi del departament francès del Losera, a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans de la Losera
# Šapparanda

Šapparanda era una ciutat de l'Imperi Hitita, a Frígia, a l'oest de les possessions centrals hitites.
El rei Subiluliuma I va obtenir una victòria sobre el Regne d'Arzawa en la primera de les seves campanyes com a rei, vers el 1344 aC. Els textos hitites diuen que el rei va trobar set tribus als voltants d'aquella ciutat i les va derrotar, provocant una gran matança.

## Referències

* ↑ Bernabé, Alberto (ed.). Historia y leyes de los hititas: textos del Reino medio y del Imperio Nuevo. Tres Cantos: Akal, 2004, p. 65. ISBN 8446022532.
# Final de la Copa de la UEFA 2006

La final de la Copa de la UEFA 2006 es va jugar el 10 de maig de 2006 a l'estadi Philips Stadion d'Eindhoven, entre el Middlesbrough F.C. anglès i el Sevilla FC. El Sevilla va guanyar la seva primera Copa de la UEFA per 4–0.

## Detalls del partit

| Middlesbrough | 0 – 4 | Sevilla |
| | (Report) | Luis Fabiano 27' Maresca 78' 84' Kanouté 89' |
Philips Stadion, Eindhoven 36.500 espectadors Arbitre: Herbert Fandel
| Middlesbrough | Sevilla |
MIDDLESBROUGH: :
| GK | 1 | Mark Schwarzer |
| RB | 21 | Stuart Parnaby |
| CB | 5 | Chris Riggott |
| CB | 6 | Gareth Southgate (c) |
| LB | 3 | Franck Queudrue | | 70' |
| RM | 25 | James Morrison | | 45' |
| CM | 7 | George Boateng |
| CM | 10 | Fábio Rochemback | 83' |
| LM | 19 | Stewart Downing |
| CF | 36 | Mark Viduka | | 85' |
| CF | 9 | Jimmy Floyd Hasselbaink |
| Substitutes: |||
| GK | 22 | Brad Jones |
| DF | 4 | Ugo Ehiogu |
| DF | 26 | Matthew Bates |
| MF | 15 | Ray Parlour |
| MF | 39 | Lee Cattermole | | 85' |
| FW | 18 | Massimo Maccarone | | 45' |
| FW | 20 | Yakubu | | 70' |
| Entrenador: |||
| Steve McClaren Home del partit: Javi Navarro ||||
SEVILLA: :
| GK | 1 | Andrés Palop |
| RB | 4 | Daniel Alves | 52' |
| CB | 2 | Javi Navarro |
| CB | 6 | Julien Escudé | 81' |
| LB | 3 | David Castedo |
| RM | 15 | Jesús Navas |
| CM | 18 | José Luis Martí |
| CM | 25 | Enzo Maresca | 85' |
| LM | 16 | Adriano | | 85' |
| CF | 10 | Luís Fabiano | | 73' |
| CF | 14 | Javier Saviola | | 45' |
| Substituts: |||
| GK | 13 | Antonio Notario |
| DF | 20 | Aitor Ocio |
| MF | 11 | Renato | | 73' |
| MF | 22 | Fernando Sales |
| MF | 27 | Antonio Puerta | | 85' |
| FW | 30 | Kepa Blanco |
| FW | 12 | Frédéric Kanouté | | 45' |
| Entrenador: |||
| Juande Ramos ||||

## Vegeu també

* Copa de la UEFA 2005-2006
# Víctor Rodríguez Andrade

Víctor Pablo Rodríguez Andrade (2 de maig, 1927 - 19 de maig, 1985) fou un futbolista uruguaià dels anys 50.
Era nebot d'un altre gran jugador uruguaià, José Leandro Andrade, qui havia estat campió de la Copa del Món de 1930. Rodríguez Andrade també fou campió del món. Fou un dels pilars de la selecció de l'Uruguai que guanyà la Copa del Món de Futbol de 1950, l'anomenat Maracanaço. La selecció uruguaiana vencé l'amfitriona, Brasil, a l'estadi de Maracanã de Rio de Janeiro, davant uns 200.000 brasilers per 2 a 1. També disputà el Mundial de 1954 i guanyà el Campionat Sud-americà de 1956. En total jugà 42 partits per La Celeste. També guanyà dues lligues domèstiques amb CA Peñarol.

## Palmarès

* Copa del Món de Futbol campió: 1950
* Copa del Món de Futbol semifinalista: 1954
* Copa Amèrica de futbol campió: 1956
* Campionat uruguaià de futbol campió: 1953, 1954 (amb Peñarol)

## Referències

* ↑ (castellà) Junta Departamental de Montevideo, Acta Nº 1313 Arxivat 2007-09-28 at Archive.is, Ordinary Session, març 8, 2007. Recuperat 2007-04-15
* ↑ (castellà) Junta Departamental de Montevideo, Resolución Nº 8134 Arxivat 2006-10-06 at Archive.is, juliol 11, 2002. Recuperat 2007-04-15
* ↑ (castellà) Kalansky, Andrés. «Andrade, La Perla Negra». Don Balón, Spain, 2006. [Consulta: 15 abril 2007].
* ↑ «Uruguay - Record International Players». [Consulta: 18 desembre 2017].

## Enllaços externs

* Kalansky, Andrés. «Andrade, La Perla Negra». Don Balón, Espanya, 2006. [Consulta: 15 abril 2007]. (castellà)
# Marcelo Torcuato de Alvear

Marcelo Torcuato de Alvear (Buenos Aires, 4 d'octubre de 1868 - Don Torcuato, 23 de març de 1942) fou un polític i president argentí, líder de la facció antipersonalista de la Unió Cívica Radical, en oposició a la figura carismàtica d'Hipólito Yrigoyen.
Pertanyia a la saga dels Alvear: net del general Carlos María de Alvear i fill del primer intendent de Buenos Aires, Torcuato de Alvear i de donya Elvira Pacheco i Reinoso (filla del general Àngel Pacheco), Marcelo T. de Alvear va pertànyer a l'aristocràcia portenya i mai va tractar de dissimular-ho, fet que el va diferenciar del caràcter popular d'Yrigoyen. Estava casat amb la diva cantant d'òpera Regina Pacini (amb qui no va tenir fills), la qual va tenir un destacat paper cultural durant la seva presidència. Regina, nascuda a Rua de Loreto (Portugal), tenia ascendència italiana i andalusa.
Després del primer govern radical, d'Hipólito Yrigoyen, es plantejava el problema de la successió presidencial. Davant les disputes internes del partit, Yrigoyen decideix donar-li el seu suport a Alvear, en aquest moment ambaixador de la República a França. De Alvear pertanyia a la facció menys reaccionària de la UCR, d'origen social patrici i terratinent, i amb pocs vincles amb la base popular del partit. Amb el decisiu suport d'Yrigoyen, tot i tenir marcades diferències ideològiques i d'estil, De Alvear triomfa sobre els conservadors en les eleccions i accedeix a la presidència.
Al novembre, durant els primers dies del seu govern, succeeix la massacre Patagònia Tràgica a Río Gallegos. Resulten més de 1500 morts, entre obrers i peons afusellats.
L'economia argentina aconsegueix durant el seu govern la situació més pròspera que mai havia tingut en la seva història, a conseqüència d'un favorable front extern, amb la reactivació posterior a la Primera Guerra Mundial.
La batalla per la successió de Alvear a la presidència va provocar una fractura de la Unió Cívica Radical. D'una banda, els seguidors d'Yrigoyen, anomenats personalistes, van impulsar al mateix cabdill com a candidat, mentre que la UCR antipersonalista, amb la qual simpatitzava De Alvear, va presentar a Leopoldo Melo. La victòria d'Yrigoyen en les eleccions de 1928 va ser aclaparadora amb el 80% dels vots, portant-lo novament a la presidència de la República.
No obstant això, la situació d'Yrigoyen al poder es deterioraria ràpidament, a causa de les repercussions de la crisi mundial del '29 i a la falta de reacció per part d'un ancià i malalt Yrigoyen.
Després del derrocament d'Yrigoyen, De Alvear va assumir el control del seu partit reunificat i l'oposició infructuosa als governs de la Década Infame, incloent la revolució avortada de 1932, que fa que De Alvear sigui detingut i deportat a Europa. Va ser novament candidat a president pel seu partit el 1937, però va resultar víctima del frau patriòtic.
Va morir el 23 de març de 1942 a la localitat de Don Torcuato (Buenos Aires).
# Santa Maria de Montalbà

Santa Maria de Montalbà és l'església parroquial del poble de Montalbà dels Banys, del terme comunal dels Banys d'Arles i Palaldà, a la comarca del Vallespir (Catalunya del Nord).
Està situada en el petit nucli de Montalbà, al costat de llevant de les cases del poble i al costat nord del cementiri.
És una església molt poc documentada, al llarg de la història. Apareix en un testament del 1278, la qual cosa fa pensar que l'església primitiva era romànica. El temple fou totalment construït de bell nou al segle xvii, sense cap mena d'interès arquitectònic, i on no sembla quedar res del temple medieval. L'església, tanmateix, conserva un retaule major barroc, obra d'Honorat Rigau, una Mare de Déu gòtica, del segle xiv, i dos altres retaules dedicats al Sant Crist i a Sant Galderic, del segle xviii.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «11 - Els Banys d'Arles i Palaldà». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatébia-Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Vall 42. Santa Maria de Montalbà». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Morellàs i les Illes». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
* Ramos i Martínez, Maria-Lluïsa. «Esglésies del Vallespir anteriors al 1300: Els Banys d'Arles. Santa Maria de Montalbà». A: El Vallespir. El Capcir. El Donasà. La Fenolleda. El Perapertusès. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1996 (Catalunya romànica, XXV). ISBN 84-412-2514-1.

## Referències

* ↑ Santa Maria de Montalbà en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Ramos, 1996.
# Cantagalls

«Cantagalls» té aquests significats:
* Cantagalls (Argençola), muntanya del municipi d'Argençola (Anoia)
* Cantagalls (Sant Martí de Tous), muntanya del municipi de Sant Martí de Tous (Anoia)
* Cantagalls (Talamanca), muntanya del municipi de Talamanca (Bages)
# Siatum

Siatum fou un antic príncep egipci de la XVIII dinastia. Probablement era un dels fills del faraó Tuthmosis IV i, per tant, el germà o mig germà d'Amenofis III.
Siatum en jeroglífic :
Se sap de la seva existència a través de dues fonts: una és una etiqueta que es troba a la mòmia de la seva filla Nebetia, on se'l menciona com el seu pare; l'altra és un relleu a Saqqara del seu tutor Meryre, on s'hi representa un jove anomenat Siatum assegut a la falda de Meryre. No hi ha evidències directes que uneixin les persones d'aquestes dues referències -el pare de Nebetia i l'alumne de Meryre-, però l'estil del relleu data del regnat d'Amenofis, de manera que Meryre en devia ser el tutor durant el regnat d'Amenofis o el del seu predecessor.

## Referències

* ↑ «Thoutmôsis IV : 1401/00 - 1390» (en francès). Antikforever.com. [Consulta: 10 juny 2020].
* 1 2 Dodson i Hilton, 2004, p. 137.
* ↑ Dodson i Janssen, 1989, p. 128.

## Bibliografia

* Bryan, Betsy; Kozloff, Arielle. Egypt's dazzling sun : Amenhotep III and his world (en anglès). Cleveland: Cleveland Museum of Art en cooperació amb l'Indiana University Press, 1992.
* Dodson, Aidan; Hilton, Dyan. The Complete Royal Families of Ancient Egypt (en anglès). Thames & Hudson, 2004. ISBN 0-500-05128-3.
* Dodson, Aidan; Janssen, Jac. J. «A Theban Tomb and Its Tenants» (en anglès). The Journal of Egyptian Archaeology, vol. 75, 1989, pàg. 125-138. DOI: 10.2307/3821904.
# Can Colom (l'Hospitalet de Llobregat)

Can Colom és una masia a Santa Eulàlia (barri de l'Hospitalet) protegida com a bé cultural d'interès local. Masia de planta quadrada amb teulada a doble vessant. Té un celler i pati cobert per un terrat sostingut amb pilastres de fosa i il·luminació zenital en la meitat de l'edifici. Posteriorment, s'afegiren dos cossos, una capella i un porxo porticat, tots dos d'estil neogòtic. Construïda com a segona residència de la família Colom, que ja en tenia altres en diversos indrets de Catalunya i que residia habitualment a Barcelona. Es creu que durant un breu temps, cap als anys 1930-1940, va servir com a casa de colònies, fins que va ser arrendada per la família que encara l'ocupa. Del parc que l'envoltava i que arribava fins al carrer de Buenos Aires, només n'ha quedat el testimoni de les palmeres que hi ha a frec de la masia, i algun altre arbre. La planta baixa s'ha convertit en taller i la capella neogòtica en magatzem.

## Referències

* «Can Colom». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 abril 2012].