OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Isidre Flotats i Vilanova

Isidre Flotats i Vilanova (El Pont de Vilomara, 2 de juliol de 1926 - Barcelona, 12 de març de 2014) fou un futbolista català dels anys 1940 i 1950.

## Trajectòria

Començà a jugar al Terrassa FC, d'on posteriorment passà al CF Badalona. El 1950 fitxà pel RCD Espanyol on jugà dues temporades, la primera a molt bon nivell, mentre que la segona jugà poc per culpa d'una lesió. El 1952 ingressà al FC Barcelona. La seva primera temporada al club guanyà lliga i copa. Fou un gran marcador, destacant els marcatges que feu a Di Stefano. Deixà el club el 1960, després de jugar 146 partits i marcar 6 gols, amb un brillant palmarès on destaquen tres lligues, dues copes i dues copes de fires. Acabà la seva carrera al RCD Mallorca.
Disputà un partit internacional amb la selecció catalana de futbol (dita de Barcelona) el dia 26 de juny de 1954 al Volksparkstadion d'Hamburg enfront una selecció d'Hamburg amb victòria per 3 gols a 1. També arribà a ser internacional B amb Espanya el mateix 1954.
Un cop es retirà fou durant sis anys entrenador del futbol base del Barça. Arribà a dirigir el primer equip substituint Ladislau Kubala en els partits disputats a l'Europa comunista. Posteriorment es dedicà al negoci del sector immobiliari.

## Palmarès
### FC Barcelona

* Lliga espanyola: 3
** 1952-53, 1958-59, 1959-60
* Copa espanyola: 3
** 1952-53, 1956-57, 1958-59
* Copa de les Ciutats en Fires: 2
** 1955-58, 1958-60
* Copa Eva Duarte de Perón: 1
** 1953

## Referències

* ↑ «Mor Isidre Flotats, jugador del Barça dels anys 50». ElPeriodico.cat, 12-03-2014. [Consulta: 16 març 2014].
* ↑ «Mor Isidre Flotats». Regió 7, 12-03-2014. [Consulta: 12 març 2014].
* ↑ En Reus, Mundo Deportivo, 17 setembre de 1945
* ↑ Un sensacional Badalona-Júpiter, Mundo Deportivo, 30 març de 1947
* ↑ La fase final de la Tercera División, Mundo Deportivo, 5 maig de 1947
* ↑ En Sarriá, Mundo Deportivo, 29 agost de 1949
* 1 2 3 El primer balón que rodó por el Estadi, Mundo Deportivo, 8 de març de 2008
* ↑ Flotats, de azote de Di Stéfano a pregonero, Mundo Deportivo, 11 octubre de 2009
* ↑ Antoni Closa, Jaume Rius. Selecció Catalana de Futbol: nou dècades d'història. Any 1999. Editorial Jaume Rius. ISBN 8492294434
* ↑ «La selección de Barcelona...». La Vanguardia, 27-06-1954. [Consulta: 17 febrer 2016].
* ↑ TODO SOBRE TODAS LAS SELECCIONES, Félix Martialay, Editorial ESM] ISBN 978-84-935390-2-3. Selección B [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ Regresó el Barcelona, p1, Mundo Deportivo, 20 abril de 1962
* ↑ Regresó el Barcelona, p4, Mundo Deportivo, 20 abril de 1962

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
* Perfil a footballdatabase
* Biografia
# Inframediterrani

Inframediterrani, és un estatge bioclimàtic que pot trobar-se a qualsevol zona de clima mediterrani, situat per sota del termomediterrani. Només es presenta en les zones de poca altitud, en les latituds més baixes, ja pròxim a condicions desèrtiques. L'aridesa és important i moltes espècies perden la fulla a l'estiu per combatre l'intens estrès hídric.
La vegetació es caracteritza normalment pels matolls espinosos o suculents, però hi ha arbres com l'argània o el drago que suporten aquestes condicions d'aridesa. Aquest estatge té molts elements endèmics algun d'ells de clar origen neotropical en les zones inframediterrànies americanes (agavàcies cactàcies, etc.) L'ombrotipus predominant és el semiàrid.
Per exemple la vegetació de l'illa de Formentera amb una mitjana anual de 19,2 °C està a la frontera entre el termomediterrani i l'inframediterrani.

## Vegeu també

* Zonació altitudinal

## Notes i referències

* Formentera
* Bioclima Arxivat 2010-03-09 a Wayback Machine.
# Italo dance

Italo dance és el nom d'un gènere musical derivat de l'eurodance que s'anomena així per la procedència italiana de molts dels seus productors més famosos. Es caracteritza per barrejar una melodia dance amb trets progressius i veus distorsionades (que canten en anglès o italià sobretot), en un ritme intermedi. L'estructura de la cançó compta amb una tornada que estructura les diferents parts, basades en la repetició de la melodia, i amb una pujada final optativa com altres gèneres de música electrònica comercial.
L'italo dance va sorgir als anys 90 i va consolidar-se a principis de segle XXI amb autors com Gigi D'Agostino, Mauro Picotto, Eiffel 65, Prezioso o DJ Ross, entre d'altres.
# Ingerophrynus biporcatus

Ingerophrynus biporcatus és una espècie d'amfibi que viu a Indonèsia.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Iskandar, D. & Mumpuni 2004. Bufo biporcatus. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 10 d'abril del 2008.
* Frost, Darrel et. al. «The Amphibian Tree of Life». Bulletin of the American Museum of Natural History, vol. 297, 2006, pàg. 365.
# Jakob Bender

Jakob Bender (Düsseldorf, 23 de març de 1910 - 8 de febrer de 1981) fou un futbolista alemany. Va formar part de l'equip alemany a la Copa del Món de 1934.
Amb la selecció nacional jugà 9 partits entre 1933 i 1935, en què no marcà cap gol. A nivell de clubs jugà tota la seva carrera, entre 1927 i 1941, amb el Fortuna Düsseldorf, amb qui el 1933 es proclamà campió d'Alemanya, l'únic títol de lliga del club.

## Referències

* ↑ Strack-Zimmermann, Benjamin. «Jakob Bender» (en anglès). [Consulta: 17 desembre 2021].
* ↑ «Jakob Bender Personenprofil» (en alemany). [Consulta: 17 desembre 2021].
* ↑ «Jakob Bender, international footballer» (en anglès). [Consulta: 17 desembre 2021].
# Intèrfon de vigilància

Un intèrfon de vigilància és un dispositiu que permet escoltar en una altra habitació, el so a l'habitació d'un nadó, una criatura o qualsevol persona que necessita vigilància. Consta de dues parts, el transmissor amb micròfon incorporat i el receptor amb l'altaveu. Al començament va ser utilitzada la xarxa elèctrica, però avui en dia s'utilitzen també ones de ràdio o aplicacions per via del telèfon mòbil.
Els intèrfons de vigilància basats en DECT poden emetre fins a 600 metres, tenen millor qualitat del so i son més difícils d'interferir el senyal. Alguns Intèrfons només s'encenen quan el so arriba a un determinat nivell sonor, per exemple quan el nadó està plorant. També hi ha versions que aporten alguna cosa nova, com una càmera de vídeo (o amb sensor IR d'imatge).
Els intèrfons es poden utilitzar per a gent gran postrats al llit, perquè puguin posar-se en contacte amb els que els cuiden, si necessiten alguna cosa.
Fins als anys vuitanta del segle XX hi va haver també un altre tipus d'intèrfon equipat amb un transmissor de FM amb un abast d'uns cent metres. Aquest tipus podia ser escoltat amb una ràdio normal de FM sintonitzant-la a la freqüència de l'intèrfon.

## Referències

* ↑ Fatherhood: A Comprehensive Guide to Birth, Budgeting, Finding Flow, and Becoming a Happy Parent (en anglès). Harper Horizon, 2021, p. 191. ISBN 9780785237839.
* ↑ Samuel R. Atcherson, Clifford A. Franklin, Laura Smith-Olinde. Hearing Assistive and Access Technology (en anglès). Plural Publishing, 2015, p. 156. ISBN 9781597567879.
# Lisip d'Arcàdia

Lísip d'Arcàdia (grec antic: Λύσιππος, llatí: Lysippus; 470 aC - 405 aC) fou un poeta còmic grec de la vella comèdia natural d'Arcàdia.
Va florir cap a l'any 434 aC, quan va guanyar el primer premi amb l'obra Καταχιῆναι. Ateneu l'esmenta juntament amb el poeta Càl·lies. Altres títols d'aquest autor, segons la Suïda i Eudòxia Macrembolitissa, van ser:
* Βάκχαι
* Θυρσοκόμος
Vossius segueix l'error d'Eudòcia i el considera un poeta tràgic. A més de comèdies, Lisip va escriure uns versos en lloança dels atenencs recollits per Dicearc de Messana.

## Referències

* ↑ 1.Lysippus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 871
# Laliostomins

Els laliostomins (Laliostominae) són una subfamília d'amfibis anurs de la família Mantellidae. Inclou dos gèneres, Laliostoma i Aglyptodactylus.

## Referències

* ↑ «Amphibian Species of the World 6.2, an Online Reference» (en anglès). Museu Americà d'Història Natural. [Consulta: 11 agost 2024].
* ↑ «Mantellidae» (en anglès). Universitat de Califòrnia a Berkeley - AmphibiaWeb. [Consulta: 11 agost 2024].
# Duc Cheng de Lu

Duc Cheng de Lu (鲁成公) va ser el fill del Duc Xuan de Lu 鲁宣公 i el vint-i-unè governant de l'Estat de Lu durant el període de Primaveres i Tardors. Ell va mantenir la posició durant 18 anys, del 590 al 573 aEC. El seu nom era Heigong 黑肱 (el seu nom atorgat significa Heigong "braç negre").
Duc Cheng de Lu Estat de Lu :
| Precedit per: Duc Xuan de Lu | Ducat de Lu 828 – 782 aEC | Succeït per: Duc Xiang de Lu |
# Lepidoplaga

Lepidoplaga és un gènere d'arnes de la família Crambidae.

## Taxonomia

* Lepidoplaga flavicinctalis (Snellen, 1890)

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». [Consulta: 25 desembre 2018].
# Jacint Ballesté Perarnau

Jacint Ballesté Perarnau (Barcelona, 1924 - Barcelona, 23 de setembre de 2006) fou un esportista i polític català, militant d'Unió de Centre Democràtic i delegat del Govern espanyol a Catalunya l'any 1982.
Ballesté fou jugador d'hoquei sobre herba i regatista membre del Club Nàutic Arenys de Mar (CNAM) i del Reial Club Nàutic de Barcelona (RCNB). El 1947 fou membre fundador i soci número 1 de la Penya Motorista Barcelona. Com a regatista, fou en tres ocasions campió d'Espanya de creuers, guanyà la Regata Internacional de Giraglia (1966) i participà en l'Admiral's Cup (1967, 1969) a bord del Karmatan II. Fou un dels principals impulsors de la vela olímpica les dècades dels seixanta i setanta del segle xx. Participà en els Jocs Olímpics de Múnic (1972) com a cap de l'equip de vela i assumí la direcció del Pla de Preparació Olímpica de la Reial Federació Espanyola de Vela. Promogué proves com la Regata Internacional de Classes Olímpiques; la Christmas Race de Palamós (1975); la Copa del Rei de Vela recuperada el 1982 al Reial Club Nàutic de Palma (RCNP), o el Trofeu Princesa Sofia, organitzat pels clubs nàutics de la badia de Palma des del 1968. Fou president del CNAM (1972-76), del RCNB (1985-95) i el primer del Saló Nàutic Internacional de Barcelona (1982-84) del qual n'era un dels fundadors.
Quant a la seva activitat política participà el 1977, com a mà dreta de Joan Antoni Samaranch, en la fundació del partit regionalista, Concòrdia Catalana, que no arribà a presentar-se a les eleccions i Ballesté, com altres dels seus membres, passaren a la Unió de Centre Democràtic (UCD). Fou diputat provincial d'esports (1974) i vicepresident de la Diputació de Barcelona, governador civil de les Illes Balears entre 1979 i 1982, i delegat del Govern espanyol a Catalunya (setembre 1982-desembre 1982).
Rebé la Gran Creu del Mèrit Naval amb distintiu blanc (1977), la medalla al mèrit esportiu del Comitè Olímpic Internacional (1982), i la medalla Forjadors de la Història Esportiva de Catalunya (1997).

## Referències

* 1 2 País, Ediciones El «Jacinto Ballesté, distinguido con la medalla al Mérito Olímpico» (en castellà). EL PAÍS, 14-08-1982.
* 1 2 «Jacint Ballesté Perarnau». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ País, Ediciones El «Una "operación" preelectoral» (en castellà). EL PAÍS, 12-09-1982.
* ↑ «ABC (Madrid) - 09/03/1974, p. 46 - ABC.es Hemeroteca» (en castellà). [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ País, Ediciones El «Nuevos gobernadores de Guipúzcoa, Vizcaya, Baleares y Valencia» (en castellà). EL PAÍS, 02-06-1979.
* ↑ Boletín Oficial del Estado, 313, 30-12-1982, pàg. 35671.
* ↑ Boletín Oficial del Estado, 4, 01-01-1977, pàg. 209.
# Jordi Milán i Milán

Jordi Milán i Milán (Sitges, 8 de juliol de 1951) és un actor i director de teatre català fundador de la companyia La Cubana.
Des de petit va estar vinculat al teatre d'aficionats del poble fent funcions tant al Patronat Cultural del carrer Sant Guadenci de Sitges com al Casino del Prado. L'any 1975, entra a formar part d'El Gall Groc, una companyia amateur fundada per Josep Mirabent i Magrans, on va coincidir amb Mercè Comes, Carme Montornés, Vicky Plana, Carles Candel i Pilar Sanahuja, entre d'altres. L'any 1975 van estrenar "La cantant calba" d'Eugene Ionesco i entre les moltes obres que va representar sota el paraigua de la companyia s'hi compten El Petit Príncep, El Duc Meu-meu, la sarsuela La verbena de la Paloma o Gernika de Fernando Arrabal.
L'any 1980, juntament amb Vicky Plana, funda la companyia La Cubana on hi desenvolupa les tasques d'actor, guionista i director. La companyia actua per primera vegada al Festival Internacional de Teatre de Sitges amb l'espectacle Els Vicis Capitals, fet a la façana del Racó de la Calma de Sitges. Abans de centrar-se en la seva companyia, va intervenir com a actor en el concurs Blanc o negre de TV3. Ell és el creador i director de tots els espectacles de la companyia: Cómeme el coco, negro, Cegada de Amor, Campanades de Boda o Gente Bien, entre molts d'altres. És també el creador de la popular sèrie de TV3 Teresina S.A. o del programa de cap d'any Per cap d'any TV3 no fa res.

## Referències

* ↑ «Jordi Milán i Milán». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Els ateneus han estat la base de moltes coses i tenen futur, ara la qüestió és mantenir-los».
* ↑ «La Cubana | enciclopèdia.cat». [Consulta: 6 setembre 2020].
* 1 2 3 4 Teatre, Institut del. «La Cubana». [Consulta: 5 setembre 2020].
* ↑ «TV3 - Blanc o negre (1988)».
* ↑ «Jordi Milán, director de La Cubana: «Los periodistas y los políticos también son actores de teatro»» (en castellà), 06-09-2019. [Consulta: 6 setembre 2020].

## Enllaços externs

* RTVE - Tinc una idea: Jordi Milán, director de La Cubana
* TV3 - Divendres - entrevista Jordi Milán
* Cope - La Cubana cumple cuarenta años
# John Hancock Tower

La John Hancock Tower és un gratacel situat a Boston (Massachusetts, al nord-est dels Estats Units). Va ser construïda el 1976 sobre els plànols dels arquitectes Ieoh Ming Pei i Henry N. Cobb. La torre acull els despatxos de la companyia John Hancock Insurance. Amb els seus 241 metres d'altitud i 60 pisos, és l'edifici més alt de Boston.

## Vegeu també

* Llista d'edificis més alts de Boston

## Enllaços externs

* (anglès) Fotos de la John Hancock Tower per Mary Ann Sullivan
* (anglès) El gratacel perfecte
* (anglès) Article del Boston Globe
# Joaquín Enguix Pachés

Joaquín Enguix Pachés, també conegut com a Ximo Enguix (Tavernes de la Valldigna, Safor, 18 de febrer de 1978) és un futbolista i entrenador de futbol valencià, que ocupa la posició de migcampista.

## Trajectòria

Sorgeix del planter del València CF. Després de militar diversos anys al Mestalla, debuta amb el primer equip en Lliga la temporada 02/03. Hi disputaria dos partits, els únics de la seua carrera a la màxima categoria.
La mateixa campanya 02/03 la finalitzaria a la UD Salamanca, de Segona, tot jugant 21 partits i marcant 1 gol. Sense lloc al València, continuaria militant en equips de la categoria d'argent: Recreativo de Huelva (03/04), Polideportivo Ejido (04/05) i Sporting de Gijón (05/06), tot jugant al voltant de la trentena de partits cada any.
L'estiu del 2006 fitxa pel Rayo Vallecano, de Segona B. Dos anys després, el 2008 aconsegueix l'ascens amb el Rayo a Segona Divisió, tot jugant 30 partits la temporada 08/09. L'estiu del 2009 deixa l'equip madrileny i marxa al CE Castelló.
Des de la temporada 2014-15 ha entrenat alguns equips de futbol valencians com la SD Sueca en el qual va acabar la seua carrera com a jugador, la UE Gandia, el Silla CF i del C. F. Torre Llevant Orriols.

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador

## Referències

* ↑ Gómez, Iñaki. «Del centro del campo al banquillo del Sueca», 15-06-2014. [Consulta: 3 juliol 2014].
* ↑ «Castells y Enguix, nuevos jugadores de la SD Sueca», 31-08-2012. [Consulta: 1r setembre 2012].
* ↑ «La UE Gandia ficha al vallero Ximo Enguix para llevar las riendas del primer equipo», 25-06-2015. [Consulta: 8 juliol 2017].
* ↑ Gómez, Tomás. «El Silla apuesta por un joven técnico que “casa con la filosofía del club”» (en castellà). Golsmedia Sports S.L, 02-03-2017. [Consulta: 8 juliol 2017].
* ↑ «El Torre Levante se mueve rápido y ya tiene nuevo entrenador» (en castellà). Golsmedia Sports S.L, 17-10-2018. [Consulta: 30 març 2021].
# Josep Vivó i Llupià

Josep Vivó i Llupià (Capellades, 1900 – data desconeguda de la mort) fou ordenat capellà abans de l'esclat de la Guerra Civil espanyola. Iniciat el conflicte i amagat a Barcelona, procurà escapar a la persecució religiosa desfermada tot legalitzant la seva situació, en el context de la sindicació obligatòria, com a professor de música i auxiliar de farmàcia, avalat per l'establiment farmacèutic de Ròmul Laporta, al carrer d'Horta de Barcelona. El mateix mes de gener de 1939, una vegada ocupada Barcelona per les tropes franquistes, reprengué les seves funcions clericals a Hostalets de Pierola i la seva comarca. El juliol de 1948 fou proveït com a rector de l'església de la Mare de Déu de Lourdes de Barcelona, parròquia que continuava servint el 1959. En nom seu, la seva germana Avelina mantingué durant alguns mesos correspondència amb Victorià Freixa i Marsal (nascut a Lleida el 1908), un dels seixanta-set capellans que participaren en l'anomenada Divisió Blava i un dels dos únics que moriren a Rússia. S'incorporà com a tinent al Regiment 269 el març de 1942 i morí el gener de l'any següent com a conseqüència d'un atac soviètic.

## Fons personal

El seu fons personal es conserva a l'Arxiu Nacional de Catalunya des del seu ingrés el 2010. El fons aplega una part de la documentació produïda i aplegada per Josep Vivó i Llupià, així com la correspondència rebuda per la seva germana del capellà Victorià Freixa Marsal entre l'agost de 1942 i fins a la seva mort al front rus el 22 de gener de 1943, testimoni de la participació dels catalans en les unitats de xoc a la batalla de Rússia. El fons inclou la documentació del servei militar de Josep Vivó i un salconduit del gener de 1939 per incorporar-se a la parròquia dels Hostalets de Pierola. Així mateix, s'hi troba un certificat de treball de la Generalitat de Catalunya i un altre de la farmàcia Sepúlveda de Barcelona, on s'acredita la seva, sembla, falsa activitat professional com a auxiliar de farmàcia. A més de la correspondència rebuda del capellà falangista Victorià Freixa, el fons aplega la comunicació de la seva mort al front rus, així com dues cartes rebudes per Joan Costa i Simon de familiars i soldats catalans del bàndol franquista. Finalment, el fons incorpora també la documentació sindical acumulada per Josep Vivó durant els anys de la Guerra Civil espanyola. En definitiva, el fons permet, a més d'una aproximació a un dels participants a la Divisió Blava, testimoniar les estratègies d'un clergue per escapar a la persecució religiosa desfermada durant els anys del conflicte de 1936 – 1939.

## Referències

* 1 2 3 «Josep Vivó i Llupià. Descripció del Fons». Arxiu Nacional de Catalunya. [Consulta: 28 juny 2013].

## Bibliografia

* SAINT LOUP. La División Azul: croisade espagnole de Leningrad au Goulag. Paris: Presses de la Cité, 1978. 284 p.
* ALBERTÍ, Jordi. El Silenci de les campanes: de l'anticlericalisme del segle xix a la persecució religiosa durant la guerra civil a Catalunya. Barcelona: Pòrtic, 2007. 423 p.

## Enllaços externs

* Fons Josep Vivó i Llupià a l'Arxiu Nacional de Catalunya.
# Jerónimo Remorino

Jerónimo Remorino (Buenos Aires, 1902 - íd., 20 de novembre de 1968), advocat, polític i diplomàtic argentí, ministre de Relacions Exteriors de Juan Domingo Perón entre 1951 i 1955.

## Biografia

Va recolzar l'arribada al govern de Juan Domingo Perón i durant el seu govern fou membre del directori de la Flota Mercant Argentina, director del Banc Central de la República Argentina, ambaixador als Estats Units el 1948, a l'Organització dels Estats Americans el 1949, i a l'Organització de les Nacions Unides a l'any següent.
Nomenat ministre de Relacions Exteriors per Perón el 1951, va ocupar el càrrec fins al 1955. Durant el seu mandat va signar tractats de comerç amb diversos països d'Amèrica Llatina, com per exemple Xile, Bolívia i Paraguai. Va aconseguir que l'Organització dels Estats Americans discutís la sobirania argentina sobre les Illes Malvines. No va tenir participació, en canvi, en la missió del vicepresident Alberto Teisaire a Londres, on aquest va oferir al govern britànic la compra de les Malvines. Va ser un dels impulsors del tractat ABC, al juliol de 1953, i va impulsar el tractat d'Unió Econòmica Xilè-Argentina. Aquest procurava ampliar l'intercanvi comercial mitjançant l'augment dels saldos exportables i l'eliminació gradual dels drets de duana.
Durant la crisi entre Perón i l'Església Catòlica, va voler mediar entre ambdues parts, a causa del seu fervent catolicisme. Va ser qui va portar al gabinet al ministre Antonio Cafiero, de llarga carrera política posterior.
Posteriorment es va refugiar a Espanya juntament amb Perón, i va exercir com a vincle amb agrupacions peronistes de l'Argentina, on viatjava freqüentment. Va ser el responsable de l'"operació tornada" de Perón a l'Argentina, que va fracassar. Més tard va ser enviat per Perón a negociar amb el recentment electe president Arturo Illia, i fou el representant permanent de Perón a l'Argentina fins a la seva defunció, a finalitats de 1968.

## Obres

* La Carta de las Naciones Unidas y la Constitución Argentina, 1946.
* Sindicatos y política, 1946.
* Anales de legislación argentina, 1950.
* La nueva legislación social Argentina, 1953.
* Política internacional argentina, 1968.

## Referències

* ↑ «Una política exterior independiente». [Consulta: 13 desembre 2018].
* ↑ «Las negociaciones en la OEA». [Consulta: 13 desembre 2018].
* ↑ «Relaciones bilaterales sin diálogo, 1945-1965». [Consulta: 13 desembre 2018].
* ↑ Escude, Carlos. Crónicas de la tercera posición, Buenos Aires: Revista Todo es Historia. Núm. 258. pp. 11/12
* ↑ «Los orígenes de la inflación». La Nación. Arxivat de l'original el 2014-11-29. [Consulta: 13 desembre 2018].
* ↑ Galeano, Eduardo. Nosotros decimos no: Crónicas (1963/1988)., p. 72-73.
* ↑ «Entre la institucionalización y la práctica. La normalización del Partido Justicialista en la Provincia de Buenos Aires. 1972 – 1973». Centro de Estudios de Historia Política; Universidad Nacional de General San Martín. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 13 desembre 2018].
# John L. Goldwater

Max Leonard Goldwasser, més conegut com a John Leonard Goldwater, (Nova York, 14 de febrer de 1916 - Nova York, 26 de febrer de 1999) va ser un editor i escriptor nord-americà.
Va fundar, juntament amb Maurice Coyne i Louis Silberkleit, MLJ Comics, més tard conegut com a Archie Comics, i va ser editor i col·laborador -publicador durant molts anys. A mitjans de la dècada de 1950, va ser un dels principals defensors i custodios de les directrius de censura de còmics conegudes com l'Autoritat del Codi de Comics.

## Referències

* 1 2 Gifford, Denis «Obituary: John L. Goldwater». Independent, 27-03-1999 [Consulta: 17 novembre 2018].
# Josafat (desambiguació)

«Josafat» té aquests significats:
Persones:
* Josafat, segons la Bíblia, va ser el quart rei de Judà, precedit per Asà i succeït per Joram.
* Barlaam i Josafat són dos sants màrtirs cristians llegendaris de l'Edat Mitjana.
* Giosafat Barbaro (1413-1494) va ser un explorador italià.
* Josafat I, patriarca de Constantinoble (1464-1466).
* Josafat II, patriarca de Constantinoble (1555-1565).
* Josafat Kuncewič (1580-1623) va ser un monjo basilià ucraïnès, fundador de l'Orde Basilià de Sant Josafat.
* Paul Reuter (1816-1899) va ser un periodista i empresari alemany que tenia Israel Josafat de nom de naixement.
* Josaphata Hordashevska (1868-1919) va ser una religiosa catòlica d'Ucraïna venerada com a beata.
* Jean-Josaphat Gagnier (1885-1949) va ser un músic del Canadà.
* Josaphat-Robert Large (1942) és un artista d'Haití.
Altres:
* Orde basilià de Sant Josafat és un orde monàstic romà d'Orient fundat el segle xvii.
* Josafat (novel·la) és una novel·la de Prudenci Bertrana.
* Josafat (personatge literari) és el protagonista de la novel·la Josafat de Prudenci Bertrana.