OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hurtigruten

Hurtigruten és el nom d'un servei regular de vaixells que asseguren les comunicacions entre 34 ports marítims de la costa de Noruega des de la dècada de 1890.
La Hurtigruten, 'ruta ràpida' en noruec, va ser inaugurada el 1893 per Richard With que partí de Trondheim en direcció a Hammerfest a bord del vaixell de vapor Vesteraalen. La companyia Vesteraalens Dampskibsselskap es va inaugurar al mateix temps.
Amb grans subvencions del govern de Noruega, la línia ha estat sempre un lligam vital per les nombroses poblacions per on es deté, ha estat de gran importància per a un país on les comunicacions terrestres són difícils. Actualment la ruta l'explota un únic armador, Hurtigruten ASA.
Serveix 34 ports repartits al llarg de 2.700 km entre Bergen (al sud-oest de Noruega) i Kirkenes (més enllà del cap Nord). La flota compta amb onze vaixells moderns, que fan el viatge d'anada i tornada en onze dies.
Amb el desenvolupament de rutes terrestres i per avió, el transport de mercaderies ha disminuït; els creuers turístics han pres el seu lloc.
A més d'un simple mitjà de transport la Hurtigruten és actualment una atracció turística amb un gran èxit.
Es considera que els principals atractius turístics són la bellesa de la costa de Noruega, la possibilitat d'arribar a altes latituds i poder observar el sol de mitjanit a l'estiu i les aurores boreals a l'hivern.

## Notes

* ↑ http://www.tourmag.com/Express-Cotier-la-porte-du-Grand-Nord_a15901.html
* ↑ http://www.tourmag.com/Hurtigruten-France-l-Express-Cotier-en-demi-pension-_a15446.html%5BEnllaç+no+actiu%5D
* ↑ http://www.partirencroisiere.fr/detail_news/476-croisieres-hurtigruten-aurores-boreales-a-bord-de-l-express-cotier.html Arxivat 2008-10-11 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Hurtigruten France Arxivat 2009-02-12 a Wayback Machine.
* 6 carnets de voyage à bord de l'Hurtigruten en Norvège, 1 carnet de voyage en Antarctique/patagonie, 1 carnet de voyage au Groenland
* HurtigruWeb Arxivat 2008-11-12 a Wayback Machine.
* Detailed history of the Hurtigrute and other Norwegian coastal services in English. The text is now available as a book from www.lulu.com - see Contents page of website for details. Arxivat 2007-04-30 a Wayback Machine.
* Hurtigruten Info Arxivat 2009-10-30 a Wayback Machine.
# Pelmo

El Pelmo és un cim dels Alps, de 3.168 m d'altitud, a les Dolomites de Cortina d'Ampezzo, a Itàlia (Vèneto). Forma part del lloc classificat en el Patrimoni de la Humanitat anomenat Les Dolomites.

## Situació

El Pelmo domina la vall del Boite a l'est i la vall di Zoldo així com la vall Fiorentina, separats pel passo Staulanza, a l'oest. Domina el poble de Fornesighe (1.010 m), conegut per a les seves cases típiques de fusta, i el seu carnaval (La Gagna) on els participants porten disfresses i màscares de fusta acolorides.

## Muntanyisme

La primera ascensió del Pelmo va ser realitzada el 19 de setembre de 1857 pel naturalista irlandès John Ball, primer president de l'Alpine Club fundat el mateix any - un caçador d'isards de Valle di Cadore li havia mostrat l'accés per una gir ocult que portava a l'altiplà superior, va arribar sol a la cimera. És el primer cim important de les Dolomites a ser escalat.
* 1927 - Ascensió de la cara nord per Roland Rossi i Felix Simon.
* 1973 - Ascensió de la cara nord-oest per Reinhold Messner

## Referències

* ↑ Lazzarin, Paolo, alpinista.. Escursioni nella Val di Zoldo : 20 itinerari. Verona: Cierre, 1997. ISBN 88-86654-52-9.
* ↑ Fra Pelmo e Civetta : la montagna attraverso lo sguardo di Giovanni Angelini.. Belluno, Italy: Fondazione G. Angelini, 2006. ISBN 88-86106-25-4.
* ↑ Ball, John. A Guide to the Eastern Alps (en anglès). Longmans, Green, and Company, 1869.
* ↑ «HugeDomains.com - StephenVEnables.com is for sale (Stephen V Enables)». [Consulta: 21 juny 2020].
# Paraguarí

Paraguarí (guaraní: Paraguari) és una localitat del Paraguai, capital del departament del mateix nom. Es troba a 66 km d'Asunción.

## Població

D'acord amb les dades del cens del 2002, Paraguarí tenia una població urbana de 8.307 habitants (22.154 al districte).

## Història

La ciutat va ser fundada el 1775 per Agustín Fernando de Pinedo sobre un territori abans ocupat per les missions jesuítiques del 1767. El 19 de gener de 1811, amb la batalla del Paraguarí, l'exèrcit paraguaià va obtenir la victòria sobre les tropes argentines de Manuel Belgrano, assolint la independència del país.

## Economia

L'activitat principal del territori de Paraguarí és la ramaderia, mentre que les indústries pràcticament no existeixen.

## Turisme

La ciutat és coneguda per les seves curses de braus. A la rodalia es troba l'eco-reserva Mbatoví, un parc natural privat on és possible realitzar visites guiades.

## Referències

* ↑ «Dades del cens del 2002 per la DGEEC del Paraguai» (en castellà). dgeec.gov.py. [Consulta: 19 gener 2011].
* ↑ «Ministeri d'Educació i Cultura del Paraguai» (en castellà). [Consulta: 19 gener 2011].
* ↑ «lagazeta.com.ar» (en castellà). [Consulta: 19 gener 2011].
* ↑ «The International Fund for Agricultural Development (IFAD)» (en anglès). Arxivat de l'original el 13 d’abril 2009. [Consulta: 19 gener 2011].
* ↑ «Ministeri d'Educació i Cultura del Paraguai» (en castellà). [Consulta: 19 gener 2011].
* ↑ «Eco-reserva Mbatoví» (en castellà). Arxivat de l'original el 15 de desembre 2009. [Consulta: 19 gener 2011].

## Enllaços externs

* SENATUR (castellà)
* DGEEC (castellà)
* Coordenades geogràfiques i imatges per satèl·lit de Paraguarí (anglès)
# Parcs nacionals de Tunísia

Tunísia té actualment vuit parcs nacionals, a més de 16 reserves naturals i més de 250 zones humides.
Els parcs són:
* Parc Nacional de les illes Zembra i Zembretta
* Parc Nacional d'Ichkeul
* Parc Nacional de Chaambi (Chambi)
* Parc Nacional de Bou Hedma (Bouhedma)
* Parc Nacional de Boukornine
* Parc Nacional de Feïdja (Feija o Feiija)
* Parc Nacional de Jbil (Jebil)
* Parc Nacional de Sidi Toui
Dos més estan en fase de preparació: el de Djebel Zaghouan amb dos mil hectàrees i el Djebel Orbata amb tres mil. També hi ha previst la creació de més reserves naturals.
La norma jurídica deriva del codi forestal promulgat el 1966 i refós el 1988. L'accés als parcs requereix autorització prèvia. Els parcs depenen de la Direcció general dels boscos, organisme del Ministeri d'agricultura i recursos hidràulics.
# Peroné

La fíbula o el peroné és un os situat al costat de la tíbia, amb la qual queda connectada per dalt i per baix. És més petit que la tíbia i, en proporció a la seva longitud, el més prim de tots els ossos llargs. L'extremitat superior és petita, i se situa al darrere del cap de la tíbia, a sota de la patel·la, sense formar-ne part. L'extremitat inferior s'inclina una mica cap endavant, de manera que queda en un pla anterior al de l'extremitat superior; es projecta sota la tíbia i forma la part lateral de l'articulació del turmell.

## Referències

* ↑ «peroné | enciclopèdia.cat». [Consulta: 8 març 2021].
# Penetrància

En genètica, la penetrància és la freqüència, expressada com a percentatge, amb què un gen present en una població hi té una expressió fenotípica. Si el gen s'expressa en tots els individus que en són portadors, la penetrància serà del 100 per cent i es diu que és completa. Quan el fenotip observable no correspon sempre al genotip que es coneix, es diu que la penetrància és incompleta i el seu valor serà inferior al 100 per cent.
La penetrància és un valor estadístic; per tant, per calcular-la amb fiabilitat cal analitzar l'expressió fenotípica en un gran nombre de persones. Només així es podrà predir la probabilitat que un gen determinat expressi en el fenotip la característica que codifica. Diversos factors poden afectar l'expressió d'un gen. En alguns casos, pot ser que l'expressió d'altres gens silenciï un gen determinat o en minimitzi el seu efecte en el fenotip.
En algunes malalties complexes s'han detectat mutacions en múltiples gens que, sense ser la causa directe de la malaltia, hi contribueixen com a factors de risc i que també es detecten en persones sanes. Són mutacions amb penetrància incompleta i és convenient poder conèixer el seu grau de penetrància. Per calcular-la, cal analitzar dades com ara el nombre de mutacions identificades en una mostra de pacients i en una mostra de control, el nombre de pacients i el nombre de controls inclosos en l'estudi, i la incidència de la malaltia que s'investiga en la població d'on s'han estret les mostres de pacients i de controls.

## Referències

* ↑ «Penetrància». Neoloteca | TERMCAT. [Consulta: 1r gener 2022].
* 1 2 3 Miko, Ilona. «Phenotype Variability: Penetrance and Expressivity | Learn Science at Scitable» (en anglès). Nature Education, 2008. [Consulta: 1r gener 2022].
* ↑ Addepalli, Aditya; Kalyani, Sakhare; Singh, Minali; Bandyopadhyay, Debashree; Mohan, K. Naga «CalPen (Calculator of Penetrance), a web-based tool to estimate penetrance in complex genetic disorders» (en anglès). PLOS ONE, 15, 1, 29 gen. 2020, pàg. e0228156. DOI: 10.1371/journal.pone.0228156. ISSN: 1932-6203. PMC: PMC6988981. PMID: 31995602 [Consulta: 1r gener 2022].
# Paul Verhoeven (director de cinema alemany)

* Per a altres significats, vegeu «Paul Verhoeven».
Paul Verhoeven (Unna, Westfàlia, Alemanya, 23 de juny de 1901-Múnic, Baviera, 22 de març de 1975) va ser un actor, guionista i director de cinema i teatre alemany. És el fundador de la dinastia d'actors Verhoeven.

## Trajectòria

Va actuar, va dirigir i va escriure el guió de més de 50 pel·lícules, la primera va ser Das kleine Hofkonzert en 1935. Durant el nazisme va filmar comèdies i no va ser molestat per les autoritats. Des de 1945 fins a 1948 va ser director artístic del grup Teatre de la Residència en Múnic.
Verhoeven va estar casat amb l'actriu Doris Kiesow, amb qui va tenir tres fills: Lis Verhoeven, actriu i primera esposa de Mario Adorf (tots dos pares de Stella Adorf); Michael Verhoeven, director que es va casar amb l'actriu Senta Berger els fills de la qual Lucca i Simon Verhoeven també es dediquen al cinema; i Monika Verhoeven. De la seva relació amb l'actriu Edith Schultze-Westrum va tenir al seu fill Thomas Schultze-Westrum, realitzador de documentals sobre animals.
Verhoeven va morir en escena en 1975 a Múnic, mentre recitava l'elegia per a la llegendària actriu Therese Giehse, morta dues setmanes abans.

## Filmografia seleccionada

* 1936 – Der Kaiser von Kalifornien (actor)
* 1936 – Das Hofkonzert
* 1949 – Du bist nicht allein (director)
* 1950 – Das kalte Herz (director)
* 1951 – Heidelberger Romanze (director)
* 1952 – Das kann jedem passieren (director)
* 1953 – Vergiß die Liebe nicht (director)
* 1954 – Hoheit lassen bitten (director, actor, guió)
* 1954 – Eine Frau von heute (director, actor)
* 1954 – Ewiger Walzer
* 1956 – Die goldene Brücke (director)
* 1959 – Der Jugendrichter (director)
* 1961 – Ihr schönster Tag (director)
* 1964 – Cèsar i Cleopatra (actor)
* 1967 – Paarungen (actor; director: Michael Verhoeven)
* 1968 – Ein Mann namens Harry Brent
* 1973 – Oh, Jonathan – oh, Jonathan

## Referències

* ↑ Deutsche Welle (www.dw.com). «1973: Interview mit Paul Verhoeven | DW | 31.01.2014» (en alemany), 21-11-2019.
* ↑ Paul Verhoeven a filmportal.de

## Bibliografia

* Die Verhoevens, 2003 (documental de Felix Moeller, 75 minuts)

## Enllaços externs

* (alemany) Entrevista al seu fill Michael Verhoeven
# Paul Vidal de la Blache

Paul Vidal de la Blache (Pesenàs, Erau, Llenguadoc 1845 - Tamaris, Provença 1918) fou un historiador i geògraf occità, considerat el pare de la Geografia regional. Durant la seva estada a Atenes va realitzar diversos viatges per la Mediterrània que van despertar la seva curiositat geogràfica. En aquesta època llegí Alexander von Humboldt i Carl Ritter. La seva tesi doctoral (1872) era dedicada als epitafis grecs a l'Àsia Menor, i gràcies a ella fou nomenat professor a la universitat de Nancy el 1873-1877. Més tard ho fou a l'École Normale Supérieure de París el 1877-1878 i catedràtic de geografia a la Sorbona el 1898-1909, on demostrà gran interès per la història antiga.
Es preocupà per l'acció de l'home en el medi físic on és immergit i, en certa manera, per les diferents modalitats d'adaptació a unes condicions físiques més o menys difícils. Fou un dels promotors dels estudis de geografia regional a França mercè els seus deixebles Jules Sion, Jean Brunhes, Albert Demangeon o Emmanuel de Martonne, que van conformar el que es va denominar l'Escola Geogràfica Francesa. Creà i dirigí la revista Annales de Géographie (1891) i dirigí la col·lecció Geographie Universelle.
Vidal de la Blache va ser un precursor de la geografia regional francesa i de l'estudi de la regió i la comarca (pays) com àrees on es realitzen les relacions entre fenòmens físics (milieu) i humans (genre de vie, gènere de vida) i que donen lloc a un paisatge particular (paysage). Va combatre decididament el determinisme ambiental, el que posteriorment Lucien Febvre va denominar possibilisme, i era partidari d'una aproximació científica als fenòmens de tipus inductiu i historicista.

## Obres

* Hérode Atticus. Étude critique sur la vie, (1872)
* États et nations d'Europe (1881)
* La terre, géographie physique et économique, (1883)
* Atlas général d'histoire et de géographie (1894)
* Tableau de la géographie de la France,(1903)
* La France de l'Est, (1917)
* Principes de géographie humaine (1918).

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Paul Vidal de la Blache». GEC. [Consulta: 13 juny 2024].
# Pica-soques d'Indoxina

El pica-soques d'Indoxina (Sitta neglecta) és un ocell de la família dels sítids (Sittidae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos i matolls de Myanmar, Cambotja i sud del Vietnam

## Referències

* ↑ «Pica-soques d'Indoxina». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
# Pica-soques de Yunnan

El pica-soques de Yunnan (Sitta yunnanensis) és un ocell de la família dels sítids (Sittidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de pins de l'Himàlaia a la Xina sud-occidental, a l'oest de Szechwan i oest i nord de Yunnan.

## Referències

* ↑ «Pica-soques de Yunnan». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
# Pere March

Pere March és el nom dels següents personatges:
* Pere March (músic) (?-1725), mestre de capella de la Seu de Manresa (1702 -1725)
* Pere March (poeta) (València, 1336 /1338 — Balaguer, 1413), poeta valencià medieval
* Pere March I, notari barceloní del segle xiii
* Pere March lo Prohom o Pere March II (? - Barcelona, 1338), Senyor d'Eramprunyà, natural de Barcelona
# Penats

En la mitologia de l'antiga Roma, els Penats (en llatí Di Penates) eren les divinitats o genis protectors de la família i de l'estat. Estaven emparentats amb els Lars, els Genius i les Larves.
Els Penats estaven vinculats per l'etimologia i pel culte amb el penus, el magatzem dels aliments o rebost. Les seves imatges es posen al tablinum, davant el penus o a la cuina. Hom els adreçava precs abans de l'àpat principal, els oferia les primícies dels aliments i els n'agraïa l'abundància.
Inicialment se'ls tenia per genis que vetllaven pels aliments que s'emmagatzemaven, però més endavant el seu esperit protector abastà a tota la casa i la família i es veneraven d'una manera similar als déus Lars. Eren els Penats familiars o menors, ja que també van aparèixer els Penats públics o majors, que protegien l'estat. Els magistrats de la ciutat prestaven jurament davant dels Penats públics. Algunes vegades els Penats eren representats com un parell de joves. Al turó de Vèlia, a Roma, hi havia un temple dedicat a ells.

## Referències

* ↑ Ciceró, De natura deorum, II, 68.
* ↑ http://www.xtec.cat/~sgiralt/labyrinthus/roma/religio/privata.htm
# Penamaior

Penamaior és una parròquia consagrada a Santa Maria de Sant Llorenç pertanyent al municipi de Becerreá, província de Lugo.

## Demografia

Segons el padró municipal de 2004 tenia 89 habitants (48 homes i 41 dones), distribuïts en 11 entitats de població (o lugares), el que pressuposa una disminució en relació a l'any 1999, quan tenia 98 habitants. Segons l'INE, el 2014 la seva població va caure fins als 79 habitants (43 homes i 36 dones).

## Patrimoni
### Monestir de Santa Maria de Penamaior

Les primeres referències escrites de l'antic monestir de Santa Maria de Penamaior, avui Bé d'interès cultural, són de l'any 922, quan l'abat va enviar 16 monjor a Samos per a restaurar-ne el monestir. Ocupat primer per monjos benedictins, apareix la data de 1177 inscrita en el timpà de l'entrada de l'església, cosa que fa pensar que la construcció de l'actual edifici sigui d'aquesta època. El 1188 depenia com a priorat del monestir de Carracedo i és el 1203 quan Carracedo s'afilia a l'abadia del Cister juntament als deu monestirs que controlava, entre els quals el de Penamaior

## Llocs

* O Acevo
* O Cabo
* A Ferrería
* Liñares
* O Pico
* Os Prados
* Raposeira
* Riodarco
* Touzón
* Vilarín
* A Carunchada

## Referències

* ↑ «Dades estadístiques de població». Instituto Nacional de Estadística.
* ↑ «Institución - Monasterio de Santa María de Penamaior (Becerreá, Lugo, España)». PARES.
# Penas lo Sec

Pennes-le-Sec és un municipi francès situat al departament de la Droma i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps. L'any 2007 tenia 18 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Pennes-le-Sec era de 18 persones. Totes les 4 famílies que hi havia eren unipersonals (4 homes vivint sols).
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 19 habitatges, 8 eren l'habitatge principal de la família, 10 eren segones residències i 1 estava desocupat. 9 eren cases i 10 eren apartaments. Tots els 8 habitatges principals que hi havia estaven llogats i ocupats pels llogaters; 2 tenien dues cambres, 3 en tenien tres i 3 en tenien quatre. 6 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 5 habitatges hi havia un automòbil i a 3 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Pennes-le-Sec el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 4 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 4 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 4 | 15 a 19 | 0 |
| 4 | 10 a 14 | 4 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 15 persones, 10 eren actives i 5 eren inactives. De les 10 persones actives 5 estaven ocupades (4 homes i 1 dona) i 5 estaven aturades (4 homes i 1 dona). De les 5 persones inactives 2 estaven estudiant i 3 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 6 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de fabricació d'altres productes industrials, 1 d'una empresa de comerç i reparació d'automòbils, 1 d'una empresa d'hostatgeria i restauració, 2 d'empreses immobiliàries i 1 d'una entitat de l'administració pública.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Pennes-le-Sec a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Pennes-le-Sec a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Piemontita

La piemontita és un mineral sorosilicat amb la fórmula química Ca₂(Al,Mn$^{3+}$,Fe$^{3+}$)₃(SiO₄)(Si₂O₇)O(OH). És un membre del grup de l'epidota.
De coloració marró vermellosa a negre vermellosa, la piemontita té una ratlla vermella i un llustre vitri.
La localitat tipus correspon a la mina Prabornaz a Saint-Marcel, a la vall d'Aosta, Itàlia.
Apareix en roques metamòrfiques de la nefrita a les amfibolites, fàcies metamòrfiques i en filons de baixa temperatura en roques volcàniques alterades. També l'hi troba en dipòsits metasomàtics de menes de Manganès. Entre els seus minerals associats es troben: epidota, tremolita, glaucòfan, ortoclasa, quars i calcita.

## Història

La primera anàlisi química s'atribueix a Axel Frederik Cronstedt l'any 1758, que ho va designar com röd magnesia [vareta magnèsica]. El cavaller Napione va refer les anàlisis de Cronsted i li va donar el nom de «manganès vermell». René Just Haüy va proposar l'any 1801 el nom de «Manganèse oxidé violet silicifère» [manganès oxidat violeta silicifer]. Després, a proposta de Louis Cordier l'any 1803, Haüy va adoptar el nom de «épidote mangésifère» [epidota manganífera] en el seu tractat de 1822. L'any 1853, Kenngott va proposar el nom de «piedmontite», que la modernitat ha transformat en piemontita.
El Piemont va ser la regió d'origen del topotip (després la regió d'Aosta és una regió autònoma).

## Referències

* 1 2 3 http://rruff.geo.arizona.edu/doclib/hom/piemontite.pdf Handbook of Mineralogy
* ↑ http://webmineral.com/data/Piemontite.shtml Webmineral
* 1 2 3 4 Mindat reference page for Piemontite
* ↑ «Piemontite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ Manganese in Monoclinic Members of the Epidote Group: Piemontite and Related Minerals; Paola Bonazzi and Silvio Menchetti; Reviews in Mineralogy and Geochemistry; January 2004; v. 56;1; p. 495-552; DOI: 10.2138/gsrmg.56.1.495
# Pierre Vernier

Pierre Vernier (Ornans, 19 d'agost de 1584 - Ornans, 14 de setembre de 1638) fou un matemàtic francès, inventor d'instruments de mesura de precisió. És conegut i epònim a causa de la invenció l'any 1631 de l'Escala Vernier utilitzada per a fer instruments de mesura de gran precisió, com són el peu de rei, el pàlmer o el sextant.

## Biografia

Pierre Vernier va tenir com a pare a un jutge i enginyer que en les seves estones lliures no és estrany que fos la principal influència en l'estudi de les ciències per al jove Vernier. Des de molt jove va entrar al servei del rei Carles I d'Espanya i va assolir el grau de capità administrador de la plaça forta d'Ornans. Va exercir diversos llocs en el govern d'Espanya al servei del rei. Va ascendir a canceller i director general de moneda del comtat de Burgundia. L'any 1631 va anar a la ciutat de Brussel·les on es va establir.

## Obra

L'única obra de Vernier és la que li ha proporcionat més fama: La Construction, l'usage, et les propriétés du quadrant nouveau de mathématiques (Construcció, ús i propietats del nou quadrant de matemàtiques) (1631).

## Referències

* ↑ Michel, 1913, p. 339, Diu que va néixer el 19 d'abril de 1584 i batejat el 19 d'agost..
* ↑ Lucendo, 2019, p. Cap. 1580.
* ↑ Anciaux i Dermul, 1962, p. 109.

## Bibliografia

* Anciaux, L.; Dermul, A. «Parallèle entre Nuñez-Mercator et Vernier» (en francès). Communications de l'Académie de Marine de Belgique, Vol. 14, 1962, pàg. 107-116.
* Lucendo, Jorge. Inventeurs dans le temps (en francès). Brokerly Autores, 2019. ISBN 2-87673-236-X.
* Michel, H. «Le 'vernier' et son inventeur Pierre Vernier, d'Ornans» (en francès). Mémoires de la Société d'Emulation du Doubs, Vol. 8, 1913, pàg. 310-373.

## Vegeu també

* Pedro Nunes
* Vernier (instrument)

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Pierre Vernier» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* McKeon, Robert M. «Vernier, Pierre» (en anglès). Complete Dictionary of Scientific Biography, 2008. [Consulta: 23 agost 2024].
* Westfall, Richard S. «Vernier, Pierre» (en anglès). The Galileo Project, 1995. [Consulta: 23 agost 2024].