OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Blanca de Narbona

Blanca de Narbona (segle xi) fou comtessa consort de Barcelona (1051-1052).
Era filla de Llop Ató Zuberoa i Ermengarda de Narbona. Va ser la segona esposa de Ramon Berenguer I després que aquest enviudés de la seva primera muller, Elisabet. No es coneix la data exacta del casament però va tenir lloc entre juny de 1050 i març de 1051 i fou repudiada aviat sense tenir descendència, probablement a causa del sobtat enamorament del comte per Almodis de la Marca, amb qui es va casar cap al 1053.
Blanca va prendre l'hàbit de penitència i, acompanyada de membres del seu llinatge, va peregrinar a Roma on va demanar justícia al pontífex, Víctor II, qui va excomunicar Ramon Berenguer.
Sembla que Ramon Berenguer I guardà una mala consciència, i potser vergonya, d'aquest repudi injustificat, perquè, en el seu testament, ja morta Almodis, li deixa 4.000 mancusos, vagament expressat i sense anomenar-la pel seu nom: "ad ipsam comitissam quam tunc habebat". Pròsper de Bofarull diu que el comte s'hauria tornat a unir a Blanca en compliment del cànon IV del concili de Girona del 1068, però no hi ha raons per creure-ho així. Sí que és possible que Blanca sobrevisqués als pares dels bessons i a aquests mateixos.

## Referències

* 1 2 3 Sobrequés i Callicó, Jaume. Comtes, reis, comtesses i reines de Catalunya. 1. ed. Barcelona: Editorial Base, 2011, p. 51. ISBN 978-84-15267-24-9.
# Blanca de Montferrat

Blanca de Montferrat o Blanca Paleòleg de Montferrat (Casale Monferrato, Montferrat 1472 - Torí, Savoia 1519) fou una princesa de Montferrat i duquessa consort de Savoia.

## Antecedents familiars

Va néixer el 1472 a la ciutat de Casale Monferrato, població que en aquells moments era la capital del Marquesat de Montferrat i que avui en dia forma part del Piemont, filla del marquès Guillem VIII de Montferrat i d'Elisabet Maria Sforza. Era neta per línia paterna de Joan Jaume de Montferrat i Joana de Savoia, i per línia materna de Francesc I Sforza i Blanca Maria Visconti.
Morí a la ciutat de Torí, que en aquells moments formava part del Ducat de Savoia, el 30 de març de 1519.

## Núpcies i descendents

Es casà l'1 de març del 1485 amb el duc Carles I de Savoia. D'aquesta unió nasqueren:
* Violant Lluïsa de Savoia (1487-1499), casada el 1496 amb el cosí del seu pare Filibert II de Savoia
* Carles II de Savoia (1490-1496), duc de Savoia

## Regència

A la mort del seu marit, ocorreguda el 1490, actuà de regent del seu fill acabat de néixer, Carles II de Savoia, fins al 1496. De caràcter fort i combatiu va trobar-se amb les reivindicacions dels familiars del seu marit, els quals adduïen els seus drets successoris per davant dels d'un infant acabat de néixer.
Durant la seva regència permeté l'entrada de les tropes del rei Carles VIII de França al seu territori en direcció al Regne de Nàpols (1494).
A la mort del seu fill, ocorreguda l'any 1496, es retirà de la vida pública.
# Bibliobús Pere Quart

El Bibliobús Pere Quart és un bibliobús inaugurat el juliol de 1982 que dona servei als municipis i nuclis de població de les comarques del Pallars Jussà, Pallars Sobirà, l'Alta Ribagorça i l'Alt Urgell. Rep el suport de la Central de Biblioteques de Lleida i forma part del Servei de Biblioteques de la Generalitat de Catalunya. El vehicle porta el nom del poeta català Pere Quart, pseudònim de Joan Oliver, que havia treballat de xòfer al bibliobús del Servei de Biblioteques del Front, durant la guerra civil espanyola.
El Pere Quart fou el primer bibliobús que es va posar en funcionament a Catalunya després de la dictadura franquista i, el dia de la seva inauguració, va rebre un text de reconeixement del propi escriptor. Actualment, dona servei a 16 municipis del Pallars Jussà, Pallars Sobirà, Alta Ribagorça i Alt Urgell, amb una població atesa de 9.323 habitants i amb una periodicitat de pas quinzenal i mensual:
* Alins
* Baix Pallars
* Coll de Nargó
* Espot
* Esterri d'Àneu
* la Guingueta d'Àneu
* Isona i Conca Dellà
* Llavorsí
* Organyà
* Rialp
* Ribera d'Urgellet
* Salàs de Pallars
* Talarn
* la Torre de Cabdella
* la Vall de Boí
* Vall de Cardós
* Vilaller
El 8 d'octubre de 2006 va estrenar nou vehicle en l'acte d'inauguració que va celebrar-se a Rialp, amb la presència del conseller de Cultura de la Generalitat de Catalunya, Ferran Mascarell, i l'alcaldessa del municipi. Maria Pilar Tomàs.

## Referències

* ↑ Viñas, Judith «Els bibliobusos: l'accés a la informació, la cultura i el lleure per als habitants de les zones rurals». Item: revista de biblioteconomia i documentació, Núm. 33, 2003, pàg. 97-104. ISSN: 0214-0349 [Consulta: 14 gener 2018].
* ↑ «Central de Biblioteques de Lleida». Biblioteques públiques de Catalunya. [Consulta: 22 gener 2018].
* ↑ «El bibliobús Pere Quart porta 30 anys atansant la cultura a 14 municipis del Pirineu de menys de 2.700 habitants». La Vanguardia, 30-11-2012 [Consulta: 22 gener 2018].
* 1 2 «El bibliobús Pere Quart, trenta anys vertebrant el país». Núvol, 02-01-2013 [Consulta: 22 gener 2018].
* ↑ «Renovación del Bibliobús "Pere Quart", de Lleida.». ACLEBIM: Asociación de Profesionales de Bibliotecas Móviles. Arxivat de l'original el 2016-03-05. [Consulta: 22 gener 2018].

## Enllaços externs

* Bibliobús Pere Quart
# Biblioburro

El Biblioburro és una biblioteca itinerant que dona servei als municipis del Departament de Magdalena, Colòmbia. Fundat l'any 1997 pel professor colombià Luis Soriano, el biblioburro transporta i distribueix els llibres mitjançant dos rucs, Alfa i Beto.

## Història

Durant el llarg conflicte armat colombià, hi hagueren zones rurals, que intimidades per les forces guerrilleres i les forces paramilitars, foren abandonades pel govern i molts infants no van tenir accés a l'educació així com a la lectura i altres materials escolars. Per aquest motiu, Luis Soriano, professor d'educació primària de La Gloria, conscient d'aquesta problemàtica va decidir crear el projecte Biblioburro l'any 1997 per fer arribar els llibres a les comunitats interiors més desfavorides pel conflicte armat colombià. El seu fons inicial consistia en 70 volums, que formaven part de la seva biblioteca personal, i, per transportar-los, va adquirir dos rucs de càrrega, batejats com Alfa i Beto.
Després d'anys de treball, el biblioburro va adquirir notable rellevància després que Soriano expliqués el seu projecte a la ràdio colombiana. Ràpidament, va rebre donatius de llibres de diferents institucions augmentant la seva col·lecció a 4.800 llibres l'any 2008. També va rebre ajuda d'una entitat financera local, Cajamag, per la construcció una biblioteca al seu municipi natal però que va quedar paralitzada per manca de fons. Per altra banda, l'any 2002, va rebre finançament per part d'una biblioteca pública de Santa Marta, situada a 290 quilòmetres, i fou contractat com a bibliotecari itinerant. El seu cas va rebre gran ressò internacional especialment en mitjans de comunicació estatunidencs com el New York Times, Washington Post, CNN, etc., i, a més, el director Carlos Rendón va realitzar un documental sobre el biblioburro l'any 2011.

## Referències

* 1 2 3 4 Romero, Simon «Acclaimed Colombian Institution Has 4,800 Books and 10 Legs» (en anglès). The New York Times, 19-10-2008. ISSN: 0362-4331 [Consulta: 17 març 2018].
* ↑ Langer de Ramirez, Lori «The Amazing Case of El Biblioburro - Language Magazine» (en anglès). Language Magazine, 22-11-2017 [Consulta: 17 març 2018].
* 1 2 3 Ebonne, Ruffins. «Teaching kids to read from the back of a burro» (en anglès). CNN, 26-02-2010. [Consulta: 19 març 2018].
* 1 2 «Biblioburro: The Donkey Library» (en anglès). PBS. Arxivat de l'original el 19 de març 2018. [Consulta: 19 març 2018].
* 1 2 3 Reel, Monte «A Four-Legged Drive To Help Rural Readers» (en anglès). Washington Post, 05-09-2005. ISSN: 0190-8286.

## Enllaços externs

* Biblioburro, the donkey library (anglès)
# Estratònic

Estratònic és el nom dels següents personatges:
* Estratònic d'Atenes, músic atenenc (s. IV aC).
* Estratònic de Pèrgam, metge grec (s. II dC).
* Estratònic (artista), artista grec (s. III aC).
# Canino (Viterbo)

Canino és una localitat italiana de la província de Viterbo, regió de Laci, amb 5292 habitants.

## Evolució demogràfica

* Gràfica d'evolució demográfica de Canino entre 1861 i 2001

## Referències

* ↑ «Dato Istat». Arxivat de l'original el 2018-07-16. [Consulta: 10 abril 2020].
# Cal Frare (Vilobí d'Onyar)

Cal Frare és un edifici del municipi de Vilobí d'Onyar (Selva). De l'edifici original només en resta la façana principal, avui convertida en lateral, que era de dues plantes amb vessants a laterals i cornisa catalana d'una filada de teules. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

En la construcció primitiva hi havia tres portals, actualment reconvertits en finestres, corresponents als tres habitatges. La porta de l'esquerra és quadrangular amb llinda monolítica, la central és del mateix estil, porta inscrita la data de 1578, que correspon a la part més antiga i la de la dreta és amb impostes i porta la inscripció a la llinda de «1663 MIQUEL FONLLEDOSA». Les finestres del pis superior són totes quadrangulars però també corresponen a èpoques diferents. La central té un motiu ornamental de fulla de roure i la data de 1784 i a la de la dreta es llegeix "MIQUEL FETA PER ANY 1636".
L'element més destacable d'aquesta casa és el rellotge de sol de pedra gravada que porta la inscripció "MIQUEL FOTLLEDOSA ANY 1665", situal a l'angle de la façana principal. L'edifici s'ha ampliat notablement per la part posterior i l'interior ha estat totalment refet en els últims anys i no conserva ni l'estructura ni els elements originals.

## Història

Segons consta en una inscripció sobre la llinda, aquest conjunt va ser construït el 1577. Fou comprat per la família Fotlledosa, la qual va unificar les tres cases de què hi constava. És una de les cases més antigues i importants de l'antic nucli de Sant Dalmai que havia arribat a tenir tres masovers: cal Frare, cal Rei i cal Carter Cec. Cal Frare, cal Sabater i la Rectoria de Sant Dalmai són les úniques cases d'aquesta zona que han sobreviscut al pas del temps, ja que can Mangol, can Barretàs i cal Ferrer Nou ja han desaparegut. L'última reforma de l'interior i de les façanes data de l'any 1998.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Cal Frare». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 octubre 2014].
# Eleccions generals de l'Uruguai de 1942

Les eleccions generals de l'Uruguai de 1942 es van celebrar el diumenge 29 de novembre del 1942, en una primera i única volta, amb la intenció d'escollir un nou president de la República Oriental de l'Uruguai, càrrec que, fins a la data, ocupava el militar Alfredo Baldomir Ferrari, en guanyar les eleccions del 1938 al costat del francouruguaià César Charlone. També, segons aquest sistema, es van presentar els candidats a intendents municipals pels seus respectius departaments.
D'acord amb la Constitució del 1942, es van votar els càrrecs de president i de vicepresident. Va triomfar novament el Partit Colorado amb la fórmula de Juan José de Amézaga - Alberto Guani, que va assumir l'1 de març de 1943. Juntament amb l'elecció del cap d'Estat, també es van votar els càrrecs de senador i de diputat. Cal destacar que van ser les primeres eleccions amb dones elegides per ocupar un càrrec al parlament.

## Candidats

Els candidats presidencials d'aquest any van ser:
* Pel PC: Juan José de Amézaga - Alberto Guani (fórmula guanyadora); Eduardo Blanco Acevedo - Carlos Vilaró Rubio; i Eugenio Lagarmilla - Carlos Oneto y Viana.
* Pel PN: Luis Alberto de Herrera - Roberto Berro.
* Pel PNI: Martín C. Martínez - Arturo Lussich.
* Pel PCU: Eugenio Gómez - Julia Arévalo de Roche.
* Per l'UCU: Joaquín Secco Illa - Hugo Antuña.
* Pel PSU: Emilio Frugoni - Ulises Riestra.
* Per LC: Domingo Tortelli - Luis Pagani Simón.

## Referències

* ↑ (castellà) Fulles de votació de 1942

## Enllaços externs

* Selecció de candidats presidencials a l'Uruguai (en anglès; vegeu taules al final)
Eleccions a l'Uruguai :
# Alfredo Dinale

Alfredo Dinale (Marostica, Vèneto, 11 de març de 1900 - Vicenza, 2 de desembre de 1976) va ser un ciclista italià que fou professional entre 1924 i 1937. Durant la seva carrera combinà la carretera amb la pista.
Abans de passar al professionalisme va prendre part en els Jocs Olímpics de París de 1924, on guanyà la medalla d'or en la prova de persecució per equips, fent equip amb Angelo de Martini, Francesco Zucchetti i Aleardo Menegazzi. Als 50 quilòmetres fou sisè.
Com a professional destaquen dues victòries d'etapa al Giro d'Itàlia de 1929 i la Coppa Bernocchi de 1924.

## Palmarès

* 1924
** Medalla d'or als Jocs Olímpics de París en persecució per equips
** 1r a la Coppa Bernocchi
* 1929
** 1r als Sis dies de Dortmund (amb Karl Göbel)
** Vencedor de 2 etapes del Giro d'Itàlia
* 1930
** 1r al Premi Dupré-Lapize (amb Learco Guerra)
* 1931
** 1r als Sis dies de París (amb Pietro Linari)
** 1r als Sis dies de Frankfurt (amb Karl Göbel)

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1928. 19è de la classificació general
* 1929. 40è de la classificació general. Vencedor de 2 etapes
* 1930. 29è de la classificació general

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Alfredo Dinale». [Consulta: 30 gener 2022].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Storia di Alfredo Dinale» (en italià). [Consulta: 30 gener 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa d'Alfredo Dinale a sitiodeciclismo.net
# Auvernier

Auvernier és un antic municipi suís del cantó de Neuchâtel, situat al districte de Boudry. A partir de l'1 de gener de 2013, es fusiona amb Bôle i Colombier en el municipi nou Milvignes.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].

## Enllaços externs

* Auvernier en el Diccionari históric de Suïssa: en alemany en francès i en italià
# Cnesterodon holopteros

Cnesterodon holopteros és un peix de la família dels pecílids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Uruguai

## Referències

* ↑ BioLib (anglès) i (txec)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Lucinda P.H.F., Litz T. & R. Recuero: Cnesterodon holopteros (Cyprinodontiformes : Poeciliidae : Poeciliinae), a new species from the Republic of Uruguay. Zootaxa 1350 : 21-31. Any 2006.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* ZOOTAXA (anglès)
# Els tres mosqueters (pel·lícula de 1935)

Els tres mosqueters (títol original en anglès: The Three Musketeers) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Rowland V. Lee. La pel·lícula va ser produïda i distribuïda per RKO Radio Pictures. El film, estrenat el 7 octubre de 1935, va sortir a les sales cinematogràfiques dels EUA l'1 de novembre de 1935.

## Argument

D'Artagnan entra a formar part de l'equip especial de vigilància de Lluís XIV. Entre els soldats fa amistat amb Aramis, Athos i Porthos i així comencen les seves aventures contra els prepotents i els enemics del rei. Efectivament poc temps després a D'Artagnan li encarrega el Cardenal Richelieu de descobrir si entre la mare del Rei i el comte de Buckingham hi ha una relació amorosa.

## Repartiment

* Walter Abel: D'Artagnan
* Ian Keith: El Comte de Rochefort
* Margot Grahame: Milady de Winter
* Paul Lukas: Athos
* Moroni Olsen: Porthos
* Onslow Stevens: Aramis
* Heather Angel: Constance Bonacieux
* Rosamond Pinchot: La Reina Anna d'Espanya
* John Qualen: Planchet
* Murray Kinnell: Bernajou
* Nigel De Brulier: El Cardenal Richelieu
* Lumsden Hare: El Capità de Treville
* Miles Mander: El Rei Lluís XIII de França
* Ralph Forbes: El Duc de Buckingham
* Lucille Ball (no surt als crèdits): Una figurant
* Lionel Belmore (no surt als crèdits): Propietari

## Notes

* ↑ Viquipèdia:Traducció de noms#Cultura > Obres de teatre i pel·lícules: «Les pel·lícules basades en un llibre que ha estat traduït al català, però la pel·lícula encara no, es pot utilitzar el títol del llibre».

## Referències

* ↑ «The Three Musketeers». The New York Times.
# Alfredo Costa Monteiro

Alfredo Costa Monteiro (Porto, 1964) és un artista portuguès establert a Barcelona.
Resident a Barcelona des de 1992, l'artista portuguès Alfredo Costa Monteiro ha portat a terme una activitat múltiple que abraça instal·lacions, poesia sonora/visual i so. La majoria de les seves obres, sovint de factura domèstica, tenen en comú un interès pels processos inestables. Des de 2001, col·labora amb nombrosos artistes espanyols i estrangers. Té una extensa discografia en solo i amb diferents formacions.

## Referències

* ↑ «John Cage. Sons en llibertat». Web. Arts Santa Mònica, 2012. [Consulta: 27 gener 2013].
# Barraca del camí del Mas Roig XII

La Barraca del camí del Mas Roig XII és una obra del Pla de Santa Maria (Alt Camp) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una barraca de planta rectangular, associada a una cisterna i orientada al sud. La coberta és de pedruscall i té un paravents amb una menjadora a la seva esquerra. Està aixecada al damunt d'un rocall.
El seu interior és rectangular i mesura 1'50m de fondària i 2'34m d'amplada. S'observa una menjadora, un cocó i una fornícula. Està coberta amb una cúpula que tanca amb lloses col·locades en angle. L'alçada màxima és de 2'45m.

## Referències

* 1 2 «Barraca del camí del Mas Roig XII». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 agost 2018].
# Conjunt no numerable

Un conjunt no numerable és un conjunt que no pot ser enumerat, és a dir, un conjunt tal que no existeix una funció exhaustiva del conjunt dels nombres naturals a eixe conjunt. És a dir, un conjunt $A$ és no numerable si no existeix cap funció f tal que:
   $f:\mathbb {N} \to A\quad \land \quad f:{\mbox{suprajectiva}}$
L'argument diagonal de Cantor és una demostració senzilla que existeixen conjunts infinits que no són numerables.

## Caracteritzacions alternatives

* Un conjunt $A$ és no numerable si no existeix una funció injectiva:$f:A\to \mathbb {N}$
* Un conjunt $A$ és no numerable si el seu cardinal és major que Àlef-zero:${\mbox{card}}(A)>\aleph _{0}$

## Exemples

* L'exemple més conegut d'un conjunt incomptable és el conjunt $\mathbb {R}$ de tots els nombres reals; L'argument diagonal de Cantor mostra que aquest conjunt és incomptable. La tècnica de prova de diagonalització també es pot utilitzar per demostrar que diversos altres conjunts són innombrables, com ara el conjunt de totes les seqüències infinites de nombres naturals i el conjunt de tots els subconjunts del conjunt de nombres naturals. La cardinalitat de R se sol anomenar cardinalitat del continu i es denota amb ${\mathfrak {c}}$, o $2^{\aleph _{0}}$, o $\beth _{1}$. En general, tot interval de nombres reals no és numerable.
* El conjunt dels nombres irracionals no és numerable.
* El conjunt de Cantor és un conjunt totalment discontinu i no numerable.
* El conjunt de tots els subconjunts de nombres naturals, anomenat conjunt potència d'$\mathbb {N}$ és un conjunt no numerable.

## Referències

* ↑ Weisstein, Eric W. «Uncountably Infinite» (en anglès). mathworld.wolfram.com. [Consulta: 5 setembre 2020].
* ↑ «Comprehensive List of Set Theory Symbols» (en anglès americà). Math Vault, 11-04-2020. [Consulta: 5 setembre 2020].
# Bentheim-Tecklenburg-Rheda

Bentheim-Tecklenburg-Rheda fou una branca o línia dels comtes de Bentheim formada per l'antiga senyoria de Rheda. La senyoria fou reconeguda al segle XII i la dinastia senyorial de Rheda s'havia extingit poc després amb la mort de Widukind de Rheda a la tercera croada vers 1190, passant l'herència al comte Bernat II de Lippe; el seu successor, Herman II, va establir la seva capital al castell de Rheda; a la mort de Bernat V sense hereu directe el 1364, els dominis de Lippe van passar al seu germà Simó III, però la senyoria de Rheda fou ocupada pel gendre de Bernat V, Otó VI de Bentheim-Tecklenburg. El comtat de Tecklenburg amb Rheda va passar a Bentheim-Steinfurt fins a la mort d'Arnold III el 1606 quan es van repartir els dominis entre els fills, formant-se la línia Bentheim-Tecklemburg-Rheda, reduïda de fet a Rheda per la compra de Tecklenburg per Prússia el 1707.

## Bentheim-Tecklenburg-Rheda

* Adolf 1606-1625
* Moritz 1625-1674
* Joan Adolf 1674-1701
* Frederic Moritz 1701-1710 (venda de Tecklenburg a Prússia 1707)
* Moritz Casimir I 1710-1768
* Moritz Casimir II 1768-1805
* Emil (primer príncep mediatitzat 1817) 1805-1806 (+ 1837)
* A Prússia 1806

## Referències

* ↑ «Germany A-E». Arxivat de l'original el 2019-09-26. [Consulta: 27 abril 2019].
# Eurojet

Eurojet és un consorci europeu integrat per diferents companyies.
Liderada pel grup anglès Rolls-Royce, aquest grup va dur a terme el turboreactor EJ200, que equipa a l'Eurofighter Typhoon.
El 1986 es va formar el consorci, que està format per les companyies següents : Rolls-Royce (Regne Unit), amb un 33% del desenvolupament i un 34,5% de la producció. MTU Aero Engines (Alemanya), amb el 33% desenvolupament i el 30% producció. Avio (Itàlia), amb el 21% desenvolupament i 19,5% producció i Industria de Turbo Propulsores S.A. (Espanya), amb seu a Madrid, amb el 13% i 16% respectivament. El desembre del 2006, ja havien completat la primera fase de fabricació, amb l'entrega de 363 turboreactors.
En aquest període el mateix consorci va constituir Eurojet Gmbh per a gestionar la producció i el suport de manteniment i vendes de l'EJ200.
Sembla que hi ha nous projectes de nous turboreactors com el EJ230 de 112 a 116 kN d'empenta, una altra versió sense post cremador d'uns 60 kN.

## Vegeu també

* Industria de Turbo Propulsores
* Turboreactor de post combustió
* Llista de motors d'aviació fabricats a Espanya
* Eurojet EJ200

## Referències

* ↑ EUROJET EJ200 (castellà)
* ↑ Miguel Vidal, Ricard. El Motor de Aviación de la A a la Z. Barcelona: L'Aeroteca, 2008, p. 40. ISBN 84-612-7902-6.

## Bibliografia

* Miguel Vidal, Ricard. El Motor de Aviación de la A a la Z. Barcelona: L'Aeroteca, 2008. ISBN 84-612-7902-6.
# Cantó de Plélan-le-Petit

El cantó de Plélan-le-Petit (bretó Kanton Plelann-Vihan) és una divisió administrativa francesa situat al departament de Costes del Nord a la regió de Bretanya.

## Composició

El cantó aplega 9 comunes :
| Nom bretó | Nom francès | Nom gal·ló |
| Lannandeg | La Landec | Lalandéc |
| Langadiarn | Languédias | --- |
| Plelann-Vihan | Plélan-le-Petit | Plélan |
| Ploareg | Plorec-sur-Arguenon | --- |
| Sant-Maodez | Saint-Maudez | --- |
| Sant-Melar | Saint-Méloir-des-Bois | --- |
| Sant-Mikael-Plelann | Saint-Michel-de-Plélan | --- |
| Trebêran | Trébédan | --- |
| Gwilde-Gwengalon | Vildé-Guingalan | Vildéu-Gengalan |

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit | Qualitat |
| 2004- | Prosper Besnard | Divers gauche | |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Enllaços externs

* Resultats de les eleccions cantonals de 2007
# Els tres mosqueters (pel·lícula de 1948)

Els tres mosqueters (títol original en anglès, The Three Musketeers) és una pel·lícula de 1948 dirigida per George Sidney, escrita per Robert Ardrey, i protagonitzada per Gene Kelly i Lana Turner. És una adaptació cinematogràfica en Technicolor de la clàssica novel·la de 1844 Els tres mosqueters d'Alexandre Dumas. S'ha doblat al català.

## Referències

* ↑ "In Hollywood" by Bob Thomas, The Brownsville Herald, August 22, 1947, p. 5
* ↑ «AFI's 100 Years...100 Heroes & Villains Nominees». [Consulta: 6 agost 2016].
* ↑ «Fitxa de doblatge Els Tres Mosqueters (1948)». [Consulta: 27 juny 2024].
* ↑ «Els tres mosqueters». ésAdir. [Consulta: 27 juny 2024].