OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tuc de Fontana de Vielha

El Tuc de Fontana de Vielha és una muntanya de 2.581 m d'altitud, amb una prominència de 72 m, que es troba a la capçalera de la Noguera Ribagorçana, entre els municipis de Vielha e Mijaran, a la comarca de la Vall d'Aran i Montanui a la Ribagorça.

## Referències

* ↑ Geògraf Salvador Llobet Edicions Cartogràfiques. Val d'Aran, Esc. 1:40.000. 1a edició. Granollers: Editorial Alpina, 2001. ISBN 84-8090-048-2.
* 1 2 Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
# Taula de desviaments

Una taula de desviaments , en navegació marítima o aèria, és una taula que registra el desviament d'agulla pel que fa al nord magnètic que experimenta el compàs de bord als diferents rumbs, a causa del magnetisme propi del vaixell o aeronau. Cada vaixell té camps magnètics propis causa de la presència en ell de masses de ferro (el mateix buc i els motors, entre altres) i de circuits elèctrics.
Abans d'elaborar la taula, un tècnic haurà intentat compensar l'agulla posant imants al costat de la bitàcola. Quedaran finalment desviaments residuals, que són els que es reflecteixen a la taula. La taula indica els desviaments a cada rumb, en increments de 10 o més graus. Com més baix sigui l'increment, més precisa serà la taula. El desviament pot ser negatiu (desviament cap a l'oest) o positiu (desviament cap a l'est).

## Utilització en navegació

En navegació, per conèixer la ubicació del nord geogràfic o veritable, el navegant de sumar el desviament d'agulla (Δ) al rumb al qual està navegant, a la declinació magnètica (dm) pròpia del lloc (que figurarà en la carta, i obtenir així la correcció total (Ct): dm+Δ = Ct . a continuació farà servir la dada de la correcció total per conèixer el seu rumb veritable o la demora veritable d'un objecte a terra.

## Vegeu també

* Desviament d'agulla
* Compàs nàutic
# Assassinat de Giulio Regeni

Giulio Regeni (pronunciació italiana: [dʒuːljo redʒɛːni]; Trieste, 15 de gener de 1988 - desaparegut el 25 de gener de 2016) va ser un investigador italià de 28 anys d'edat de la Universitat de Cambridge que va ser segrestat i torturat fins a la mort al Caire. Regeni era estudiant de doctorat al Girton College de Cambridge, investigava els sindicats independents d'Egipte, decisius en la caiguda del dictador Hosni Mubàrak, i era un exempleat de la consultora internacional Oxford Analytica. Va créixer a Fiumicello, a la província d'Udine, al nord-est d'Itàlia. El 3 de febrer, nou dies després de la seva desaparició i cinquè aniversari del començament de la Primavera Àrab egípcia, el seu cos sense vida va ser trobat en un voral als afores del Caire.

## Esdeveniments

Les condicions en què va ser trobat el seu cos indiquen que el jove va ser sotmès a tortures, amb diverses costelles trencades, múltiples ferides punxants, cremades de cigarreta a tot el cos, cops i descàrregues electroestàtiques als genitals. La policia egípcia, negant l'evidència de les tortures, va dir que el jove havia mort en un accident de trànsit i que les ungles les hi havien tret en fer l'autòpsia. Davant d'unes explicacions tan inversemblants, es va posar en marxa la campanya Verità per a Giulio, amb un ampli suport popular.
L'agència Reuters va aportar testimonis que Regeni va ser segrestat arran del seu treball de recerca acadèmica sobre el moviment sindical que s'oposava a el règim del president Abdelfatah al-Sisi. Arran de les proves, es van reiterar les acusacions contra el major Majdi Ibrahim Abdel-A l'Sharif, el capità Osan Helmy i tres agents més dels serveis secrets d'Egipte.
L'octubre de 2021 es va encetar a Roma el judici de quatre agents de la policia egípcia in absentia, acusats d'estar implicats en l'assassinat de Giulio Regeni.

## Referències

* ↑ «Regeni, i documenti fatti ritrovare dalla polizia egiziana» (en italià), 24-03-2016. [Consulta: 12 juny 2023].
* ↑ Stoppoloni, Alessandro. «Set anys sense respostes a la mort de Giulio Regeni a Egipte». Directa, 09-06-2023. [Consulta: 12 juny 2023].
* 1 2 Pusteria, Michela; Palazzi, Franco. «Giulio Regeni: la memoria del cuerpo» (en castellà). El Salto, 03-02-2019. [Consulta: 12 juny 2023].
* ↑ «El estudiante italiano hallado muerto en El Cairo sufrió brutales torturas» (en castellà), 13-02-2016. [Consulta: 24 juny 2020].
* ↑ Sidera, Alba. «Veritat per a Giulio». El Punt Avui, 07-05-2016. [Consulta: 12 juny 2023].
* ↑ «Meurtre de Giulio Regeni: le procès de quatre policiers égyptiens suspendu sine die» (en francès), 14-10-2021. [Consulta: 12 juny 2023].
# Pertsevita-(OH)

La pertsevita-(OH) és un mineral de la classe dels borats. Rep el seu nom de Nikolai Nikolayevich Pertsev (1930-) pel seu treball en els minerals borats, més el sufix -(OH) en ser una espècie amb el grup hidroxil dominant.

## Característiques

La pertsevita-(OH) és un borat de fórmula química Mg₂(BO₃)(OH). Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2009. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. Es troba en forma de grans fracturats de fins a 1 mil·límetre de mida.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la pertsevita-(OH) pertany a «06.AB: borats amb anions addicionals; 1(D) + OH, etc.» juntament amb els següents minerals: hambergita, berborita, jeremejevita, warwickita, yuanfuliïta, karlita, azoproïta, bonaccordita, fredrikssonita, ludwigita, vonsenita, pinakiolita, blatterita, chestermanita, ortopinakiolita, takeuchiïta, hulsita, magnesiohulsita, aluminomagnesiohulsita, fluoborita, hidroxilborita, shabynita, wightmanita, gaudefroyita, sakhaïta, harkerita, pertsevita-(F), jacquesdietrichita i painita.

## Formació i jaciments

Es troba en skarn de magnesi de ludwigita-kotoïta. Va ser descoberta al jaciment de bor de Snezhnoe, al rierol Izvestkovyi, a la conca del riu Dogdo, a Sakhà (Rússia), on sol trobar-se associada a altres minerals com: szaibelyita, esfalerita, sakhaïta, ludwigita, kotoïta, hidroxilclinohumita, goethita, forsterita, clinohumita, condrodita, calcita i azoproïta. Només ha estat descrita a un altre indret, també a Rússia, al dipòsit de Gonochan, al krai de Khabàrovsk.

## Referències

* ↑ «Pertsevite-(OH)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 3 juny 2017].
# Pont de Carles

El pont de Carles (Karlův most) és un pont al Vltava a la ciutat de Praga a Txèquia, entre el barri de Malá Strana i el nucli antic. És el pont més antic de la ciutat i està on abans hi havia el pont de Judit, destruït el 1342 per una inundació. Els ciutadans l'anomenaven pont de pedra (Kamenný most) o pont de Praga. Això no obstant, des de l'any 1870 aquest pont és conegut a pont de Carles.
Aquest nom li fou atorgat pel fet que Carles IV en va ordenar la construcció, l'any 1357. Carles IV és conegut a Praga gràcies a l'empenta que va donar a la ciutat durant el segle xiv. Jan Ottl va començar la construcció i va ser acabada per Peter Parler, que el va acabar cap a l'any 1400. Parler també va treballar en la construcció de la capella de Sant Wenceslau dins de la catedral de Sant Vit.
A ambdós extrems del pont hi ha dues torres, l'una a l'entrada del barri de Malá Strana i l'altra al cantó del nucli antic. Entre els 515 metres de llargada i 10 m d'amplada, hi ha trenta escultures de sants que van ser col·locades entre els anys 1683 i 1928. En l'actualitat, l'estàtua més popular és la del sant patró del país, sant Joan Nepomucè. Aquest sant és famós perquè va ser llençat pel pont l'any 1393 per Venceslau IV. La llegenda explica que qui refregui el sant tornarà a Praga. La majoria de les estàtues al pont són còpies, perquè les originals es troben al Vysehrad i al Lapidarium. No solament les estàtues fan aquest pont especial, sinó mants músics, pintors i venedors de productes fets a mà fan màgic aquest indret.

## Galeria

* El pont de Carles i la ciutat vella de Praga
* El pont de Carles vist des de la Petřínská rozhledna - torre d'observació

## Referències

* ↑ Narguet, Guillaume. «Le « Pont du cerf » à Písek et le Pont Charles, les deux plus vieux ponts tchèques existants (3e partie)» (en francès). Czech Radio, 28-07-2007. [Consulta: 23 gener 2024].
# Depmeierita

La depmeierita és un mineral de la classe dels silicats que pertany al grup de la cancrinita. Va ser anomenada en honor del cristal·lògraf i mineralogista alemany Wulf Helmut Heinz Depmeier, catedràtic de mineralogia i cristal·lografia de la Universitat Christian-Albrechts de Kiel. És un conegut especialista en la química dels cristalls de la família de minerals de la sodalita-cancrinita i dels compostos sintètics que hi estan relacionats estructuralment.

## Característiques

La depmeierita és un tectosilicat de fórmula química Na₈[Al₆Si₆O$_{24}$](PO₄,CO₃)$_{1-x}$·3H₂O (x<0.5). Cristal·litza en el sistema hexagonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la depmeierita pertany a «09.FB - Tectosilicats sense H₂O zeolítica amb anions addicionals» juntament amb els següents minerals: afghanita, bystrita, cancrinita, cancrisilita, davyna, franzinita, giuseppettita, hidroxicancrinita, liottita, microsommita, pitiglianoïta, quadridavyna, sacrofanita, tounkita, vishnevita, marinellita, farneseïta, alloriïta, fantappieïta, cianoxalita, balliranoïta, carbobystrita, kircherita, bicchulita, danalita, genthelvita, haüyna, helvina, kamaishilita, lazurita, noseana, sodalita, tsaregorodtsevita, tugtupita, marialita, meionita i silvialita.

## Formació i jaciments

La depmeierita va ser descoberta al mont Karnasurt, al massís de Lovozero (Península de Kola, óblast de Múrmansk, Districte Federal del Nord-oest, Rússia). També ha estat descrita a Avairon (Occitània).

## Referències

* 1 2 «Depmeierite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
# Kitty Hawk

Kitty Hawk és un poble del Comtat de Dare a l'estat de Carolina del Nord dels Estats Units. Tenia una població de 2.991 habitants al cens de l'any 2000. Va ser fundada a principi del segle xviii amb el nom de Chickahawk. És a una la latitud aproximada a la de Gibraltar.
Kitty Hawk és famosa perquè els germans Wright de Dayton, Ohio van escollir un lloc pròxim a la vila per fer el seu primer vol en aeroplà amb motor (un flyer) el 17 de desembre de 1903. El lloc estava a sis quilòmetres al sud, a les dunes litorals conegudes com a Kill Devil Hills, i era un lloc ideal per tenir un vent constant i no estar freqüentat per la gent. Kill Devil Hills és doncs el lloc real on es va fer el primer vol controlat amb motor i no pas Kitty Hawk, però com Kill Devil Hills no tenia oficina de telègrafs va ser des de Kitty Hawk on els germans Wright enviaren la notícia del seu èxit a la seva família a Dayton.
Porten el nom de Kitty Hawk les aeronaus USS Kitty Hawk (CV-63) el bombarder B-2 Spirit, el vaixell transportador USS Kitty Hawk (AKV-1) i el mòdul de comandament de l'Apollo 14.

## Referències

* ↑ (anglès) "Cercador d'Informació Estatunidenc" Arxivat 2010-03-20 a Wayback Machine.. Oficina del Cens dels Estats Units. Obtingut 17/12/2010.
* ↑ «Telegram from Orville Wright in Kitty Hawk, North Carolina, to His Father Announcing Four Successful Flights, 1903 December 17», 17-12-1903. [Consulta: 21 juliol 2013].
* ↑ Harland, David Michael. Exploring the Moon: The Apollo Expedition (en anglès). Springer Praxis Books, 2008, p.238. ISBN 978-0-387-74638-8.

## Enllaços externs

* Kitty Hawk - Lloc web oficial
# Tuc de Contesa (Vielha e Mijaran)

El Tuc de Contesa és una muntanya de 2.780 metres que es troba entre els municipis de Vilaller, a la comarca de l'Alta Ribagorça i de Vielha e Mijaran, a la comarca de la Vall d'Aran.
Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC

## Referències

* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 16 juliol 2022].
* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Aulus Pompeu Bitínic

Aulus Pompeu Bitínic (llatí: Aulus Pompeius Bithynicus) va ser un magistrat romà. Formava part de la gens Pompeia, una antiga família romana d'origen plebeu.
Era fill de Quint Pompeu Bitínic. L'any 44 aC era pretor de Sicília i sembla que era favorable al partit que governava Roma, però aquest partit no se'n fiava, per la qual cosa Aule va demanar protecció a Ciceró que aquest li va prometre. Va rebutjar a Sext Pompeu que es volia apoderar de Messana, però després li va permetre ocupar-la amb la condició de repartir-se entre ambdós el govern de l'illa. Sext va acceptar però una mica després el va fer matar.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 490.
# Pertoldita

La pertoldita és un mineral de la classe dels òxids. Rep el nom en honor del Dr. Zdeněk Pertold (Praga, Txèquia, 22 de desembre de 1933 – 25 d'octubre de 2020), professor de geologia econòmica del Departament de Geoquímica, Mineralogia i Recursos Minerals de la Facultat de Ciències de la Universitat Charles de Praga.

## Característiques

La pertoldita és un òxid de fórmula química GeO₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2021, sent publicada en el mes de novembre de 2022. Cristal·litza en el sistema trigonal.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del departament de mineralogia i petrologia del Museu Nacional de Praga, a la República Txeca, amb el número de catàleg: p1p 31/2021.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina de carbó Kateřina, situada a la localitat de Radvanice del districte de Trutnov (Regió de Hradec Králové, República Txeca). Aquesta mina txeca és l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Pertoldite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 juny 2022].
* ↑ Žáček, V.; Škoda, R.; Laufek, F.; Sejkora, J.; Haifler, J. «Pertoldite, trigonal GeO2, the germanium analog of α-quartz: a new mineral from Radvanice, Czech Republic». Journal of Geosciences, 28-11-2022, pàg. 243–251. DOI: DOI: 10.3190/jgeosci.355 [Consulta: 4 abril 2023].
# Antonio Cominges

Antonio de Cominges Tapias (Vigo, 24 de juliol de 1897-ibídem, 27 de gener de 1987) va ser un arquitecte espanyol. Es va llicenciar a Madrid el 1924 i va treballar de professor a l'Escola d'Arts i Oficis de Vigo des de 1927 fins a 1967. Va ser arquitecte municipal a Santiago de Compostel·la de 1930 a 1931 i després va treballar a Vigo. El seu estil va estar influenciat per Manuel Gómez Román i Antonio Palacios. Entre les seves obres destacades s'inclouen l'Hotel Compostela, a Santiago de Compostel·la (1930) i l'Escola Naval de Marín.

## Referències

* ↑ Necrolóxica no xornal ABC
* ↑ "Entre ladrillos y adoquines" Faro de Vigo, 21 de julio de 2013.
# Portada/article desembre 7
## Petrus Christus

Petrus Christus (Baarle-Hertog, ca. 1410/1415 – Bruges, 1472/1473) fou un pintor de l'escola dels primitius flamencs, actiu a Bruges des de 1444. Els temes de la seva obra se situen dins de les obres religioses i profanes. Tot i ser considerat un seguidor de l'estil de Jan van Eyck, no va coincidir amb ell a Bruges, on va arribar després de 1441, data de la mort del mestre.
L'obra de Christus pren com a fonts, entre d'altres, Robert Campin i Roger van der Weyden, si bé el seu gran inspirador va ser Jan van Eyck, de qui va mantenir l'espai i el volum mentre restava importància a la continuïtat rítmica i la precisió lineal. Va fer servir un llenguatge més planer i casolà, assequible per a aquells que, com ell, provenien del nord menys desenvolupat.
# Deportació dels calmucs de 1943

La deportació dels calmucs va tenir lloc a la darreria de desembre de 1943 a la Unio Soviética. La població sencera de Calmúquia (República Socialista Soviètica Autònoma dels Calmucs), uns 93.139 individus, fou carregada en 46 vagons de ferrocarril i transportada a diverses poblacions de Sibèria: Krai de l'Altai, Krai de Krasnoiarsk, Óblast d'Omsk, i Óblast de Novossibirsk. Era una represàlia per una suposada col·laboració amb els feixistes, però de fet era un pretext per una mena de neteja ètnica en el marc de la russificació planificada per Stalin. Hi arribarien 81.673 calmucs, d'ells 32.997 nens. El 1946 es van veure reduïts a 70.360 individus.
Els fou permès de retornar el 1956, però molts havien mort durant l'exili.

## Referències

* ↑ Saunders, Alexandr M. The punished peoples: The deportation and fate of Soviet minorities at the end of the Second World War [Els pobles castigats: la deportació i el destí de les minories soviètiques al final de la Segona Guerra Mundial] (en anglès), 1978, p. xiv-238.
* ↑ Kreindler, Isabelle «The Soviet Deported Nationalities: A Summary and an Update». Soviet Studies, 38, 3, 1986, pàg. 387–405. ISSN: 0038-5859.
* ↑ Baranova, Vlada. «Deportation and Language Identity in Kalmykia». A: Endangered Languages and History: Proceedings of the Conference FEL XIII, 24-26 September 2009, Khorog, Tajikistan. H. Elnazarov, N. Ostler (eds.), 2009.
# Kingui

Kingui és una regió de Mali situada a l'entorn de Nioro. Anteriorment fou el nom d'un regne.
Segons la tradició oral mandenkà la fundació del regne de Kingui fou al segle VII. Aquest regne fou també conegut pel nom de la seva capital, Diarra. Els soninkes ocupaven la regió; el fundador de la ciutat de Diarra, Mana Maga Niakaté, va fer un sacrifici per la salut del seu germà petit, i després es va curar la ferida que s'havia infringit en un lloc que es va dir Diarra (en soninke "Curar") que va esdevenir la ciutat. El regne va existir com estat independent des de vers el 650 fins al 1100 i fou regit per la família Niakaté le Missirbe d'ètnia soninke.
Més tard Soumaoro Kanté, vingut de Mandé, va conquerir el país que va passar a ser part del regne de Sosso o Kaniaga. Al segle xiv els Niakate foren deposats i va pujar al poder el primer rei de la dinastia dels Diawara, Daman Guilé Diawara que va regnar de 1335 a 1385, sent l'ancestre de la dinastia i un dels companys de Sundiata Keita, fundador de l'Imperi de Mali. Els fills i nets de Daman Guilé van governar successivament el regne. Els Niakaté, dirigits per Sériba, es van refugiar més al sud on un soninke de nom Bamba Sanogo els va oferir asil. Bamba Sanogo fou el fundador de Bamako.
Amb els Diawara, el Kingui va passar a l'Imperi de Mali i després a l'Imperi Songhai. Ndama Diouma Diawara, encara regnava a Kingui (1831-1843) quan va passar per la regió el explorador escocès Mungo Park. En els anys següents els Diawara van haver de fer front als atacs dels marabuts tuculors del Futa Toro i després d'al-Hadjdj Umar.
Biranté Karounga Diawara, rei de Kingui, va intentar evitar la imposició de l'islam, però el seu fill va haver d'accedir i es va fer musulmà junt amb diversos clans, però amb la resistència de la població que no volia abandonar la religió tradicional. Finalment Biranté Karounga es va rebel·lar però no va tenir suport i va haver de fugir al país dels bambares massassis de Kaarta del clan Coulibaly.
Diawares i Coulibalys van lluitar ara junts contra Umar. Karounga després va acabar fugint amb els Camara Kakolo, a la vila de Bassaka; els camara refusaven també adherir-se a l'islam i van lluitar contra Umar. Finalment foren també vençuts i el 31 de maig de 1860 el rei Diawara fou fet presoner i executat. El regne de Kingi fou abolit i Umar va fer construir una fortalesa a Nioro (i dues més a Kuniakoro i Diala).
Més tard Ahmadu, fill d'Umar, va establir un regne feudatari a Kingui (amb seu a Nioro) que fou confiat a Moult Aga, amb supervisió sobre els altres reis tributaris de Kaarta. El desembre de 1890 els franceses van ocupar el país.

## Referències

* El regne de Diarra o Kingui
# Torre de Bell-lloc

La torre de Bell-lloc fou una construcció situada en territori de l'actual barri de Sant Andreu del Palomar de Barcelona, actualment desapareguda.

## Història

De possible origen romà i vinculada a la centuriació del territori, documentalment és coneguda la vinculació de l'edifici defensiu medieval a la custòdia del proper Rec Comtal, restant alhora ubicat al peu de l'antiga Strata Subteriora, possiblement on actualment hi ha unes instal·lacions d'Hidroelèctrica de Catalunya (ENDESA).
Es coneix que la torre estava assentada sobre una vil·la romana, malgrat que no hi ha restes arqueològiques que ho justifiquin. L'actual alteració de part del traçat del Rec Comtal per diverses obres permet fixar-ne la hipotètica situació. Potser aprofitada estructuralment en moments posteriors, es podria considerar com a hipòtesi de treball que l'antiga fortificació es transformà en la coneguda Can Vinyes, explotació agrària que perdurà fins a la construcció de les casernes de Sant Andreu en el primer terç del segle xx.

## Referències

* 1 2 «Torre de Bell-lloc». Carta Arqueològica de Barcelona. Servei d'Arqueologia de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS).

## Bibliografia

* Granados García, Josep Oriol «Relació d'edificis d'interés històric i de jaciments arqueològics. Sant Andreu (zona de nova ordenació)». Annex 5: Modificació del PGM al sector de Sant Andreu-Sagrera. Reordenació urbanística del corredor ferroviari del Clot-Sagrera-Sant Andreu, 1994 (inèdit).
* Masoliver, Maria; Serra, Jordi «La història antiga de Sant Andreu a través de les restes materials». Finestrelles. Centre d'Estudis Ignasi Iglésias, 7, 1995, pàg. 75-119.
# Squalidus nitens

Squalidus nitens és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba a la Xina.

## Referències

* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Pierre Viette

Pierre E. L. Viette (29 de junt de 1921 – 30 d'abril del 2011) fou un entomòleg francès.
Va transcórrer la seva carrera sencera al Museu Nacional d'Història Natural de París. Va especialitzar-se amb la sistemàtica dels insectes, especialment Lepidòpters. Va publicar més de 400 articles.

## Notes

* ↑ Aberlenc, Henri-Pierre «In Memoriam Pierre Viette (29 juin 1921 – 30 avril 2011)». L'Entomologiste, 67, 3, pàg. 153–155.

## Referències

* Benoît Dayrat (2003). Les botanistes et la flore de France, trois siècles de découvertes. Publications scientifiques du Muséum national d'histoire naturelle : 690 p.
* Jean Lhoste (1987). Les Entomologistes français. 1750-1950. INRA Éditions : 351 p.