OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Coma de la Comtessa

La Coma de la Comtessa és una coma situada a la Serra del Port del Comte, al Solsonès, a uns 2.300 m d'altitud. Té una llargada d'1,5 km, unes 75 ha d'extensió i està orientada de NE a SW. La part situada a més altitud s'inicia entre el Pedró dels Quatre Batlles (al nord) i El Vulturó (al sud) i la seva part més baixa (al SW) es troba al sud de la Gespeguera.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
# Gai Norbà Flac

Gai Norbà Flac és el nom dels següents personatges:
* Gai Norba Flac, cònsol el 38 aC
* Gai Norba Flac, cònsol el 24 aC
* Gai Norba Flac, cònsol l'any 15
# Fred Keenor

Frederick Charles Keenor (31 de juliol de 1894 - 19 d'octubre de 1972) fou un futbolista gal·lès de la dècada de 1920.
Fou 32 cops internacional amb la selecció de Gal·les amb la qual marcà dos gols.
Pel que fa a clubs, defensà els colors de Cardiff City FC durant la major part de la seva carrera.

## Palmarès
### Cardiff City

* FA Cup: 1
       1927
* FA Charity Shield: 1
       1927
* Welsh Cup: 4
       1923, 1927, 1928, 1930

### Brentford

* London Combination: 1
       1918-19

### Gal·les

* British Home Championship:
       1919-20, 1923-24, 1927-28

## Referències

* ↑ Devine, Darren. «Welsh football legend Keenor finally gets new headstone». WalesOnline, 16-11-2009. [Consulta: 8 agost 2016].
* ↑ «Fred Keenor statue unveiled by Cardiff City». BBC News, 10-11-2012. [Consulta: 8 agost 2016].
* ↑ Alpuin, Luis Fernando Passo. «Wales - record international players». The Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation. [Consulta: 12 octubre 2009].
* ↑ «Wales 2-2 England». Welsh Football Data Archive. Arxivat de l'original el 22 d'agost 2016. [Consulta: 17 agost 2016].
* ↑ «Wales 1-2 England». Welsh Football Data Archive. Arxivat de l'original el 10 d'abril 2016. [Consulta: 17 agost 2016].
* ↑ «Fred Keenor». Football and the First World War. [Consulta: 25 juliol 2016].
* ↑ Martin Johnes. «Fred Keenor: A Welsh Soccer Hero». [Consulta: 6 agost 2016].
* ↑ Shepherd, Richard. The Cardiff City Miscellany. Pitch books, 2007. ISBN 1-905411-04-9.
* ↑ Shepherd, Richard. «1920-1947 GREAT DAYS, LOWS & RECOVERY». Cardiff City F.C.. Arxivat de l'original el 27 de març 2019. [Consulta: 17 agost 2016].
# Coryphaenoides dossenus

Coryphaenoides dossenus és una espècie de peix de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes.

## Hàbitat

És un peix d'aigües profundes que viu entre 908-910 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al sud-oest del Pacífic.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Gunnerus J. E. 1765. Efterretning om Berglaxen, en rar Norsk fisk, som kunde kaldes: Coryphaenoides rupestris. Det Trondhiemske Selskabs Skrifter v. 3. 50-58.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Cohen, D.M., T. Inada, T. Iwamoto i N. Scialabba 1990. FAO species catalogue. Vol. 10. Gadiform fishes of the world (Order Gadiformes). An annotated and illustrated catalogue of cods, hakes, grenadiers and other gadiform fishes known to date. FAO Fish. Synop. 10 (125). 442 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Geistdoerfer, P. 1986. Macrouridae. p. 644-676. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París. Vol. 2.
* Geistdoerfer, P. 1990. Macrouridae. p. 541-563. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.
* Iwamoto, T. 1999. Order: Gadiformes. Macrouridae (sometimes Coryphaenoididae, Bathygadidae, Macrourididae, Trachyrincidae, in part, in literature). p. 1986-1992. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Ardanui

Ardanui és una llogaret pertanyent al municipi de Montanui, al vessant oriental de la Valira de Castanesa, a la Ribagorça. Té una església d'origen romànic i hi passa el GR-18.

## Festivitats

* 29 de juny, festa major.
* 11 de novembre, festa menor.

## Referències

* ↑ Bordas Pallás, Ana. Municipio de Montanuy. Lleida: Editorial Milenio, 2002 (Toponimia de Ribagorza). ISBN 84-9743-044-1.
* ↑ ribagorza.com. «Ardanuy». Arxivat de l'original el 14 de juliol de 2014. [Consulta: 13 juliol 2014].
* ↑ «ruta | Senderos FAM» (en espanyol europeu). [Consulta: 18 agost 2021].
* 1 2 Ayunamiento de Montanuy. «Ardanuy». Arxivat de l'original el 2021-12-03. [Consulta: 13 juliol 2014].
# Marcel Salva

Marcel Salva (El Biar, 3 d'octubre de 1922 - Aubenàs, 19 de desembre de 2005) fou un futbolista franco-algerià de la dècada de 1940.
Fou 13 cops internacional amb la selecció de França.
Pel que fa a clubs, destacà a AS Saint-Eugène i RC París.

## Referències

* ↑ Fiche fff.fr
* ↑ Marcel Salva a National-Football-Teams.com (anglès)
# Augusta (Montana)

Augusta és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Montana. Segons el cens del 2000 tenia 284 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Augusta tenia 284 habitants, 142 habitatges, i 83 famílies. La densitat de població era de 195,8 habitants per km².
Dels 142 habitatges en un 19% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 48,6% hi vivien parelles casades, en un 6,3% dones solteres, i en un 41,5% no eren unitats familiars. En el 38,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 19% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,63.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 19,4% tenia menys de 18 anys, un 4,2% entre 18 i 24, un 16,9% entre 25 i 44, un 33,5% de 45 a 60 i un 26,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 50 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 112 homes.
La renda mediana per habitatge era de 24.688 $ i la renda mediana per família de 30.956 $. Els homes tenien una renda mediana de 23.125 $ mentre que les dones 15.536 $. La renda per capita de la població era de 14.608 $. Aproximadament el 9,6% de les famílies i el 14,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Augusta». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Augusta». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
Viccionari
# Coma de les Ordigues

La Coma de les Ordigues és una coma al límit dels termes municipals de Cabó, a l'Alt Urgell, i Conca de Dalt, en terres de l'antic municipi d'Hortoneda de la Conca, al Pallars Jussà.
Està situada a la carena que separa les comarques de l'Alt Urgell i del Pallars Jussà, entre el Tossal de Caners (al sud) i el Tossal Negre (al nord).
El nom prové presumiblement d'una arrel preromà basc *Urt o *Ord que significa terra inestable, una paraula parent amb el déu de les tempestats Orzti, que deixava córrer la seva ràbia en forma de pluges torrencials, causa freqüent d'esllavissades.

## Referències

* ↑ «Coma de les Ordigues». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Planas i Batlle, Xavier; Gacón Chopo, Carles; Rull Muruzàbal, Xavier «La fisiografía en el estudio de topónimos prerromanos. El caso de las laderas inestables en Andorra (Pirineos Orientales) y zonas próximas» (pdf). Oihenart, 2013, pàg. 147, 148. Arxivat de l'original el 2021-01-08. ISSN: 1137-4454 [Consulta: 15 març 2020].
# Giancarlo Bergamini

Giancarlo Bergamini (Milà, 2 d'agost de 1926 - Lanzo d'Intelvi, 4 de febrer de 2020) fou un tirador d'esgrima italià, especialista en floret, que va competir durant les dècades de 1940 i 1950.
El 1952 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Hèlsinki, on va disputar dues proves del programa d'esgrima. En la prova del floret per equips guanyà la medalla de plata, mentre en la del floret individual fou vuitè. Quatre anys més tard, als Jocs de Melbourne, tornà a disputar dues proves del programa d'esgrima. En la prova del floret per equips guanyà la medalla d'or, mentre en la del floret individual guanyà la de plata.
En el seu palmarès també destaquen nou medalles al Campionat del món d'esgrima, tres d'or, tres de plata i tres de bronze, entre les edicions de 1947 i 1958.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Giancarlo Bergamini». [Consulta: 31 juliol 2023].
* ↑ «Scheda Atleta». [Consulta: 31 juliol 2023].
# Fortí de la Reina

El Fortí de la Reina és una construcció militar del segle xviii bastida en ocasió de la Guerra de Successió, situada de manera estratègica en la punta del Miracle de Tarragona, controlant la línia de costa. És declarat Bé Cultural d'Interès Nacional.

## Descripció

Fortificació costanera de forma trapezoïdal pràcticament reduïda a les seves muralles, construïda amb pedra i argamassa. Presenta una porta a la banda de terra amb arc de mig punt fet amb maons.

## Història

El baluard construït el 1745 sota la direcció del coronel d'enginyers Miguel Marín amb la col·laboració del comandant Antonio de Olmedo. Sembla que en el 1754 es van fer reparacions. Durant el segle xix fou utilitzat sobretot en el setge i defensa de Tarragona durant la Guerra del Francès (1811), i en les guerres civils al llarg de tot el segle xix.
Durant el segle xx es van plantejar tota una sèrie de projectes per donar un nou ús a l'espai. El 1927 es va publicar la possibilitat d'urbanitzar la zona. El projecte era ambiciós i preveia construir-hi un casino-hotel a l'interior. L'edifici fou inventariat per la Dirección General de Bellas Artes del Ministerio de Educación y Ciencia, en compliment del decret de 22 d'abril de 1949.
El 1953 l'ajuntament va declarar zona verda l'entorn del monument encara que s'acceptava la construcció d'un hotel. El 1954 es va anunciar que el Ministeri d'Informació i Turisme construiria un hotel, fet que al final no es va portar a terme. El 1962 es va acceptar tramitar la sol·licitud d'un balneari-restaurant que tampoc es va realitzar. El 1963, Josep Maria Monravà va dibuixar els plànols del que havia de ser un restaurant amb un edifici de 14 plantes i 84 cases que tampoc es va tirar endavant. El 1965 a pocs metres es va construir el restaurant Marina Roc, es va denegar la seva obertura i va ser enderrocat.
L'espai va restar desocupat fins que el 1989 l'Ajuntament va concedir la llicència per a construir-hi un restaurant. Les denúncies i processos judicials han portat a la sentència de demolició del restaurant l'any 2007.

## Referències

* 1 2 «Fortí de la Reina». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
* 1 2 3 4 «Fortí de la Reina». Fitxes zona e (Llevant-sud A-7) - Volum V. Catàleg de béns a protegir - patrimoni cultural. pla d'ordenació urbanística municipal de Tarragona pp.19-21. Ajuntament de Tarragona, 01-01-2011. [Consulta: 19 abril 2013].
# Coryphaenoides dubius

Coryphaenoides dubius és una espècie de peix de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes.

## Hàbitat

És un peix bentopelàgic i marí d'aigües tropicals que viu entre 750-750 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Filipines.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Gunnerus J. E. 1765. Efterretning om Berglaxen, en rar Norsk fisk, som kunde kaldes: Coryphaenoides rupestris. Det Trondhiemske Selskabs Skrifter v. 3. 50-58.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Coryphaenoides dubius». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Herre, A.W.C.T., 1953. Check list of Philippine fishes. Res. Rep. U.S. Fish Wild. Serv., (20):977 p.

## Bibliografia

* Cohen, D.M., T. Inada, T. Iwamoto i N. Scialabba 1990. FAO species catalogue. Vol. 10. Gadiform fishes of the world (Order Gadiformes). An annotated and illustrated catalogue of cods, hakes, grenadiers and other gadiform fishes known to date. FAO Fish. Synop. 10 (125). 442 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Geistdoerfer, P. 1986. Macrouridae. p. 644-676. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París. Vol. 2.
* Geistdoerfer, P. 1990. Macrouridae. p. 541-563. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Iwamoto, T. 1999. Order: Gadiformes. Macrouridae (sometimes Coryphaenoididae, Bathygadidae, Macrourididae, Trachyrincidae, in part, in literature). p. 1986-1992. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Apol·loni Biblas

Apol·loni Biblas (en llatí Apollonius Biblas, en grec Άπολλώνιος Βιβλᾶς) va ser un metge grec que va viure probablement al segle iii aC.
Va escriure un llibre després de la mort de Zenó, en resposta a un treball d'aquest sobre el significat de certes indicacions (χαρακτῆρες) que es troben al final d'alguns capítols del llibre sobre les epidèmies d'Hipòcrates. Sembla probable que no era la mateixa persona que Apol·loni Empíric. El seu nom estava relacionat amb la paraula Βιβλιακός, i se li va donar per ser molt aficionat als llibres.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0001.001/260?rgn=full+text;view=image;q1=Apollonius+BiblasSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+I.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 245. ]
# Lastenes de Creta

Lastenes de Creta (en llatí Lasthenes, en grec antic Λασθένης "Lasthénes") fou un dirigent cretenc que va prendre part activa en convèncer els illencs de resistir l'atac de Marc Antoni Crètic l'any 73 aC.
Quan després de la derrota d'Antoni els cretencs van enviar una ambaixada a Roma, per demanar la pau, el senat va imposar com a condició la rendició i entrega dels caps principals oposats a Roma: Lastenes i Panares, però els cretencs van rebutjar aquesta condició i va seguir la guerra que va portar Quint Metel Crètic (68 aC) en la que Lastenes va ser un dels principals caps de la resistència cretenca. Juntament amb Panares va reunir un exèrcit de 24000 homes amb els quals van fer front als romans durant uns tres anys gràcies a l'habilitat dels arquers i a la seva actuació personal.
Finalment Metel va derrotar Lastenes prop de Cidònia que va fugir cap a Cnossos, on el general romà el va assetjar. Lastenes va incendiar la casa on vivia cremant tots els objectes de valor, i aprofitant la confusió es va escapar a Lictos, però finalment es va haver de rendir amb la condició de salvar la vida. Metel va voler conservar a Lastenes i a Panares com a presoners per adornar el seu triomf a la tornada a Roma, però els va haver d'entregar a Gneu Pompeu sota la protecció del qual s'havien posat els cretencs.

## Referències

* ↑ 3.Lasthenes a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 723
# Manaós

Els manáos (antiga ortografia) van ser una tribu que va habitar la regió entre l'actual ciutat de Manaus -la capital de l'estat de l'Amazones (Brasil)- i Manacapuru, a Brasil, quan es va produir l'arribada dels colonitzadors portuguesos. El seu nom en la seva llengua significa 'Mare de Déu', i va donar origen al nom actual de la ciutat. Formaven part del grup arawak. Un important líder dels indis manaos va ser Ajuricaba.
La tribu de Manaos (o Manaós), considerada orgullosa pels portuguesos, es va negar a ser dominada per servir com a mà d'obra esclava, i va entrar en confrontació amb els habitants de la fortalesa. Amb matrimonis amb les filles de Tuxauas, els militars portuguesos van començar a connectar-se amb els manaos, i tractaren d'apaivagar el conflicte. No obstant això, l'indi Ajuricaba, un dels líders de Manaos, es va oposar a la colonització dels portuguesos, però semblava donar suport als Països Baixos, que va causar controvèrsia. Per posseir habilitats excepcionals de lideratge, Ajuricaba va aconseguir unir diverses tribus locals i assaltava les que eren sota domini dels portuguesos. També va organitzar un sistema de vigilància que impedia el moviment dels portuguesos per riu i llac a la regió.
La zona de conflicte s'estenia des del riu Negre (afluent del riu Amazones) fins al riu Branco (Roraima). Hi ha contradiccions sobre una possible brutalitat en la captura d'Ajuricaba (segons Arthur Reis, distingit amb el nom de la biblioteca pública principal Manaus). El comunicat oficial no en diu res, però la llegenda diu que hi va haver un cop violent. D'ambdues parts, no hi havia heroisme. Els portuguesos va començar a perdre l'ànim després de quatre assalts infructuosos, quan uns soldats el van envoltar, i Ajuricaba va atacar des del darrere i el va vèncer. Pel que sembla, la llegenda que després de perdre el seu fill Cucunaça, Ajuricaba es va llançar contra l'enemic i va causar-li pèrdues, si bé va acabar sent arrestat.
Mentre portaven Ajuricaba cap a Belém, abans d'arribar a la desembocadura del riu Negre i després de diversos judicis contra ell, va provar d'alliberar-se a ell i als seus companys. El líder indígena, tot i estar emmanillat, va amenaçar les tropes de Paes do Amaral i Belchior. Després de la revolta dels indis, després de molt vessament de sang, Ajuricaba es va llançar al mar i es va ofegar, per tal de no ser sotmès a humiliació enemiga.
A més d'Ajuricaba, més de dos mil indis van ser enviats a Belém per ser venuts com a esclaus. Ajuricaba tenia vincles amb els holandesos, segons Ribeiro de Sampaio, que va ser negat per Joaquim Nabuco (diplomàtic imperial del Brasil i defensor dels esclaus). Von Martius hauria trobat els indis Erê-manaó el 1819 a l'alt riu Negre, però mai més van ser vistos.
Els habitants de Manaus adoptat el terme indígena "Manauara" per identificar els seus avantpassats.

## Referències

* ↑ História de Manaus.
* ↑ / ajuricaba.html Biografia de Tuxaua Ajuricaba, 1 setembre 2010.
* ↑ Ajuricaba Herói do Amazonas.
* ↑ Ajuricaba Herói do Amazonas.
# Barbus brevipinnis

Barbus brevipinnis és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la conca del riu Limpopo.

## Referències

* ↑ Cuvier G. 1816. Le Règne Animal distribué d'après son organisation pour servir de base à l'histoire naturelle des animaux et d'introduction à l'anatomie comparée. Les reptiles, les poissons, les mollusques et les annélides. Edition 1. Règne Animal (ed. 1) v. 2. i-xviii + 1-532.
* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lévêque, C.; Daget, J. «Cyprinidae». A: Daget, J.; Gosse, J.-P.; Thys van den Audenaerde, D. F. E.. Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA) (en anglès). Volum 1. Institut de Recerca per al Desenvolupament (Orstom) i Museu Reial de l'Àfrica Central (MRAC), 1984, p. 217–342.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Gianangelo Croci

Gianangelo Croci (16 de març de 1956), conegut també com a Giangelo Croci, és un antic pilot d'enduro italià de renom internacional durant les dècades del 1970 i 1980. Especialista en grans cilindrades, va ser dues vegades campió d'Europa (una en 500cc i l'altra en superiors a 500cc 4T). També va guanyar vuit campionats d'Itàlia i va formar part de l'equip italià que va guanyar el Trofeu als Sis Dies Internacionals d'Enduro en quatre edicions.
Un cop retirat de les competicions, Croci esdevingué director de la selecció estatal italiana per als Sis Dies, coneguda com a la Fiamme Oro, un càrrec que ocupà del 1999 al 2010. Ha desenvolupat també diversos càrrecs directius a la federació italiana de motociclisme, la FMI, i n'ha estat el delegat territorial a Varese, on resideix.

## Palmarès

* 2 Campionats d'Europa:
** 1 de 500cc (1978, amb KTM)
** 1 de superiors a 500cc 4T (1987, amb KTM)
* 4 Victòries al Trofeu dels ISDE (1979-1981 i 1986)
* 8 Campionats d'Itàlia (1977-1999)

## Referències

* ↑ «Gianangelo Croci» (en italià). coni.it. [Consulta: 22 maig 2023].
* ↑ «European Enduro Championships 1968 – 1981» (en anglès). speedtracktales.com. [Consulta: 22 maig 2023].
* ↑ Murgano, Davide. «Motocross in divisa: Gli atleti fiamme e oro tengono alto il prestigio della polizia di stato» (en italià). spaziomotori.it. [Consulta: 22 maig 2023].
* ↑ «ISDE PALMARES SINCE 1913» (en anglès). fim-isde.com. FIM. [Consulta: 22 maig 2023].
* ↑ «Enduro Italian Hall of Fame. Premiati Gianangelo Croci e Arnaldo Nicoli» (en italià). xoffroad.dueruote.it, 05-06-2013. [Consulta: 22 maig 2023].
* ↑ «Duecento centauri a Villa Ponti» (en italià). cdn3.prealpina.it, 05-02-2015. [Consulta: 22 maig 2023].
* ↑ «Primi passi 8/9 Aprile – Lodi» (en italià). fmilombardia.it, 15-04-2017. [Consulta: 22 maig 2023].