OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa de Salm

La família de Salm procedeix de l'antiga noblesa lotaríngia i després dels comtes de Luxemburg antigament possessionats de l'actual país de les Ardenes belgues. És sobretot coneguda pel destí que va conèixer la branca que es va implantar en els Vosges que va saber constituir al fil del temps el territori d'un principat del qual la capital va ser Badonviller després Senones.
Els seus representants es van il·lustrar sobretot en tant que comtes de Trèveris, d'Ardenes, palatins de Lorena, després de Salm, comtes a Germània, procuradors de l'abadia Sant Pere de Senones, comtes de Salm-Vosges, governadors de Nancy, mariscals de Lorena i del Barrois, prínceps del Sacre Imperi Romanogermànic, i prínceps sobirans de Salm-salm.
Vegeu: Comtat de Salm

## Notes

* ↑ El Ringraviat de Stein fou també anomenat «comtat de Rhingrafenstein», del nom del castells dels Ringravis.
* ↑ Tous els comtes descendant dels Wildgravis i Ringravis van portar el títol i les armes dels «Wildgravis de Daun (Dhaun) i Kirbourg, Ringravis de Stein, comtes de Salm», indiferentment de quines eren les seves pròpies possessions.
* ↑ El principat es annexionat a França el 1793.
* ↑ Partició dels drets al comtat, decidida el 1598 entre les dues branques (sènior i júnir) que esdevingué efectiva a la mort del comte Joan VIII, oncle de Cristina, el 1600.
* ↑ Nicolau († 1529), nebot de Joaneta, desdevingué comte de Salm i Neuburg (Nicolau I) després d'adquirir la senyoria de Neubourg (Neubourg-am-Inn a Baviera, llavors a l'arxiducat d'Àustria). Malgrat el seu títol ni ell ni la seva branca van posseir Salm.
# Lecani (soldat)

Lecani (Lecanius) fou un soldat romà.
És un dels soldats als quals s'atribueix la mort de l'emperador Galba l'any 69, segons diu Tàcit a la seva Historia.

## Referències

* ↑ Tàcit, 1949, p. 32.

## Bibliografia

* Tàcit. Històries. Volum I. Fundació Bernat Metge, 1949. ISBN 9788472259317.
# Murgab

El Murgab (en persa, مرغاب) és un riu de la part central d'Àsia que neix al nord-oest de l'Afganistan i travessa en la mateixa direcció el desert de Karakum, cap al Turkmenistan, disminuint el seu cabal gradualment fins que desapareix dins cinc llacunes al desert de Karakum. Té una llargada total de 852 km (350 km dins el Turkmenistan).
Amb les seves aigües hom rega camps de cotó. Té el màxim cabal uns 340 km abans de la seva extinció.
També hi ha un riu amb el mateix nom que neix al nord-est de l'Afganistan i travessa el Tadjikistan, fins a desembocar a l'Amudarià.
# Elman

«Elman» té aquests significats:
* Elman Football Club, club de futbol de la ciutat de Muqdisho (Somàlia)
* Mischa Elman (Talnoie, Ucraïna, 1891 - Nova York, USA, 1967), violinista ucraïnès nacionalitzat estatunidenc
* Ziggy Elman (Filadèlfia, Pennsilvània, 1914 - Los Angeles, Califòrnia, 1968), compositor i intèrpret de jazz
# Elmar Salmann

Elmar Salmann (12 de maig de 1948, Hagen) és un sacerdot benedictí i teòleg alemany.
Després de graduar-se a l'escola municipal de Hagen el 1966, Salmann estudià del 1966 al 1971 teologia catòlica a la facultat de teologia de Paderborn i a la Universitat de Viena. El 8 de desembre del 1972 fou consagrat sacerdot i el febrer del 1973 s'incorporà a l'Orde de Sant Benet. Amb una tesi sobre el benedictí Anselm i Alois Mager rebé el doctorat el 1979 a Münster.
Del 1981 al 2012 fou professor de filosofia i teologia sistemàtica a les universitats Pontifici Ateneu Sant Anselm i Pontifícia Universitat Gregoriana de Roma.

## Selecció de publicacions

* La teologia mistico-sapienzale orgullo di Anselmo. 1988a Roma
* Contro Severino. Incanto e incubo delcrédere. 1996 Casale Monferrato
* La palabra partida. Cristianismo y cultura posmoderna. 1999 Madrid
* La teologia e un romanzo. Un approccio dialettico un Questioni cruciali. Milano número 2000
* Daleka bliskość chrześcijaństwa. Cracovia, 2005.
* "Spurenlese des Lebens". Dumont, 2013.

## Referències

* ↑ http://freethoughtsspaces.wordpress.com/2010/05/04/the-theology-of-elmar-salmann/
# Eloy de la Iglesia

Eloy de la Iglesia (Zarautz, Guipúscoa, 1 de gener de 1944 — Madrid, 23 de març de 2006) va ser un realitzador cinematogràfic basc.
Es formà a l'Institute des Hautes Etudes Cinématographiques (IDHEC) de París i va iniciar-se com a guionista de televisió. El 1966 va estrenar el seu primer llargmetratge, la producció infantil Fantasía 3 i el 1967 li van censurar Algo amargo en la boca. És un dels directors més exitosos del final del franquisme i la transició. Les seves pel·lícules destaquen pel seu relat de la marginació, la drogodependència i la violència i per un tractament del sexe que sovint va resultar polèmic.

## Obres

Va dirigir un total de 23 pel·lícules
* La semana del asesino (1971)
* Una gota de sangre para seguir amando (1973)
* La criatura (1977)
* El sacerdote (1978)
* El diputado (1978)
* Navajeros (1980)
* La mujer del ministro (1981)
* Colegas (1982)
* El pico (1983)
* El pico II (1984)
* Otra vuelta de tuerca (1985)
* Los Pazos de Ulloa (1985), sèrie de televisió
* La estanquera de Vallecas (1987)
* Los novios búlgaros (2003)

## Referències

* ↑ «Eloy de la Iglesia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Elena Ruiz Guitart

Elena Ruiz Guitart (nascuda a Cardona) és una muntadora de cinema catalana, vinculada a la productora Escándalo Films. Graduada a l'ESCAC, va començar com a editora de pel·lícules el 2000 amb diversos curtmetratges com Presas (2000), Los perros de Pavlov (2003) i Mola ser malo (2005). El 2006 debutà amb el llargmetratge Moscow Zero de María Lidón, però li arribà el reconeixement l'any següent pel seu treball a L'orfenat de Juan Antonio Bayona, gràcies a la qual va rebre el premi al millor muntatge als VI Premis Barcelona de Cinema i la Medalla del CEC al millor muntatge, i fou nominada al Goya al millor muntatge.
El 2011 treballà a EVA, treball pel qual fou nominada al Gaudí al millor muntatge i fou nominada a la Medalla del CEC al millor muntatge El 2012 tornaria a treballar amb Juan Antonio Bayona a The Impossible, amb la que va guanyar el Gaudí al millor muntatge i el Goya al millor muntatge, ambdós compartits amb Bernat Vilaplana. Posteriorment ha treballat amb Isabel Coixet a Another Me (2013) i Ningú no vol la nit (2015) i amb Julio Medem a L'arbre de la sang (2018).

## Filmografia

* Moscow Zero (2006)
* L'orfenat (2007)
* Tres dies amb la família (2009)
* 23-F: el dia més difícil del Rei (2009)
* El cas Reiner (2009)
* EVA (2011)
* The Impossible (2012)
* Barcelona nit d'estiu (2013)
* Another Me (2013)
* Ningú no vol la nit (2015)
* Los inocentes (2015)
* Pet (2016)
* Nit i dia (Sèrie de televisió, 2016-2017)
* Fe de etarras (2017)
* Marrowbone (2017)
* El club de los buenos infieles (2017)
* El año de la plaga (2018)
* L'arbre de la sang (2018)
* El hoyo (2019)

## Referències

* ↑ La última cantera del cine español, El País, 4 de febrer de 2008
* ↑ 'El orfanato' y 'Ficció' triunfan en los Premios Barcelona de Cine, El Mundo, 6 de desembre de 2007
* ↑ 'Siete mesas de billar francés', mejor película para el Círculo de Escritores Cinematográficos, Europa Press, 22 de gener de 2008
* ↑ ‘Eva’, ‘Mientras duermes' i ‘Bruc’ acaparen les nominacions dels Gaudí, cultura21.ca, 4 de gener de 2012
* ↑ No habrá paz para los malvados manda en los premios del Circulo de Escritores Cinematogáficos, Europa Press, 14 de febrer de 2012
* ↑ La cardonina Elena Ruiz també s'endú el Goya pel muntatge de "Lo imposible", Regió 7, 18 de febrer de 2013
* ↑ El árbol de la sangre al web dels Goya.

## Enllaços externs

* El Aleph, vídeo musical de Nena Daconte a YouTube (muntatge d'Elena Ruiz)
# El Granado

El Granado és un poble de la província de Huelva (Andalusia), que pertany a la comarca d'El Andévalo.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 |
| 680 | 664 | 681 | 661 | 653 | 653 | 639 | 624 | 624 | 618 | 616 |
# Elir

Elir (en llatí Elyrus, en grec antic Έλυρος) va ser una ciutat del sud-oest de Creta, que Escílax de Carianda situa entre Cidònia i Lissos. Tenia un port, Suia (Συΐα), que Esteve de Bizanci situa al sud de l'illa a 60 estadis a l'oest de Pikilassos.
Pausànies diu que existia al seu temps i que la ciutat havia enviat a Delfos una cabra de bronze, en record de la cabra que havia alletat a Filacis i a Filandre, fills d'Apol·lo i de la princesa Acacalis, filla de Minos. Hi va néixer Taletes, segons Suides, l'inventor del ritme cretenc i de la música tradicional i altres institucions del país. A la llista de ciutats de Creta del geògraf Hièrocles apareix com una de les 21 ciutats que encara restaven independents al seu temps (segle vi).
Les seves restes són prop de Rodovani. Són una sèrie de restes d'edificis amb arcades i restes de muralles sobretot de la part nord i nord-est de l'antiga ciutat (les muralles tenien uns 3 km) així com una acròpoli; hi ha també pedres i columnes, taules i les restes d'un temple. De Suia també queden les restes de la muralla al poble modern de Súgia, i alguns edificis i tombes, i un aqüeducte romà.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Elyrus». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 14 gener 2021].
# Elis Bakaj

Elis Flamur Bakaj, més conegut com a Elis Bakaj (Tirana, Albània, 25 de juny de 1987) és un futbolista d'Albània que juga de migcampista o davanter al KF Skënderbeu Korçë.

## Clubs

| Club | País | Temporades |
| KF Skënderbeu Korçë | Albània | Des del 2014- Present |
| FC Chornomorets Odesa (cedit) | Ucraïna | 2011-2013 |
| Dinamo de Bucarest | Romania | 2011-2011 |
| KS Dinamo Tirana | Albània | 2008-2010 |
| FK Partizani | Albània | 2002-2008 |

## Referències

* ↑ «UEFA EURO - Elis Bakaj». UEFA.com. Arxivat de l'original el 2016-05-31. [Consulta: 23 abril 2016].

## Enllaços externs

* Elis Bakaj a National-Football-Teams.com (anglès)
* Elis Bakaj career statistics at Soccerbase
# Entre viure i somiar

Entre viure i somiar (original: Entre vivir y soñar) és una pel·lícula de 2004 dirigida per Alfonso Albacete i David Menkes. Ha estat doblada al català.

## Argument

Quan Ana es va casar amb Felix, el líder d'un grup de rock i fill d'un agent de viatges, pensava que la seva vida estaria plena d'emoció i de viatges. Ara, a la quarantena, porta una vida monòtona amb el seu marit i la seva filla, donant lliçons de cuina i seguint cursos de francés. Però un dia rep una invitació de donar un curs de cuina a París. Aprofita per anar darrere del seu primer amor després de molts anys de no saber-ne res d'ell.

## Repartiment

* Carmen Maura: Ana
* Àlex Brendemühl: Jean François
* Manuel Manquiña: Félix
* Thierry Lhermitte: Pierre
* Soledad Silveyra: Verónica
* Marta Etura: Ana, de jove
* Ivan Massagué: Félix, de jove
* Elena de Frutos: Verónica, de jove
* David Janer: Pierre
* Duna Jové: Marta
* Gustavo Pastor: Promès Marta D.J.
* Mónica Cervera: Rocío
* Laura Mañá: Professora Escola de cuina París
* Mathieu Bisson: Philippe
* Blanca Martínez: Menchu

## Referències

* ↑ esadir.cat. Entre viure i somiar. esadir.cat.

## Enllaços externs

* labutaca.net Arxivat 2016-08-27 a Wayback Machine.
* 20minutos.es
# F-1 World Grand Prix II

F-1 World Grand Prix II és un videojoc de curses de Fórmula 1 per la Nintendo 64 que va ser llançat només a Europa l'any 2000. Aquest videojoc és la continuació del F-1 World Grand Prix. Hi ha la possibilitat de córrer amb cotxes de la Fórmula 1 en diversos circuits amb els conductors amb la llicència de l'any 2000.

## Referències

* ↑ NOM staff (July 1999). "New Game Reviews: F1 World Grand Prix II" Arxivat 2020-01-25 a Wayback Machine.. Nintendo Official Magazine. EMAP. No. 7. p 23.
* ↑ Ashton, James (January 1999). «F1 World Grand Prix 2». N64 Magazine (32) (Future Publishing): 72–75.
* ↑ Clarke, Stuart. «F-1 World Grand Prix 2 Review». Smh.com.au, 02-10-1999. Arxivat de l'original el 2000-08-15. [Consulta: 27 març 2022].
# Can Co

Can Co és un edifici del municipi de Santa Eugènia de Berga (Osona) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia de tipus basilical amb cossos que l'envolten i formen un cos que tanca la lliça amb un portal a llevant i un altre a ponent. Consta de planta baixa, primer pis, i golfes damunt el cos central. La façana es troba orientada a migdia i s'hi adossen un cos de porxos sostinguts per pilars quadrats i coberts a una vessant. Es dona accés a la casa a través de la planta baixa dels porxos i presenta un portal rectangular amb llinda datada. A llevant hi ha poques obertures algunes de les quals són de construcció recent. A ponent també hi ha poques obertures. A tramuntana malgrat els cossos adossats es veu l'estructura basilical i petites finestres. És construïda amb lleves de pedra i morter de calç, alguns afegitons de maó. El mur de la lliça té alguns sectors de tàpia.

## Història

Al portal principal del mas hi ha la data 1772, que correspon a la data d'edificació. És un tradicional hostal de camí ral, que estava situat al peu del Camí Ral que va de Vic a Viladrau, i del camí que va de Vic a Vilalleons i a Puig-l'agulla.
Aquesta masia la trobem resgistrada al nomenclàtor de la província de Barcelona de l'any 1860 i consta amb la denominació "masia casa de labranza".

## Referències

* 1 2 3 «Can Co». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 juliol 2015].
# A través de Flandes Occidental

L' A través de Flandes Occidental (en neerlandès Driedaagse van West-Vlaanderen), és una cursa ciclista d'un dia que es disputa a la província de Flandes Occidental a Bèlgica.
La cursa es creà el 2017 com a hereva del Circuit de les Ardenes flamenques que era l'última etapa dels Tres dies de Flandes Occidental.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 2017 | Jos van Emden | Silvan Dillier | Lasse Norman Hansen |
| 2018 | Rémi Cavagna | Florian Sénéchal | Frederik Frison |

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2017-03-11 a Wayback Machine. (neerlandès)
* Palmarès a sitiodeciclismo.net
* ↑ (fr) Première victoire pro pour Rémi Cavagna, lequipe.fr, 4 de març de 2018.
# Cases d'obrers

Les cases d'obrers és un conjunt d'habitatges per a obrers a la vila de Palamós (Baix Empordà) típic de les viles sureres de finals de segle xix. Es construeix per iniciativa d'una fàbrica com a colònia pels assalariats que hi treballaven. La uniformitat constructiva de les tres illes ha estat trencada en alguns indrets per modificacions i àdhuc per construccions de nova planta. L'eixample de Palamós, que s'allarga pel Passeig de Mar i enllaça per l'extrem occidental amb Sant Antoni de Calonge, està traçat per illes allargades ocupades per habitatges senzills formant mitgera. Les casetes són de planta baixa amb passadís i habitacions a un costat, o bé als dos costats segons l'illa, i petita eixida posterior. La façana consta d'una porta i una o dues finestres, i aquest mòdul es repeteix al llarg del carrer. A la part alta una cornisa i la canal recorren tot el conjunt. La coberta és a dos vessants amb el pendent vers la façana i el pati on s'aixequen les xemeneies. Cada una de les llindes té dues fileres de cases amb eixides encarades.

## Notes

* ↑ «Cases d'obrers». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Lebuh Chulia

Lebuh Chulia és un dels carrers més antics de la ciutat George Town a Malàisia. Creat poc després de la fundació de la ciutat el 1786, forma part de l'enclavament del barri de Little India pel seu caràcter multicultural a causa de les influències índia, musulmana i xinesa.
Lebuh Chulia té una gran concentració d'allotjaments per a turistes ja que diverses botigues al llarg del carrer s'han reconvertit en hostals i hotels, juntament amb comerços com bugaderies, restaurants, bars i agències de viatges. També és conegut per ser un paradís gastronòmic de l'illa de Penang a causa de les nombroses parades ambulants i restaurants al llarg del carrer que serveixen cuina local.

## Història

El carrer va rebre al principi el nom de Malabar Street, en honor als indis de la Costa Malabar que es van traslladar a George Town i marcava els límits meridionals originals del nou assentament de George Town. El terme Chulia és una corrupció de chulier, que antigament s'utilitzava per referir-se als indis originaris de les zones costaneres de Tamil Nadu a l'Índia. Aquesta regió en particular formava part anteriorment del regne Txola, d'aquí el terme chulier.
El carrer va passar a anomenar-se Chulia Street el 1798, ja que els britànics van reconèixer que la majoria dels indis que s'hi van traslladar eren, de fet, de Tamil Nadu. Els primers habitants eren musulmans i van construir diversos edificis religiosos al llarg del carrer Chulia, com la mesquita de Nagore Durgha i la tomba de la família Noordin. Mentre que la població de musulmans indis al llarg del carrer Chulia va començar a disminuir a finals del segle XIX, els xinesos ètnics s'hi van traslladar simultàniament contribuint així al caràcter multicultural del carrer Chulia.

## Referències

* 1 2 3 Khoo, Salma Nasution. Streets of George Town, Penang. Penang, Malaysia: Areca Books, 2007. ISBN 9789839886009.
* ↑ Brunton, John «10 of the best cheap eats in Penang» (en anglès). , 14-06-2012 [Consulta: 16 febrer 2017].
* ↑ «Guide to Penang's most popular streets» (en anglès). [Consulta: 16 febrer 2017].
* ↑ Urban Landscape Factors That Influenced the Character of George Town, Penang Unesco World Heritage Site.
# Natasha Poonawalla

Natasha Poonawalla (26 de novembre de 1981) és una dona de negocis índia, presidenta del Villoo Poonawalla Fundació, directora executiva de l'Institut de Sèrum d'India, una de les empreses de fabricació de vacuna més grans en el món pel número de dosis que es van produir, directora del Poonawalla Parc de Ciència en el Netherlands i directora de Villoo Poonawalla Corrent i Criant Pvt Ltd. És una entusiasta de moda sabuda.
Va néixer el 26 de novembre de 1981 a Pramesh Aurora i la seva dona Minnie Aurora. Va créixer amunt en Pune, India. Ella el seu bàsic schooling a St. L'escola de Mary, Pune, va seguir per un grau de batxillerat de la universitat Pune. Al 2004, va rebre un màster de l'Escola de Londres d'Economia. Natasha es va casar amb Adar Poonawalla al 2006. La va conèixer en una festa d'any nou en Goa, tenen dos fills, Cyrus i Darius.

## Referències

* ↑ Team, ELLE India. «Natasha Poonawalla is India's first lady of fabulousness» (en anglès americà). Elle India. [Consulta: 13 desembre 2018].
* ↑ «Natasha Poonawalla: “Adar and I are very motivated to make a difference”» (en anglès americà). VOGUE India, 09-11-2017. Arxivat de l'original el 2018-07-13. [Consulta: 13 desembre 2018].
* ↑ «Best Dressed 2015: Natasha Poonawalla» (en anglès americà). Verve Magazine, 24-12-2015. [Consulta: 13 desembre 2018].
* ↑ «Natasha Poonawala: The rich, glamorous life of the 37-year-old fashionista» (en anglès). mid-day. [Consulta: 13 desembre 2018].
* ↑ «Farm fatale: When billionaire Adar Poonawala's glamourouswife Natasha posed with a horse!». The Economic Times, 28-10-2016. [Consulta: 13 desembre 2018].
* ↑ Denise. «Indian Billionaire Wives Who Are Famous» (en anglès), 18-07-2013. [Consulta: 13 desembre 2018].

## Enllaços externs

* Villoo Poonawalla Fundació benèfica
# Emel Sayın

Emel Sayın (Sivas, 20 de novembre de 1945) és una cantant de música tradicional turca i actriu de Yeşilçam (cinema turc). Va rebre el Lifetime Achievement Award (Premi a la Trajectòria) en el Festival Internacional de Cine d'Antalya.

## Referències

* ↑ https://blogs.sydneysbuzz.com/antalya-international-film-festival-interview-with-festival-director-elif-dagdeviren-efae13a22242#.t90ps6trc

## Enllaços externs

* Cobraré una multa als que em preguntin l'edat: Entrevista amb Emel Sayın (turc)
# Joaquim Company i Soler

Joaquim Company i Soler (Penàguila, l'Alcoià, 3 de gener de 1732 - València, 13 de febrer de 1813) va ser un religiós valencià, arquebisbe de Saragossa i de València. Franciscà des dels quinze anys, estudià filosofia i teologia, ostentà les càtedres de d'arts i de teologia moral i escolàstica i ocupà els càrrecs de guardià, definidor provincial, ministre provincial i, del 1792 al 1806, definidor general dins d'aquest orde.
Fou arquebisbe de Saragossa (1797-1800), per nomenament de Pius VI, i de València (1800-1813) per Pius VII. Durant la invasió napoleònica fou vicepresident de la Junta Suprema de València i refusà fugir a Mallorca en ser ocupada la ciutat. Aconseguí, després de guanyar-se el respecte del francesos, que molts condemnats per conspiració foren perdonats, el restabliment del culte catòlic i la reedificació de l'arquebisbat. Les seues despulles descansen a la capella de la Puríssima de la Catedral de València.

## Referències

* ↑ «Joaquim Company i Soler». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Biografia de Joaquim Company Soler a la Archidiocesis de Valencia Arxivat 2014-08-12 a Wayback Machine. consultat el 15/12/2009 (castellà)
# Cases de Cal Rafael Paleta

Les Cases de Cal Rafael Paleta eren una obra eclèctica de Sant Sadurní d'Anoia (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edificis entre mitgeres d'una crugia, amb planta baixa, dos pisos i terrat. Les façanes presentaven una distribució i una decoració de gran senzillesa, dintre d'una versió popular del llenguatge de l'eclecticisme. L'interès d'aquestes construccions era fonamentalment tipològic, de cases d'una crugia.

## Història

Les Cases de Cal Rafael Paleta estaven situades al tram superior del carrer de la Diputació, un dels eixos de l'eixample vuitcentista de Sant Sadurní. Aquest sector correspon a una primera etapa de construccions relacionada amb l'arribada del ferrocarril el 1865 i amb la construcció de la carretera de Sant Boi a La Llacuna el 1883. La data de construcció d'aquests edificis era el 1883.

## Referències

* 1 2 «Cases de Cal Rafael Paleta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 octubre 2017].
# Can Rosés

«Can Rosés» té aquests significats:
* Can Rosés (Barcelona), antiga masia del barri de les Corts de Barcelona, actualment seu d'una biblioteca municipal.
* Can Rosés (Cornellà de Llobregat) o Colònia Rosés, antiga colònia tèxtil de Cornellà (Baix Llobregat)
* Can Rosés (Palafrugell), antiga Casa Roger, és un edifici del municipi de Palafrugell (Baix Empordà), actualment seu de l'Arxiu Municipal de Palafrugell.
* Can Rosés (Rubí)
* Can Rosés (Tiana), masia de Tiana
* Mas Rosés, masia de Gavà
# Cantó de Montsûrs

El cantó de Montsûrs és un cantó francès del departament del Mayenne, situat al districte de Laval. Té 9 municipis i el cap és Montsûrs.

## Municipis

* Brée
* La Chapelle-Rainsouin
* Deux-Évailles
* Gesnes
* Montourtier
* Montsûrs
* Saint-Céneré
* Saint-Ouën-des-Vallons
* Soulgé-sur-Ouette

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1970 | M. Bailly | radical, després MRP |
| 1970-1982 | Roger Buard | Divers gauche, després PS |
| 1982-2001 | Jean-Michel Faguer | RPR |
| 2001- | Jean-Noël Ravé | Divers droite |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 4.786 | 4.782 | 4.864 | 5.016 | 4.883 | 4.947 | 5.506 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Can Gros (Llagostera)

Can Gros de Llagostera és un edifici que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Té planta rectangular, s'estructur originàriament en tres crugies amb parets de pedra morterada i està coberta a dos vessants. Destaquem la porta dovellada i les dovella i les finestres de carreus de pedra i rapissa emmotllurada de pedra de granit. Amb posterioritat s'erigí els edificis annexos.

## Vegeu també

* Llista de monuments de Llagostera

## Referències

* ↑ «Can Gros». patmapa.gencat.cat. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 setembre 2014].