OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Marcu Biancarelli

Marcu Biancarelli (pronunciació corsa: [ˈmarku bjaŋkaˈreɭɭi], nascut a Portivechju, 1968), és un escriptor en cors. El 1991 ha estat cofundador de la revista A Pian' d'Avretu i hi ha publicat el primer recull de poesia, Viaghju in Vivaldia (1999). Ha obtingut dos cops el Premi de Literatura Insular d'Ouessant per les seves novel·les Prighjuneri i San Ghjuvanni in Patmos (2001 i 2002). El 2008 va compondre un tercer recull de narracions, Stremu Miridianu, que ha rebut el Premi de Lectors de Còrsega.
En audiovisuals, ha escrit el guió Lettre de Porto Alegre (2002) realitzat per Eric Guéret i Serge Orru.
També ha compost la peça teatral Bella Sterpa, escrita amb la col·laboració d'Orlando Forioso, i estrenada a Calvi el 2004. Una altra peça, Cuntruversa di Valdu Nieddu, fou duta a l'escena el 2006 pel grup teatral I Stroncheghjetta, mentre que Cristianu Ruspini i Ghjuvan' Petru Lanfranchi hi adaptaren la narració 51 Pegasi astru virtuali. També ha compost les cançons Corsican beauty (I Cantelli 2005) i Ultimu viaghju di Stepan Trofimovich (Paulu Miniconi 2007).

## Obres

* Viaghju in Vivaldia (en català: Viatge a Vivaldia) - poesia, Le Signet, 1999
* Prighjuneri (en català: Presoners) - relats, Albiana, 2000 (traduït al francès per Ghjilormu Ferrari)
* San Ghjuvanni in Patmos (en català: Sant Joan a Patmos) - relats, Albiana, 2001 (traduït al francès per Ghjilormu Ferrari, Didier Rey i l'autor)
* Parichji dimonia (en català: Nombrosos dimonis) - poesia, Albiana, 2002
* 51 Pegasi astru virtuali (en català: 51 Pegasi, astre virtual) - novel·la, Albiana, 2003 (traduït al francès per Ghjilormu Ferrari)
* Stremu miridianu (en català: Meridià extrem) - relats, Albiana, 2007 (traduït al francès per Ghjilormu Ferrari, Paulu Desanti, Bernardu Biancarelli i l'autor)
* Murtoriu - novel·la, Albiana, 2009
* Vae Victis - assaig, Materia Scritta, 2010
* Cusmugrafia (en català: Cosmografia) - cròniques literàries, Colonna Edizione, 2011
* Cuntruversa di Valdu Nieddu (en català: Controvèrsia de Valdu Nieddu) - teatre, Materia Scritta, 2012
* Dopu à i muntaneri (nuvella), relat, 2012

## Enllaços externs

* Bloc de Marcu Biancarelli
# Associació d'Amics del Barri de Sant Just

Associació d'Amics del Barri de Sant Just és una associació creada el 1985 al barri de Sant Just al districte de Ciutat Vella de Barcelona que va agrupar un conjunt de veïnes i veïns interessats en la millora de les condicions del barri i el foment de les activitats cíviques i socials.
L'Associació ha combinat de manera permanent, tant actuacions en l'àmbit de participació ciutadana (reclamació de serveis i equipaments i col·laboració en la millora de l'entorn urbà), com en les activitats lúdiques i culturals (Carnestoltes, Festes de Primavera, Castanyada, etc.). Moltes de les activitats de les festes s'han consolidat amb els anys i quasi formen part de la tradició del barri: el concurs de pintura ràpida, el mercat de plantes i flors, la projecció de cinema a la plaça, els balls de gegants, el sopar de veïns a la plaça, els balls populars, les castanyades... El 2002 va rebre la Medalla d'Honor de Barcelona.
# Joan Alemany i Oliveres

* Per a altres significats, vegeu «Joan Alemany (desambiguació)».
Joan Alemany i Oliveres (Banyoles, 1926-2002) va escriure i publicar articles i llibres sobre personatges de Banyoles i, en especial, sobre la vida al camp i els pagesos de la comarca del Pla de l'Estany. Va treballar com a pagès i més tard com a treballador de banca.

## Obra

* L'Escuat (Obra pòstuma). Il·lustracions de Marc Vicens, edició d'Àngel Vergés. [Banyoles]: Àngel Vergés i Gifra, 2015.
* Butaca de galliner (Banyoles: l'autor), 2008.
* Banyoles, històries i records : antologia d'articles i escrits de Joan Alemany. Alemany, Sílvia (Banyoles): Lith, 2003.
* El Tren petit de Banyoles. Grabuleda i Sitjà, Josep. Banyoles: Ajuntament de Banyoles, 2003.
* Reportatges del Pla de l'Estany. Alemany, Sílvia. Banyoles: Ajuntament de Vilademuls, 2002.
* Memòries d'un soldat de la República: Joan Nierga i Planes, el soldat. Alemany, Sílvia. Barcelona: [s.n.], 1994.
* En Jepot mustiu : fill de Banyoles, 1850-19...?. Alemany, Sílvia. Barcelona : [s.n.], 1993.
* Un Bocí d'història dels pagesos de Banyoles. Alemany, Sílvia. Barcelona : [s.n.], DL 1992.

## Referències

* ↑ «Autors/es de Banyoles i comarca». Biblioteca Pública de Banyoles, 06-05-2009. [Consulta: 20 abril 2016].
* ↑ «Joan Alemany i Oliveres, Carrer de». Ajuntament de Banyoles. Arxivat de l'original el 1 de juny 2016. [Consulta: 27 abril 2016].
# Casa de la Vila (la Floresta)

La Casa de la Vila és una casa consistorial de la Floresta (Garrigues) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un conjunt arquitectònic entorn un pati central que estructura l'espai, distribuït en dos edificis, un al davant de l'altre. L'edifici principal consta de planta baixa i dos pisos; als baixos hi ha un cafè i la llar de jubilats; al primer, dependències de l'ajuntament; i al segon, les golfes. Aquest edifici també té una façana que dona al carrer Prat de la Riba. Es caracteritza pels seus grans finestrals i balcons amb motllures decoratives que donen al carrer; els de l'interior són més senzills i de disposició irregular. L'edifici del davant, més baix, té la mateixa tipologia de finestrals. És de proporcions més reduïdes i avui és magatzem municipal i fleca.
Exteriorment són edificis senzills i austers, arrebossats i sense més decoració que unes motllures als empits de les finestres i un petit baix relleu que marca el seu arc rebaixat a la part superior. A mitjan anys noranta del segle xx, quan es rehabilita el segon edifici, es va afegir a la part baixa, un recobriment de pedra vista, a mode d'epidermis.

## Història

L'actual casa de la vila fou en un altre temps una aula escolar, abandonada quan la població minvà de forma notable.

## Referències

* 1 2 3 «Casa de la Vila». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 setembre 2016].
# Raymond Pettibon

Raymond Pettibon (Tucson, Arizona, 1957) és un artista de Tucson.
La seva obra és posterior a la d'una generació d'artistes de Los Angeles entre els quals hi ha John Baldessari, Edward Ruscha i Jim Shaw. Pettibon, al costat de Paul McCarthy i Mike Kelley, és un clar exponent d'un tipus de tradició artística originària de la Costa Oest, marcada pel contrast entre les subcultures underground i les ficcions de la indústria de Hollywood.
Per la combinació d'imatge i paraula, podríem dir que la seva obra arrenca en el punt en què acaba la dels dibuixants de vinyetes, o la d'artistes del pop com Roy Lichtenstein. Les seves ficcions (com ell mateix les anomena) provenen de fonts molt diverses: de Goya o Honoré Daumier, passant per la imatgeria de les sèries televisives, les revistes i els còmics, a les referències literàries de Marcel Proust, Henry James, William Blake o les novel·les pulp.
L'exposició Raymond Pettibon va reunir prop de mil dibuixos sobre paper, cinc pel·lícules de vídeo, murals dissenyats i executats especialment per Pettibon per als espais del MACBA, així com música, llibres i documents procedents dels arxius de l'artista. Un conjunt de materials que confirmava l'heterogeneïtat d'una obra en què la cultura de masses s'entrellaça amb la religió, el sexe i l'art. La mostra de l'artista nord-americà Raymond Pettibon (Tucson, Arizona, 1957) inclou una àmplia selecció de dibuixos, projeccions de vídeo i materials procedents de l'arxiu de l'artista.
Les seves creacions denoten la seva fascinació per la contracultura americana dels anys seixanta. Una altra de les seves referències són els aiguaforts de Goya, el film noir o els programes infantils de televisió dels anys cinquanta i seixanta, que apareixen com signes fragmentats en un discurs crític amb les imatges patrocinadores del poder cultural de l'època. En combinar imatge i paraula, l'obra de Pettibon arrenca en el punt on acaba l'obra d'altres dibuixants de vinyetes i còmics, o d'artistes del pop art, com ara Roy Lichtenstein.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Raymond Pettibon». Web. MACBA. Arxivat de l'original el 2 d’abril 2015. [Consulta: 1r abril 2015].
# París-Roubaix 1935

La París-Roubaix 1935 fou la 36a edició de la París-Roubaix. La cursa es disputà el 21 d'abril de 1935 i fou guanyada pel belga Gaston Rebry, que d'aquesta maneta obtenia la tercera victòria en aquesta cursa, després de les obtingudes el 1931 i 1934.

## Classificació final

| | Ciclista | Equip |
| 1 | Gaston Rebry | Alcyon-Dunlop |
| 2 | André Leducq | Leducq-Mercier |
| 3 | Jean Aerts | Alcyon-Dunlop |
| 4 | René Vietto | Helyett |
| 5 | Frans Bonduel | Dilecta |
| 6 | Maurice Krauss | - |
| 7 | Omer Taverne | Alcyon-Dunlop |
| 8 | Maurice Archambaud | Mercier-Hutchinson |
| 9 | Antoine Dignef | Colin |
| 10 | Adrien Buttafocchi | Helyett |

## Enllaços externs

* Web oficial
* Resultats de l'edició de 1935 a les-sports.info
* Resultats de l'edició de 1935 Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. a cyclebase.nl
# Districte de Frutigen

El districte de Frutigen és un dels 26 districtes del Cantó de Berna (Suïssa), té 18551 habitants (cens de 2007) i una superfície de 489 km². El cap del districte és Frutigen està format per 7 municipis. Es tracta d'un districte amb l'alemany com a llengua oficial.

## Municipis

| Municipi | Habitants (31. Dez. 2007) | Superfície en km² |
| Adelboden | 3606 | 88.2 |
| Aeschi bei Spiez | 1957 | 30.9 |
| Frutigen | 6699 | 71.8 |
| Kandergrund | 805 | 32.0 |
| Kandersteg | 1200 | 134.5 |
| Krattigen | 961 | 6.0 |
| Reichenbach im Kandertal | 3353 | 125.8 |
| Total (7) | 18'581 | 489.2 |
# Abd-ar-Raqib (nom)

Abd-ar-Raqib és un nom masculí teòfor àrab islàmic (àrab: عبد الرقيب, ʿAbd a-Raqīb) que literalment significa ‘Servidor del Vigilant’, essent «el Vigilant» un dels epítets de Déu. Si bé Abd-ar-Raqib és la transcripció normativa en català del nom en àrab clàssic, també se'l pot trobar transcrit Abdul Raqib, ‘Abdul Raqieb... normalment per influència de la pronunciació dialectal o seguint altres criteris de transliteració. Com a teòfor, també el duen molts musulmans no arabòfons que l'han adaptat a les característiques fòniques i gràfiques de la seva llengua.

## Referències

* ↑ Corriente, Federico. Diccionario árabe-español. Madrid: Instituto Hispano-Árabe de Cultura, 1977, p. s.v. "رقب". ISBN 8460008428.
* ↑ Cortés, Julio. Diccionario de árabe culto moderno: Árabe-español. Madrid: Gredos, 1996, p. s.v. "رقب" (Biblioteca Románica Hispánica). ISBN 8424917944.
* ↑ Vegeu aquí les normes de transcripció simplificada dels mots àrabs.
* ↑ Excepte en el cas de personalitats àrabs contemporànies que hagin usat personalment transcripcions específiques i singulars del seu nom, es recomana, sobretot per als personatges històrics, emprar sempre la forma catalana normativa.
# Marcovau

Marcovau és un nucli del terme municipal de Foradada (Noguera). El 2019 tenia 6 habitants. Està situat al su-oest del cap del municipi, a l'altra banda de la C-26.
El castell de Marcovau apareix en el testament d'Arsenda, muller d'Arnau Mir de Tost, al comte Ermengol II d'Urgell. Arsenda hi establí que el castell fos donat a Sant Miquel de Montmagastre, priorat de Sant Pere d'Àger, i que el seu nebot Ramon Bernat el posseís al servei del seu senyor i de les dites esglésies. El 1129 pertanyia als vescomtes d'Àger i el 1193 a Guerau Alemany.
L'església parroquial de Sant Salvador, que conserva l'absis romànic, depengué antigament de Sant Jaume de Montclar.
Fou municipi independent fins a mitjans del segle xix quan s'integrà a Foradada.

## Referències

* ↑ «Marcovau». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «250946 Foradada». Idescat. [Consulta: 5 agost 2020].
* ↑ «Marcovau». foradada.cat. [Consulta: 5 agost 2020].
* ↑ «255227 Marcobau». Alteraciones de los municipios en los Censos de Población desde 1842. INE. [Consulta: 5 agost 2020].
# Pictetoperla repanda

Pictetoperla repanda és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'extrem meridional de Sud-amèrica: Xile i l'Argentina.

## Referències

* ↑ Illies, 1964. Beitr. neotrop. Fauna 3:212.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Banks, 1920. Bull. Mus. Comp. Zool. 64(3):320.
* 1 2 3 Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Encyclopedia of South American Aquatic Insects: Illustrated Keys to Known Families, Genera, and Species in South America. Plecoptera (anglès)
* ↑ Südamerikanische Perlidae (Plecoptera), besonders aus Chile und Argentinien (alemany)

## Bibliografia

* Claassen, 1940. Mem. Cornell agric. Exp. Sta. 232:145.
* Froehlich, 2010. Illiesia 6(12):186.
* Hagen, 1861. Smith. Misc. Coll. 303.
* Illies, 1964. Beitr. neotrop. Fauna 3:212.
* Illies, 1966. Das Tierreich 82:350.
* Palma, A. & R. Figueroa, 2008. Latitudinal diversity of Plecoptera (Insecta) on local and global scales. Illiesia, 4(8):81-90.

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
* Perlidae Species Listing Arxivat 2011-01-16 a Wayback Machine. (anglès)
# Jasmine Villegas

Jasmine Marie Villegas és una cantant estatunidenca de R&B i pop.

## Referències

* ↑ «Interview: Meet Jasmine V». Chicago Tribune, Sep 26, 2014 [Consulta: Sep 26, 2014].
# Casa de la Vila d'Ademús

La Casa de la Vila o ajuntament és un edifici civil, que es troba a la vila d'Ademús, País Valencià.

## Situació

La Casa de la Vila presideix la Plaça de la Vila, autèntic centre neuràlgic de l'antiga vila medieval. En aquesta plaça se situen diferents edificis d'importancia, tant des del punt de vista administratiu, econòmic, com religiòs: la Casa de la Vila (Ajuntament), la Cambra Vella del Forment (antic almodí o magatzem municipal de grà), la Casa Abadía i la desapareguda Església de la Mare de Déu de la Plaça, que va funcionar durant segles com a segona parroquial.

## Història

Al segle xvi ja trobem documentació al voltant d'un edifici on es reunien el Justícia i els Jurats de la vila, tot i que l'actual edifici sembla pertànyer al segle xvii. Així ho indica el fet que les fonts diuen que l'antiga Casa de la Vila va ser destruïda pel terratrèmol ocorregut el 7 de juny de 1656, com també d'altres edificis de la vila com ara el castell, l'antiga església parroquial de Sant Pere Intramurs i quaranta cases més. Així doncs, l'actual Casa de la Vila d'Ademús hauria estat erigida després de 1656.

## Descripció

És un edifici de dimensions considerables, si considerem el context local, amb planta rectangular. El més característic de la Casa de la Vila és la llotja baixa de pedra picada, oberta a la plaça, i que va servir també com a part dels animats mercats del passat. Hi ha la planta noble amb balcó de fusta i un segon pis de menor altura i amb série de finestretes. Es tracta d'una tipología heretada de la tradició aragonesa d'edificis consistorials.

## Bibliografia

* Eslava Blasco, Raúl: Ademuz y su patrimonio histórico-artístico. Ademuz, 2007. ISBN 978-84-606-4251-0

## Referències

* ↑ Font: Raúl Eslava Blasco, El terremoto de Ademuz del año 1656: un nuevo documento, a la revista ABABOL, nº 59, any 2009 Arxivat 2014-03-31 a Wayback Machine. (castellà)
# Antonio Zanon

Antonio Zanon (Udine, 18 de juny de 1696 - Venècia, 4 de desembre de 1770) va ser un emprenedor, agrònom i economista italià del Settecento. Va portar en l'economia friulana les idees de la Il·lustració europea.
Fill d'una mercader de seda es va traslladar a Venècia el 1738 per obrir una activitat manifacturera. El contacte amb Venècia li va donar una visió cosmopolita i moderna, que va saber transferir en el context friulià. A més d'importants innovacions en la indústria de la seda, va dur una batalla per la introducció de la patata en l'agricultura de la plana friulana.
El 1762 va ser entre els fundadors de la Societat d'Agricultura Pràctica d'Udine que es proposava estudiar les noves tècniques per introduir en el sector agrícola.
A Udine li han dedicat un carrer cèntric i un institut tècnic (ex comercial) amb formació econòmica, lingüística i informàtica. La fundació de l'Institut data del 1866, obra del comissari reial Quintino Sella i, fins al 1878, dependent del Ministeri d'Agricultura, Indústria i Comerç. A partir de 1867 i fins a la primera guerra mundial, per iniciativa del mateix Sella, es publiquen els Annali scientifici del Regio Istituto Tecnico. El nom d'Antonio Zanon data de 1883.

## Obres

* Dell'agricolura, arti e commercio in quanto unite contribuiscono alla felicità degli Stati, tom VII, Venècia 1763
* Della coltivazione ed uso delle patate, e d'altre piante commestibili, Venècia 1767
* Della formazione ed uso della torba e di altri fossili combustibili, Venècia 1767
* Della marna ed altri fossili atti a rendere fertili le terre, Venècia 1768
* Saggio di storia della medicina veterinaria, Venècia 1770
* Della utilità morale, economica e politica delle Accademie di Agricoltura, Arti e Commercio, Udine 1771
* Scritti di agricoltura, Arti e Commercio, Udine 1829
* Lettere famigliari, Udine 1831
* Alcune lettere inedite di Antonio Zanon, dirette a Mons. Girolamo de Rinaldis, Udine 1877
* Quattro lettere inedite a G.Silvestri, Rovigo 1880
* Lettere sull'agricoltura dirette a Mons. F.Florio nel luglio 1760, Udine 1884
* Lettere sull'agricoltura, Udine 1960

## Bibliografia

* Stefano Camilla. Un economista veneto del '700: Antonio Zanon. Tesi di laurea - Università di Ca' Foscari - Facoltà di economia e commercio, 1975.
* F. Luzzatto, Antonio Zanon e la legislazione agraria della Repubblica Veneta, Udine, 1927
* F. Luzzatto, Antonio Zanon e alcune questioni di attualità in tema di politica agraria, Atti dell'Accademia di Udine, Udine 1925-26, Udine, 1927
* U. Masotti, Antonio Zanon e G. Bini, in Annali del Regio Istituto tecnico di Udine, Udine 1930-31
* Romano Molesti. Economisti e accademici nel Settecento veneto. Franco Angeli, 2006. ISBN 978-88-464-8183-2.
* Romano Molesti. Il pensiero economico di Antonio Zanon. A. Giuffrè, 1974.

## Referències

* ↑ «antonio-zanon: documenti, foto e citazioni nell'Enciclopedia Treccani». [Consulta: 1r desembre 2019].
* ↑ Morassi, Luciana.. Tradizione e "nuova agricoltura" : la società d'agricoltura pratica di Udine (1762-1797). Ribis, 1980.
* ↑ «"Antonio Zanon" Technical Institute in Udine». [Consulta: 1r desembre 2019].
# The Eat Out Group

The Eat Out Group va néixer el 2003 com una filial de l'empresa catalana Agrolimen que englobava les diverses cadenes de menjar ràpid del grup. El 2014 el Eat Out va ser venut al grup portuguès Ibersol.

## Marques del grup

* Pans & Company
* Bocatta
* Fresc Co
* Loja das Sopas
* Dehesa Santa María
* Fresh & Ready
* Caffè di Fiore
* Pastafiore
* Salta
* Terracotta

## Referències

* 1 2 «Artur Carulla, de crear Pans & Company a venderla por 120 millones: auge y caída de los bocatas» (en castellà). El Español, 23-01-2024. [Consulta: 10 juny 2024].
* ↑ «Agrolimen toma el control de Gallina Blanca Star al comprar un 25% adicional» (en castellà). La Vanguardia, 20-01-2012. [Consulta: 10 juny 2024].
* ↑ «Economía/Empresas.- Fresc Co invierte 2,3 millones en cuatro nuevos restaurantes en Barcelona y Madrid» (en castellà). El Economista, 29-03-2007. [Consulta: 18 novembre 2013].

## Enllaços externs

* Web oficial de The Eat Out Group Arxivat 2010-04-10 a Wayback Machine. (anglès) (castellà)
# Mohand Said Hanouz

Mohand Said Hanouz (Souk Oufella, 4 d'agost de 1907 - París, 22 de juliol de 1996) va ser un farmacèutic, lingüista i gramàtic algerià, fundador i un dels vicepresidents de l'Acadèmia Berber al costat de Khelifati Mohand Amokrane i Hanouz Mohand Said, escriptor en amazic. Va tenir un paper molt important en l'emancipació de la cultura cabil i el seu reconeixement a nivell internacional i en particular a França.

## Biografia

Morand Hanouz Said va néixer el 1902 a Aourir comuna de Souk Oufella, a la regió de Cabília (Algèria). Durant la seva infància, va assistir a l'escola primària de Souk Oufella, on va rebre el seu Certificat d'Educació Primària. Va continuar els seus estudis secundaris a l'escola secundària de Bejaia. Després de graduar-se en batxillerat va deixar Cabília per continuar estudis universitaris en Farmàcia.
El 1927, es va traslladar a França per acabar la seva educació i obtenir la llicenciatura en Farmacologia. Després de la graduació, exercí la seva activitat professional de farmàcia París, en un dispensari al boulevard Voltaire a l'11è districte de París.
En juny de 1966, juntament amb els joves intel·lectuals cabilencs Rahmani Abdelkader, Naroun Amar, Mohand Arav Bessaoud, Khelifati Med Amokrane, Marguerite Taous Amrouche, va fundar l'Acadèmia Berber o Agraw Imazighen en un local situat al número 5 de la rue d'Uzès al 2n districte de París i registrada a la Prefectura de París el 10 d'agost de 1966.
Mohand Said Hanouz va morir el 1998.

## Bibliografia

* Hanouz Saïd, Grammaire berbère. La langue, les origines du peuple berbère. Connaissance et syntaxe du langage des Berbères, Librairie Klincksieck, Paris 1968, rééditions La Pensée Universelle, Paris, 1990, ISBN 2-214-08422-3.

## Referències

* ↑ Mohand Aarav Bessaoud. De petites gens pour une grande cause ou l'histoire de l'académie berbère.
* ↑ Saïd Hanouz, Grammaire berbère. La langue, les origines du peuple berbère. Connaissance et syntaxe du langage des Berbères, éditions La Pensée Universelle, Paris, 1990, ISBN 2-214-08422-3

## Enllaços externs

* Creació de l'Acadèmia Berber
* Història de l'Acadèmia berber Arxivat 2013-06-09 a Wayback Machine.
# Mataojo

Mataojo (també conegut com a Pueblo Fernández) és una entitat de població de l'Uruguai, ubicada al nord-est del departament de Salto.
Es troba a 287 metres sobre el nivell del mar. Té una població aproximada de 100 habitants.

## Referències

* ↑ (anglès) Mapa, localització, clima i altres dades
# Pinsà rosat superb

El pinsà rosat superb (Carpodacus pulcherrimus) és una espècie d'ocell de la família dels fringíl·lids (Fringillidae) que es considerava coespecífic de Carpodacus davidianus.

## Hàbitat i distribució

Habita zones obertes i boscos de pins de l'Himàlaia del nord de l'Índia, el Nepal, el Bhutan i sud del Tibet.

## Taxonomia

Actualment es considera una espècie monotípica, però les tres subespècies de Carpoacus davidianus eren incloses a pulcherrimus fins als treballs de Rasmussen et Anderton 2005.

## Referències

* ↑ «Pinsà rosat superb». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/04/2022(català)
* ↑ Pamela C. Rasmussen i John C. Anderton. 2005. Birds of South Asia. The Ripley Guide. Volum 2. Lynx Edicions, Barcelona.; ISBN 84-87334-67-9
# Joan Baixeras i Berenguer

Joan Baixeras i Berenguer (Castellterçol, 21 de novembre de 1913 - Barbastre, 15 d'agost de 1936) fou un religiós claretià. És venerat com a beat per l'Església Catòlica.
Va ingressar al col·legi claretià de Cervera. Va continuar els seus estudis a Alagó, Solsona i Barbastre. A l'inici de la Guerra civil espanyola, fou executat, juntament amb els seus companys de comunitat, per milicians anarquistes.
El 25 d'octubre de 1992 fou beatificat pel Papa Joan Pau II. El seu germà Miquel va ser beatificat el 21 d'octubre de 2017.

## Referències

* ↑ «Juan Baixeras Berenguer». martiresdebarbastro.org. [Consulta: 1r octubre 2019].
* ↑ «13 d'agost. Beats Màrtirs Claretians de Barbastre». claretians.cat. [Consulta: 17 setembre 2019].
* ↑ «Felipe de Jesús Munárriz Azcona y 50 compañeros, Beatos». catholic.net. [Consulta: 17 setembre 2019].
* ↑ «Blessed Joan Baixeras Berenguer». catholicsaints.info. [Consulta: 1r octubre 2019].
* ↑ «Baixeras Berenguer, Miquel». parroquiaclaret.com. [Consulta: 1r octubre 2019].
* ↑ «Blessed Miquel Baixeras Berenguer». catholicsaints.info. [Consulta: 1r octubre 2019].

## Vegeu també

* Beats màrtirs claretians de Barbastre