OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# John Kufuor

John Kofi Agyekum Kufuor (Kumasi, 8 de desembre de 1938) fou President de Ghana de 2001 a 2009, i president de la Unió Africana de 2007 a 2008. La seva victòria electoral sobre John Atta-Mills, després del final del segon mandat del president Jerry Rawlings, fou el primer traspàs de poder democràtic i pacífic de la història de Ghana des de la seva independència el 1957.
Kufuor és d'ideologia liberal. Fou ministre del govern de Kofi Abrefa Busia, amb el Partit Progressista (1972–1979), i va estar a l'oposició amb el Partit del Front Popular (1979-1992). Ja amb el Nou Partit Patriòtic, fou derrotat a les eleccions presidencials del 1996, però guanyà les del 2000 i les del 2004. Havent estat a la presidència durant dos mandants, ja no podia ser reelegit un altre cop i es va retirar.

## Enllaços externs

* Web de la Fundació John A. Kufuor (anglès)
# John Krish

John Jeffrey Krish (Londres, 4 de desembre de 1923 - 7 de maig de 2016) va ser un guionista i director de cinema anglès. Va dirigir i filmar moltes pel·lícules d'arxiu i en particular Our School el 1962, mostrant les maneres canviants de l'escola britànica i els darrers anys d'un examen d'11 anys.

## Filmografia parcial

* General Election (1945) - editor
* The Elephant Will Never Forget (curtmetratge, 1953) guionista i director
* Companions in Crime (1954)
* Captured (1959)
* Return To Life (curt, 1960) - guionista, director i narrador
* They Took Us to the Sea (1961) - guionista i director
* Our School (1962) - guionista i director
* The Wild Affair (1963) - guionista i director
* Unearthly Stranger (1963)
* I Think They Call Him John (1964) - guionista i director
* Decline and Fall... of a Birdwatcher (1968)
* The Man Who Had Power Over Women (1970)
* Drive Carefully, Darling (curtmetratge, 1975) - director i coguionista
* The Finishing Line (curtmetratge, 1977) - director i coguionista
* Jesus (1979) - co-director
* Friend or Foe (1982)
* Out of the Darkness (1985) - guionista, director i editor

## Referències

* ↑ John Krish Arxivat 2012-10-22 a Wayback Machine. al BFI
* 1 2 3 4 «Prize winners: The Film's of director John Krish». Film London, 5 Dec 2013. Arxivat de l'original el 13 de desembre 2013. [Consulta: 7 Dec 2013].

## Enllaços externs

* Imperial War Museum Interview
* BFI - In memoriam
* Obituary - Telegraph
# José Manuel Calvo del Olmo

José Manuel Calvo del Olmo (Madrid, 1984) és un arquitecte espanyol, membre de Podem, regidor de l'Ajuntament de Madrid.
Nascut el 1984 a Madrid, va començar a cursar arquitectura a 2002 a la Universitat Politècnica de Madrid (UPM), es va llicenciar el 2009. Entre 2010 i 2014 va cursar el doctorat, doctorant amb la lectura de la tesi El Poblado Dirigido de Caño Roto. Dialéctica entre morfología urbana y tipología edificatoria.
Calvo, que va començar el seu activisme polític a conseqüència de les mobilitzacions del 15-M, es va integrar en el cercle de Podem de Carabanchel-Latina, va ser candidat al lloc de la llista d'Ahora Madrid per a les eleccions municipals de 2015 a Madrid. Va ser escollit regidor per a la corporació 2015-2019 de l'Ajuntament de Madrid.
Va entrar a formar part de la Junta de Govern municipal, encarregant-se de les competències d'urbanisme com a delegat de l'Àrea de Govern de Desenvolupament Urbà Sostenible de l'equip de Manuela Carmena.

## Referències

* ↑ Caballero, Fátima «Nadie entendería que concejales de Ahora Madrid hicieran la pinza con la derecha para bloquear unos presupuestos"». Eldiario.es.
* ↑ «Los rostros del urbanismo madrileño». Madridiario, 07-10-2016.
* 1 2 3 Ortín, Alberto «José Manuel Calvo, así es el joven de 31 años que ha paralizado la Operación Chamartín». Voz Pópuli, 16-06-2015.
* 1 2 Ramos, Pablo «El concejal que ya gestiona Urbanismo en Madrid». El Mundo, 15-06-2015.
# Josep Barba i Suris

Josep Barba i Suris (Terrassa ?, Vallès Occidental, segle xviii – Poblet?, Conca de Barberà, s. XIX) fou Abat de Poblet (1810-1813) i (1822-1823).

## Abat durant la Guerra del Francès

Josep Barba va entrar com a monjo a Poblet l'any 1784 i va menar vida contemplativa fins a la invasió de les tropes napoleòniques, que entraren el 1809 a sang i foc al Reial Monestir de Santa Maria de Poblet per saquejar-lo.
Poc després, Barba fou escollit Abat però el 1811 l'exèrcit francès confisca el Monestir i obliga a la comunitat de monjos a exiliar-se. El Pare Abat Barba és jutjat i obligat a anar-se'n a les Balears fins al 1813, quan els napoleònics comencen a retirar-se del Principat i els frares poden tornar a Poblet.
Un cop instal·lats, Barba renuncia a l'abadiat i el Pare Josep Roca, com a prior, reorganitza la vida monàstica. Poc duraria el temps de pau, ja que el 1820 el General Riego es revolta i obliga al rei Ferran VII a jurar la Constitució Liberal de 1812. Així s'inicià el Trienni Liberal, una de les èpoques més fosques per al Monestir de Poblet.

## La Casa d'ex-monjos

En efecte, el 25 d'octubre de 1820 se sanciona la llei de supressió d'ordes monacals, convents i ordes militars i el monestir resta solament com a Casa d'ex-monjos amb Barba i Suris al capdavant a partir de 1822. Finalment, l'octubre del mateix any, arriba l'ordre de deixar definitivament el monestir i aquest resta abandonat a la seva sort.
A partir d'aquest moment, els anticlericals saquegen el recinte en busca de les riqueses i cremen els altars, el cor, l'orgue i les imatges. Totes les dependències del monestir foren igualment cremades, com el Palau de l'Abat Copons i la Granja de La Pena. Solament les tombes reials es van respectar.
El 7 d'abril de 1823 arriben les tropes franceses conegudes com Cent mil fills de Sant Lluís i es reinstaura l'absolutisme a Espanya. Poc després, a l'agost, els monjos reben l'autorització de tornar a un Monestir de Poblet decadent i empobrit. Exhaust i amb l'arribada de nou dels monjos, Barba i Suris renuncia a l'abadiat en favor d'Esteve Torrell, cap de la comunitat en el moment de la supressió dels ordes el 1820.

## Referències

* ↑ «Entrada de Josep Barba a Dadescat». Arxivat de l'original el 2008-11-20. [Consulta: 12 gener 2009].
* ↑ Vinaixa i Miró, Joan Ramon; El Trienni Constitucional al Partit de Tortosa (1820-1823). Aproximació històrica; Cossetània Ed.; ISBN 84-96035-57-3; 1983. ;
* «Josep Barba i Suris». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Josep Baqué

Josep Baqué (Barcelona, 12 de desembre de 1895 - Barcelona, 13 de març de 1967) fou un artista català de l'art marginal o art brut.
Després d'haver, a 17 anys, abandonat la seva família per anar a treballar a França i a Alemanya, Josep Baqué tornà a Barcelona l'any 1914 quan va esclatar la guerra. L'any 1928 esdevingué membre de la Guàrdia Urbana de Barcelona. Va romandre solter i vivia sol amb la seva mare, amb una vida social reduïda al mínim, i consagrà tot el seu temps lliure a dibuixar més de 1.500 imatges de monstres. L'autor recopilà els seus dibuixos en una capsa identificada com «animals, fenòmens rars, bèsties mai vistes, monstres i homes primitius» i adornada amb dues cintes amb els colors de la senyera i de la bandera republicana.

## Exposicions

* 2007, Collège de 'Pataphysique, Fond'action Boris Vian, 2007
* 2014, Démons & Merveilles, Musée art) & (marges, rue Haute 312-314, Bruxelles, du 7 février au I er juin.
* 2014, Exposició Josep Baqué a la Col·lecció de l'art brut a Lausana

## Publicacions

* Les monstres domestiques de Josep Baqué, Guy Ciancia et Françoise Degand, Viridis Candela, Le Correspondancier du Collège de Pataphysique, 8e série n°1, Octobre 2007, pp. 5-32.
* Josep Baqué et son bestiaire, Esteve Freixa i Baqué en col·laboració amb Mireille Grizzo, Lausanne / Gollion, Collection de l'Art Brut / Infolio, 2014, 44 pages, 30 ill. (ISBN 978-2884747349)

## Referències

* ↑ Tapounet, Rafael «El guàrdia urbà que inventava monstres». el Periódico [Barcelona], 16-01-2017 [Consulta: 25 novembre 2019].
* ↑ García, Graciela. «Reciclaje y acumulación». A: Art Brut. La pulsión creativa al desnudo (en castellà). Vitoria - Gasteiz: Sans Soleil Ediciones, 2018, p. 198-199 (Colección Wunderkamer, 16). ISBN 9788494839641.
# Josep Maria Vidal

«Josep Maria Vidal» té aquests significats:
* Josep Maria Vidal i Aunós, religiós català
* Josep Maria Vidal i Pallejà, escriptor i periodista català
* Josep Maria Vidal-Quadras i Villavecchia, pintor català
* Josep Maria Vidal Turón, guionista i traductor català
# Josep Maria Ventura i Ferrero

Josep Maria Ventura i Ferrero (Barcelona, 1941) és un farmacèutic i empresari català. Es llicencià (1964) i doctorà en farmàcia a la Universitat de Barcelona i durant un temps fou professor de bioquímica a la Facultat de Farmàcia.
És membre de l'Associació Catalana de Ciències de l'Alimentació, de la Societat Espanyola de Microbiologia, de la Societat Espanyola de Nutrició, i President de la Reial Acadèmia de Farmàcia de Catalunya. El 1991 rebé el premi del Col·legi de Farmacèutics de Barcelona.

## Obres

* Les fórmules làcties en l'alimentació del nodrissó (1997)
* El cacau, aliment dels déus? (2003) publicats per la Reial Acadèmia de Farmàcia de Catalunya

## Referències

* ↑ Caballed, Joaquín «Me gustaría ser guía turístico del Valle de Ordesa». Diario del AltoAragón, 21-03-1993, pàg. 64. Arxivat de l'original el 2021-12-02 [Consulta: 13 febrer 2021].
* ↑ De Sobretaula amb... Josep Maria Ventura Ferrero, entrevista per Antoni Portela
# Josep Mayol Collell

Josep Mayol Collell (Llagostera, Gironès, 1934 - 24 de novembre de 2021) fou un pintor i dibuixant català.
Pintor, fill de pintor i pare de pintores Josep Mayol arribà al Prat de Llobregat a la dècada dels 60, esdevenint una figura cabdal de l'activisme cultural i artístic d'aquest municipi, per la seva contribució com a mestre i mentor de diverses generacions de creadors locals. Entre els anys 1975 i 1976 creà l'Escola Municipal de Dibuix i Pintura del Prat de Llobregat, amb el suport d'un grup d'entusiastes voluntaris i el llavors anomenat Patronato Municipal de Cultura del Prat, una escola de dibuix inspirada en la que Rafael Mas i Ripoll havia creat a Llagostera i en l'estela de la qual el pare d'en Josep, Pere Mayol, va exercir molts anys la docència.
L'escola, creada per Mayol a les golfes de Torre Balcells, va ser la llavor de les posteriors escoles de dibuix i evident precursora de l'actual Escola d'Arts. A més d'impulsar la seva creació, Mayol també va ser el director de l’escola durant més de 25 anys i hi va desenvolupar una important tasca pedagògica. En el seu moment, aquesta escola va significar un gran avenç social i cultural en un context de dificultats i desarrelament per la manca d'opcions de lleure per a molts joves arribats al Prat amb les grans onades migratòries en ple franquisme.
En Josep va heretar del seu pare l'amor per l'art i el va transmetre a les seves filles Montse i Rosa. Destacat paisatgista, partidari d’un estil minuciós, treballat, fonamentat en el dibuix i el realisme, va exposar els seus olis, carbons o aquarel·les en diverses ciutats amb més de cent exposicions individuals.

## Reconeixements

Per la seva contribució, Mayol va ser reconegut amb el Premi Ciutat del Prat el 2010 i també com a Fill adoptiu d'aquest municipi l'any 2017, per les seves importants contribucions al món artístic i cultural d'aquest municipi, al qual estigué tan lligat. A Llagostera, l'any 2015, se'l va homenatjar amb una exposició i actes de reconeixement a partir de la iniciativa que va impulsar el consistori llagosterenc i l’Escola d’Art que porta el nom del seu pare Pere Mayol.

## Referències

* 1 2 3 4 «Josep Mayol Collell Pintor i professor de dibuix de Llagostera». L'Avui, 28-11-2021 [Consulta: 30 desembre 2022].
* 1 2 «Adéu a Josep Mayol, mestre de les arts pratenques». Periodic Delta, 25-11-2021 [Consulta: 30 desembre 2022].
* ↑ «Mor Josep Mayol, pintor i dibuixant reconegut com a Premi Ciutat del Prat el 2010 i Fill Adoptiu des del 2017». Ajuntament del Prat de Llobregat, 25-11-2021. [Consulta: 30 desembre 2022].
# José Eugenio Ellauri Obes

José Eugenio Ellauri Obes (Montevideo, Uruguai, 1834- ídem., 1894), va ser un polític i advocat uruguaià, president de la República entre 1873 i 1875. Després de Gabriel Pereira i Lorenzo Batlle és el tercer dels president que van ser elegits, malgrat que havien dit clarament que no volien el càrrec. És el fill de José Longinos Ellauri, l'autor material de la constitució.

## Biografia

Fill del president de la primera Assemblea Constituent de l'Uruguai, José Longinos Ellauri, es va graduar com a advocat el 1857. Va ocupar breument el Ministeri de Relacions Exteriors durant la presidència de Lorenzo Batlle, el 1868, i més tard va ser nomenat President del Senat.
Va ser elegit president l'1 de març de 1873 i va negar a acceptar el càrrec. Aquest refús fou rebutjat per unanimitat. Una delegació el va convèncer de presentar-se al Cabildo. Hi va anar amb la intenció de reiterar la seva renúncia però, persuadit pel suport dels caps militars, va canviar d'idea i va acceptar el càrrec.
Després dels esdeveniments violents entre els seus partidaris i l'oposició popular -recolzada aquesta última per diversos caps militars entre qui sobresortia el Coronel Lorenzo Latorre, el 15 de gener de 1875 va renunciar a la presidència i se'n va anar a Argentina on es va instal·lar a Buenos Aires, on viurà gairebé quinze anys. Era la fi del cicle dels presidents «malgrat seu». Va ser substituït per Pedro Varela Olivera.
El 1891, un any després de tornar al país, va ser comissionat pel govern del seu íntim amic Julio Herrera y Obes per a una important missió diplomàtic-financera a Londres.
Va tornar a ser proposat com a candidat per a la presidència de la República el 1894. Hi va ser efectivament elegit denou encara que, en no haver obtingut la majoria dels vots, i probablement tenint en compte la seva experiència anterior, va renunciar abans d'assumir el 12 de març de 1894.
Va ser home de cultura notòriament superior a la dels seus contemporanis i poc afecte a l'activitat política, a la qual va accedir sense voler. La historiografia uruguaiana l'ha considerat tradicionalment com un president dèbil i dubitatiu.

## Referències

* ↑ Fernández, Tomás; Tamaro, Elena. «Biografia de José Eugenio Ellauri» (en castellà). Biografías y Vidas. La enciclopedia biográfica en línea, 2004. [Consulta: 19 març 2022].
* ↑ Demasi, Carlos «Presidentes contra su voluntad (1852-1875). En busca de una fórmula política para gobernar el Uruguay» (en castellà). Claves. Revista de Historia, 2, gener-juny 2016. ISSN: 2393-6584.
* ↑ Demasi, 2016, p. 157, 164.
* ↑ «El ciudadano José Ellauri: Presidente de la República Oriental del Uruguay 1873» (litografia). Biblioteca Nacional d'Uruguay, segle xix.
* 1 2 3 Demasi, 2016, p. 165.
* ↑ Jorge, Otero Menéndez. Uruguay, un destino incierto (en castellà). Juan Carlos Martínez Coll, 2006, p. 95, 121. ISBN 9788468986357.
* ↑ San Román, Gustavo. José Enrique Rodó. Una biografía intelectual (en castellà). Montevideo: Planeta, 2021, p. 608. ISBN 9915657978.
# José Estrada y Estrada

José Estrada y Estrada (Aguilar de la Frontera, Còrdova, 31 de gener de 1874 - Màlaga, 20 de setembre de 1936) fou un advocat i polític espanyol.

## Biografia

Fill d'un magistrat, va viure la seva infància traslladant-se als llocs de destinació del seu pare. Després de cursar el batxillerat a Cadis, realitza la carrera de lleis, destacant aviat com advocat criminalista.
Va començar la seva carrera política sent regidor i tinent d'alcalde de Màlaga i diputat a Corts pel Partit Liberal Conservador pels districtes de Vélez-Torrox i Ronda-Campillos, en la Província de Màlaga, alternativament, des de les eleccions generals espanyoles de 1914. El 1922 fou subsecretari de Fomento, l'any 1922.
Va abandonar la política activa durant la Dictadura del general Miguel Primo de Rivera, a la qual es va oposar en els seus discursos, per dedicar-se plenament al dret.
Va ser nomenat Ministre de Justícia i Culte al govern Berenguer, que va succeir al de Primo de Rivera, des del 30 de gener de 1930 fins al 25 de novembre de 1930 i, posteriorment, Ministre de Foment des del 25 de novembre de 1930 fins al 18 de febrer de 1931.
Convençut monàrquic, va tractar d'aglutinar les forces lleials al sistema polític de la Restauració borbònica en una candidatura per Màlaga que afrontés amb garanties d'èxit les eleccions municipals espanyoles de 1931. Després de la proclamació de la Segona República Espanyola es convertiria durant la primera meitat dels anys 30 en símbol de l'anterior sistema polític, motiu pel qual seria freqüentment atacat pels republicans.
En esclatar la Guerra Civil espanyola, la seva casa fou saquejada i incendiada, per la qual cosa es veuria obligat a fugir. Refugiant en un Hotel, com molts altres membres de la burgesia malaguenya, seria capturat per part de les Milícies Populars de la ciutat, que l'acusaven de la mort d'Ángel García Hernández i Fermín Galán, protagonistes de la insurrecció de Jaca, i això malgrat que al costat de Jacobo Fitz-James Stuart y Falcó havia estat l'únic ministre a negar-se a rubricar la sentència de mort dels dos militars republicans.
Després de dos mesos d'estada a la presó provincial, va morir afusellat a Màlaga el 20 de setembre de 1936 amb uns altres 24 reclusos en una saques. El seu fill, José Luis Estrada Segalerva, va ser alcalde de Màlaga durant el franquisme.

## Referències

* ↑ Biografia a aguilardigital.es
* ↑ José Estrada a la cordobapedia
* ↑ MÁRQUEZ GALINDO, S., "Aproximación a la vida del Ministro José Estrada", Isla de Arriarán nº 11, Málaga, 1998
* ↑ José Luis Estrada Segalerva
# Juan Álvarez Álvarez

Juan Ramón Álvarez Álvarez (La Vega del Ciegu, Ḷḷena, 13 d'agost de 1937) va ser un ciclista asturià, que fou professional entre 1963 i 1966.
Un cop retirat, se li han concedit diferents homenatges.

## Palmarès
### Resultats a la Volta a Espanya

* 1964. 46è de la classificació general.

## Referències

* ↑ «Juan Álvarez "Penerón" recibe un homenaje de sus paisanos». , 21-11-2014 [Consulta: 11 abril 2015].
* ↑ «Homenaje al ciclista Juan Alvarez». Ciclismo en Asturias, 14-11-2014 [Consulta: 11 abril 2015].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a cyclebase.nl
# Josep Bracons i Clapés

Josep Bracons i Clapés (Barcelona, 1957) és un historiador de l'art.
Es va llicenciar el 1981, en geografia i història, especialitat història de l'art, per la Universitat de Barcelona, obtenint un Premi Extraordinari de Llicenciatura. Va realitzar la seva tesi sobre el Museu Episcopal de Vic.
Començà com a medievalista i identificà el 1993 l'autor d'una de les obres mestres de l'escultura medieval a Catalunya: el sepulcre de santa Eulàlia, de la catedral de Barcelona, obra del pisà Lupo di Francesco i catalogà l'escultura gòtica del Museu Episcopal de Vic. Ha dirigit l'obra Art català al món (2007) i ha publicat nombrosos treballs i articles.
Ha estat president de l'Associació Catalana de Crítics d'Art (2001-2007) i vicepresident del Cercle Artístic de Sant Lluc., objecte de les seves investigacions més recents. Va ser professor a l'Escola Superior de Conservació i Restauració de Béns Culturals de Catalunya i a la Universitat Oberta de Catalunya. L'any 2010 ingressà com a responsable del departament de col·leccions al Museu d'Història de Barcelona. És membre numerari de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi on, des de 2004, també és conservador del museu.

## Publicacions destacades

* Las Claves Del Arte Gotico ISBN 8434402793
* Cataleg De L'escultura Gotica Del Museu Episcopal de Vic, Patronat d'Estudis Ausonencs, ISBN 8430096124
* The Key to Gothic Art , Lerner Publications Co, ISBN 0822520540
* Artistes Catalans al món, Edicions 62

## Premis i reconeixements

* 2007 - Premi a la millor publicació de ACCA per Art Català al món

## Referències

* ↑ Catàleg a la Biblioteca Nacional de Catalunya
* ↑ «Biografia Josep Bracons». Arxivat de l'original el 2014-07-14. [Consulta: 13 març 2011]. PDF
* ↑ Josep Bracons i Clapés. L' exposició internacional d'art romànic de 1961: lliçó inaugural del curs 2005-2006 a càrrec de. Institut d'Estudis Catalans, 2005. ISBN 9788472838161 [Consulta: 13 març 2011].
* ↑ «Llistat d'Acadèmics de la RACBA». Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Jordi. Arxivat de l'original el 30 de novembre 2021. [Consulta: 13 març 2011].
* ↑ «El libro 'Art Català al món', de Josep Bracons y Jesús Mestre, premio a la mejor publicación del 2007 de ACCA» (en castellà). El economista, 25-03-2008. [Consulta: 13 març 2011].
# Notropis melanostomus

Notropis melanostomus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 3,8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: Florida.

## Referències

* ↑ Rafinesque C. S. 1818. Description of two new genera of North American fishes, Opsanus, and Notropis. Am. Monthly Mag. Crit. Rev. v. 2 (3) (gener del 1818). 203-204.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, Lawrence M. & Burr, Brooks M. (1991): Freshwater Fishes, p. 131, Houghton Mifflin, Nova York, Estats Units. ISBN 0-395-91091-9.
* Simons, Andrew M. & Mayden, Richard L. (1997): Phylogenetic Relationships of the Creek Chubs and the Spine-Fins: an Enigmatic Group of North American Cyprinid Fishes (Actinopterygii: Cyprinidae). Cladistics 13(3): 187-205.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.