OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estació mòbil

Una estació mòbil (MS) comprèn tots els equips d'usuari i programari necessaris per a la comunicació amb una xarxa mòbil.
El terme fa referència al sistema global connectat a la xarxa mòbil, és a dir, un telèfon mòbil o ordinador mòbil connectat mitjançant un adaptador de banda ampla mòbil. Aquesta és la terminologia dels sistemes 2G com el GSM. En els sistemes 3G, una estació mòbil (MS) es coneix ara com a equip d'usuari (UE).
En GSM, una estació mòbil consta de quatre components principals:
* Terminació mòbil (MT): ofereix funcions comunes com ara: transmissió i trasllat de ràdio, codificació i descodificació de la parla, detecció i correcció d'errors, senyalització i accés a la SIM. El codi IMEI s'adjunta al MT. És equivalent a la terminació de xarxa d'un accés RDSI.
* Equip terminal (TE): és qualsevol dispositiu connectat a l'MS que ofereix serveis a l'usuari. No conté cap funció específica de GSM.
* Adaptador de terminal (TA): proporciona accés al MT com si fos una terminació de xarxa RDSI amb capacitats ampliades. La comunicació entre el TE i el MT a través del TA es realitza mitjançant ordres AT.
* Mòdul d'identitat de subscriptor (SIM): és un testimoni d'identificació de subscriptor extraïble que emmagatzema l'IMSI, una clau única compartida amb l'operador de la xarxa mòbil i altres dades.
En un telèfon mòbil, el MT, el TA i el TE estan tancats en el mateix estoig. Tanmateix, les funcions MT i TE sovint les realitzen processadors diferents. El processador d'aplicació serveix com a TE, mentre que el processador de banda base serveix com a MT, la comunicació entre ambdós té lloc a través d'un bus mitjançant ordres AT, que serveix com a TA.

## Referències

* ↑ «GSM 04.02, V3.0.2» (en anglès). ETSI, 01-02-1992.
* ↑ «3GPP 24.002, V9.0.0» (en anglès). ETSI, 01-01-2010.
* ↑ Rose, Brenda. «What is the Mobile Station (MS) in GSM?» (en anglès), 20-09-2023. [Consulta: 6 novembre 2023].
* ↑ «MS (Mobile station)» (en anglès), 09-05-2023. [Consulta: 6 novembre 2023].
# Baratovita

La baratovita és un mineral de la classe dels silicats. Rep el nom en honor de Rauf Baratovich Baratov (1921-), petròleg soviètic de l'Institut de Geologia de Duixanbe, Tadjikistan.

## Característiques

La baratovita és un silicat de fórmula química KCa₇(Ti,Zr)₂Li₃Si₁₂O$_{36}$F₂. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 5 i 6. És l'anàleg amb titani de l'aleksandrovita. Alguns mineralogistes consideren que la baratovita és OH dominant, el que faria que fos la mateixa espècie que la katayamalita; en aquest cas el nom de la baratovita tindria prioritat.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la baratovita pertany a «09.CJ - Ciclosilicats amb enllaços senzills de 6 [Si₆O$_{18}$]$^{12-}$ (sechser-Einfachringe), sense anions complexos aïllats» juntament amb els següents minerals: bazzita, beril, indialita, stoppaniïta, cordierita, sekaninaïta, combeïta, imandrita, kazakovita, koashvita, lovozerita, tisinalita, zirsinalita, litvinskita, kapustinita, katayamalita, aleksandrovita, dioptasa, kostylevita, petarasita, gerenita-(Y), odintsovita, mathewrogersita i pezzottaïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la glacera Darai-Pioz, a les muntanyes Alai de la Serralada Tien Shan, a la Regió sota subordinació republicana, Tadjikistan. També ha estat descrita als massissos de Khodzhaachkan i Hodzha-Achkan, tots dos al Kirguizstan, i a l'illa d'Iwagi, a la prefectura d'Ehime, al Japó. Són els únics quatre indrets a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Baratovite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 novembre 2015].
# Peneu (Peloponès)

* Per a altres significats, vegeu «Peneu (Tessàlia)».
El riu Peneu (grec Πηνειός, Peneiós; llatí: Peneus) és el riu principal de l'Èlida, al Peloponès/Peloponnès. El seu afluent principal és el riu Ladó, que desaigua al Peneu prop de l'antiga Pilos d'Èlida.

## Notes

* ↑ La forma «Peloponès», no adaptada directament del grec antic al català contemporani, és l'única reconeguda per la GEC i ha estat predominant al llarg del segle xx. Recentment, el Diccionari Grec-Català i altres obres de referència de destacats hel·lenistes en llengua catalana han proposat la forma «Peloponnès», que resulta d'aplicar directament els criteris de transcripció al topònim original grec, Πελοπόννησος, però que no ha estat reconeguda com a normativa.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Peneius». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 14 gener 2021].
# Peneàcies

Penaeaceae és una família de plantes amb flors. Són plantes perennes en forma d'arbusts i arbrets. Són plantes natives d'Àfrica del Sud. Conté 29 espècies en 9 gèneres.

## Alguns gèneres

* Brachysiphon
* Endonema
* Glischrocolla
* Penaea
* Saltera
* Sonderothamnus
* Stylapterus

## Referències

* ↑ The SAGE Handbook of Biogeography. SAGE Publications, 2011-09-22, p. 143–. ISBN 978-1-4462-5445-5 [Consulta: 7 agost 2013]. «The Cape Floristic Region in South Africa is comparatively rich in endemic flowering-plant families. Five families of angiosperms (Penaeaceae, Roridulaceae, Geissolomataceae, Grubbiaceae, and Lanariaceae) are endemic to that region ...»
* ↑ Stevens, P. F. (2001 onwards). Penaeaceae.. Angiosperm Phylogeny Website. Version 12, July 2012 [and more or less continuously updated since]. Accessed online: 5 June 2013.

## Enllaços externs

* http://www.mobot.org/MOBOT/Research/APWeb/orders/myrtalesweb2.htm#Penaeaceae
* http://www.ncbi.nlm.nih.gov/Taxonomy/Browser/wwwtax.cgi?lin=s&p=has_linkout&id=40022
# Pica-soques de la Cabília

El pica-soques de la Cabília (Sitta ledanti) és un ocell de la família dels sítids (Sittidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos amb roures, cedres i picees, a les muntanyes del nord-est d'Algèria.

## Referències

* ↑ «Pica-soques de la Cabília». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
# Pere March I

Pere March I fou un notari barceloní del segle xiii. El 1260 va actuar com a notari en l'acta de compromís del casament de l'Infant Pere d'Aragó amb Constança de Sicília. Del seu matrimoni amb Guillema van néixer 4 fills:
* Pere March lo Prohom, Senyor d'Eramprunyà.
* Jaumeta March, casada amb Pere Llobet, escrivà reial.
* Felipa March, monja del Monestir de Jonqueres.
* Berenguer March. Gaudí del benifet de l'església de Sant Mateu (Baix Maestrat).

## Referències

* ↑ Càrrec eclesiàstic retribuït amb renda pròpia.

## Bibliografia

* Chiner Gimeno, Jaume J.: Ausiàs March i la València del segle xv (1400-1459). Generalitat Valenciana, Consell Valencià de Cultura, 1997.
* Carreras Valls, Rafael: Noves notes genealògiques dels poetes Jaume, Pere, Arnau i Ausiàs March segons documents inèdits. Estudis Universitaris Catalans, XVIII (1934), pp.309-354.
# Penanggungan

El Penanggungan (en indonesi: Gunung Penanggungan) és un estratovolcà que es troba al nord del complex volcànic Arjuno-Welirang i a uns 40 quilòmetres al sud de Surabaya, a la província de Java Oriental, Indonèsia. El cim s'eleva fins als 1.653 msnm.
És un dels volcans més venerats d'Indonèsia per la seva semblança amb la descripció del mont Meru, la muntanya sagrada dels hindús. A la muntanya hi ha diversos santuaris, llocs sagrats i monuments budistes i hindús que daten del 977 al 1511 dC. Les colades de lava i els dipòsits piroclàstics es troben pel voltant del volcà.
La seva darrera erupció podria haver-se produït cap al 200 dC.

## Referències

* 1 2 3 «Global Volcanism Program | Penanggungan» (en anglès). [Consulta: 27 març 2024].
* ↑ Lydia Kieven, "Arjuna, Bhima and Panji: Three Heroes at Candi Kendalisodo", in Narrative Sculpture and Literary Traditions in South and Southeast Asia (Marijke J. Klokke éd.), Koninklijke Brill, Leiden, 2000, p.42
# Perla carantana

La Perla carantana és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.

## Etimologia

El seu nom científic fa referència a l'antic ducat eslovè de Carantània, el qual abastava territoris dels actuals estats d'Eslovènia i Àustria.

## Descripció

* Els adults són de color marró fosc amb les ales marronoses i la nervadura marró fosc, les antenes marrons, els palps més pàl·lids i els cercs marró fosc.
* Les ales anteriors dels mascles fan 18 mm de llargària i les de les femelles 25.
* El penis del mascle és indistingible del de Perla burmeisteriana.
* La femella presenta la vagina típica d'aquest gènere i la placa subgenital petita i bilobulada.
* La larva té un patró de coloració similar a la de Perla burmeisteriana.
* L'ou fa 0,51-0,54 mm de llargària i 0,28-0,30 d'amplada.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Europa: Eslovènia i Àustria.

## Referències

* ↑ Geoffroy, 1762. Histoire abrégée des insectes qui se trouvent aux environs de Paris; dans laquelle ces animaux sont rangés suivant un ordre méthodique 2:229.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 3 4 Sivec & Graf, 2002. Perla carantana - a new species of the genus Perla (Plecoptera: Perlidae) from Austria and Slovenia. Natura Sloveniae 4(2):32.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Perlidae Species Listing Arxivat 2011-01-16 a Wayback Machine. (anglès)

## Bibliografia

* Sivec & Stark, 2002. Scopolia 49:10.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
# Pielonefritis

La pielonefritis (PNF) és una inflamació del ronyó, normalment a causa d'una infecció bacteriana. És una forma de nefritis. També es pot anomenar pielitis. Els símptomes més sovint inclouen febre i dolor al costat. Altres símptomes poden incloure nàusees, cremor amb la micció i micció freqüent. Les complicacions poden incloure pus al voltant el ronyó, la sèpsia o la insuficiència renal aguda.
Normalment es deu a una infecció bacteriana, més comunament Escherichia coli. Els factors de risc inclouen coit (per induir una cistitis), infeccions del tracte urinari prèvies (com la cistitis esmentada), diabetis, problemes estructurals del tracte urinari i ús d'espermicides. El mecanisme habitual és que la infecció pugi pel tracte urinari fins al ronyó. La infecció es produeix amb menys freqüència a través del torrent sanguini. El diagnòstic es basa normalment en els símptomes i es recolza en l'anàlisi d'orina. Si no hi ha millora amb el tractament, es pot recomanar realitzar alguna imatge mèdica.
La pielonefritis es pot prevenir amb la micció després del sexe i bevent prou líquids. Un cop present, generalment es tracta amb antibiòtics, com ara ciprofloxacina o ceftriaxona. Aquells amb malaltia greu poden requerir tractament a l'hospital. En aquells amb certs problemes estructurals de les vies urinàries o pedres renals, es pot requerir cirurgia.
La pielonefritis afecta entre 1 i 2 per 1.000 dones cada any i poc menys de 0,5 per 1.000 homes. Les dones adultes joves són les més afectades, seguides de les molt joves i grans. Amb tractament, Els resultats generalment són bons en adults joves. Entre les persones majors de 65 anys, el risc de mort pot arribar al 40%, tot i que això depèn de la salut de la persona gran, de l'organisme precís implicat i de com ràpidament poden rebre atenció a través d'un proveïdor o a l'hospital.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Lippincott's Guide to Infectious Diseases (en anglès). Lippincott Williams & Wilkins, 2011, p. 258. ISBN 9781605479750.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Diagnosis and treatment of acute pyelonephritis in women». American Family Physician, vol. 84, 5, 01-09-2011, pàg. 519–526. PMID: 21888302.
* 1 2 3 «Kidney Infection (Pyelonephritis)». NIDDK, 01-04-2017. Arxivat de l'original el 4 October 2017. [Consulta: 30 octubre 2017].
* ↑ «Antibiotic therapy for acute uncomplicated pyelonephritis in women. Take resistance into account». Prescrire International, vol. 23, 155, December 2014, pàg. 296–300. PMID: 25629148.
* ↑ «International clinical practice guidelines for the treatment of acute uncomplicated cystitis and pyelonephritis in women: A 2010 update by the Infectious Diseases Society of America and the European Society for Microbiology and Infectious Diseases». Clinical Infectious Diseases, vol. 52, 5, 01-03-2011, pàg. e103–e120. DOI: 10.1093/cid/ciq257. PMID: 21292654.
* 1 2 3 Ferri's Clinical Advisor 2018 E-Book: 5 Books in 1 (en anglès). Elsevier Health Sciences, 2017, p. 1097. ISBN 9780323529570.
* ↑ Practical Renal Pathology, A Diagnostic Approach E-Book: A Volume in the Pattern Recognition Series (en anglès). Elsevier Health Sciences, 2012, p. 139. ISBN 978-1455737864.
# Pierre Vigny

Pierre Vigny (Taninges, 25 de març de 1866 - Nyon, 22 de setembre de 1943) va ser un mestre d'armes francès (nascut a Taninges, Alta Savoia el 1866) que va estar actiu durant el segle xix i principis del segle xx. Es va especialitzar en el savate francès i en l'art de lluitar amb bastons coneguts com canne de combat, que va modificar molt per adaptar-se millor a les seves teories d'autodefensa efectiva.
El 1886, Vigny es va incorporar al Segon Regiment d'Artilleria Francesa a Grenoble. Deixant l'exèrcit el 1898, va fundar una escola d'armes i defensa personal a Ginebra i després es va traslladar a Londres, on es va convertir en l'instructor en cap del Bartitsu Club dirigit per Edward William Barton-Wright. Per aquesta època, Vigny també va establir una tradició d'exhibicions anuals d'esports de combat i habilitats de defensa personal.
El 1903, Vigny va obrir la seva pròpia acadèmia d'autodefensa a Londres, amb seu al número 18 de Berner Street. Durant aquest període, també es va casar amb una jove anomenada Miss Sanderson, que es va convertir en la seva ajudant d'instructor. Va continuar treballant com a instructor de combat cos a cos, incloent reclutes d'entrenament de compromís a l'escola militar d'Aldershot. Uns anys més tard, la seva dona Marguerite va desenvolupar una tècnica d'autodefensa amb un paraigua.
El 1912, Vigny va tornar a Ginebra i hi va establir una altra escola d'autodefensa.

## El mètode Vigny de lluita amb bastons

Vigny és el més recordat avui dia com el fundador d'un estil únic de lluita amb bastons, que utilitzava bastons i paraigües com a armes d'autodefensa. Aspectes del seu mètode van ser registrats per EW Barton-Wright en una sèrie d'articles titulats Self Defense with a Walking Stick, publicats a la revista Pearson's Magazine el 1901.
El 1923, el superintendent HG Lang, un oficial de la policia de l'Índia, va escriure un llibre titulat Walking Stick Method of Self Defense que es basava en gran part del sistema de Vigny a través de la formació de Lang amb l'estudiant de Vigny Percy Rolt. Durant la dècada de 1940, el llibre de Lang es va convertir en la base per a l'entrenament d'autodefensa de desenes de milers de jueus que vivien a Palestina.

## Bibliografia

Lang, HG El mètode caminant d'autodefensa per un oficial de la policia índia Londres: Athletic Publications, LTD 1923

## Referències

* ↑ Paris-Clavel, Daniel. «Suffragettes et jujitsu». Le Monde diplomatique, February 1, 2016.
# Perkūnas

Perkūnas (en lituà: Perkūns, Perkūnas; en letó: Pērkons; en prussià: perkūns, perkunis; en polonès: Perkun, Perun, Perkwunos; en eslovè: Parkelj) és una de les deïtats més importants del panteó bàltic. Està documentat, tant a la mitologia lituana com a la letona, com el déu del tro, la pluja, les muntanyes, els roures i el cel.

## Etimologia

El nom sobreviu en el bàltic modern, en lituà com perkūnas (tro) i perkūnija (tempesta de trons), i en letó com pērkons (tant tro com tempesta de trons). Tot de noms alternatius són, per exemple, Pērkoniņš i Pērkonītis (diminutius) i Pērkona tēvs i Vecais tēvs.
Està relacionat amb el déu eslau Perun, així com amb el déu finès Perkele, un dels noms d'Ukko (home vell), considerat com un préstec de la mitologia bàltica i el déu escandinau Jörð.

## Referències

* ↑ Caspi, Mishael; Neu-Sokol, Gerda. The Legend of Elijah in Judaism, Christianity, Islam, and Literature: A Study in Comparative Religion (en anglès). Edwin Mellen Press, 2009, p. 164. ISBN 978-0-7734-4726-4.
* 1 2 Dixon-Kennedy, Mike. Encyclopedia of Russian & Slavic Myth and Legend (en anglès). ABC-CLIO, 1998, p. 216. ISBN 978-1-57607-063-5.
* ↑ VAITkEVIČIENĖ, Daiva «The Rose and Blood: Images of Fire in Baltic Mythology». The Journal of the Traditional Cosmology Society, 2003, pàg. 21-42.
* ↑ Almqvist, Imelda. North Sea Water in My Veins: The Pre-Christian Spirituality of The Low Countries (en anglès). John Hunt Publishing, 2022-06-24. ISBN 978-1-78904-907-7.
# Perkin (cràter)

Perkin és un cràter d'impacte pertanyent a l'hemisferi nord de la cara oculta de la Lluna. Immediatament al nord apareix el cràter més gran Debye. Just al sud-est es troba Guillaume, una mica més petit, i a l'oest-sud-oest es localitza Dunér. Al nord-oest de Perkin es troba la gran planicie emmurallada del cràter D'Alembert.
Es tracta d'una formació desgastada i erosionada, amb una vora exterior remodelada per diversos impactes posteriors. Situat en la paret interior a l'est-nord-est es localitza un petit cràter. Una altra sèrie de petits cràters se situen en la paret interior sud i en el bord nord-oest, amb diversos craterets més travessant el brocal en els seus sectors sud-oest i nord.

## Vegeu també

* Llista de cràters lunars
* Selenografia

## Referències

* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.

## Enllaços externs

* "Perkin (cràter)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* «Digital Lunar Orbiter Photographic Atles of the Moon» (en anglès). [Consulta: 27 juny 2018].
* «LROC :: QuickMap - Targeting Mapa LROC» (en anglès). [Consulta: 27 juny 2018].
* «The-moon.wikispaces.com: Perkin» (en anglès). [Consulta: 27 juny 2018].
# Perkele

* Per a altres significats, vegeu «Perkele (grup de música)».
Perkele (pronunciat [ˈperkele] és una paraula finlandesa que significa "esperit malvat" i una blasfemia popular finlandesa, usada de manera similar a l'anglès "god damn", encara que es considera molt més profana. És probablement la paraula grollera finlandesa més coneguda internacionalment.

## Orígens

Alguns investigadors consideren que Perkele és un nom original del déu del tro Ukko, el déu principal del panteó pagan finlandès, però aquesta interpretació no és compartida per tots els investigadors. Hi ha paraules relacionades en altres llengües fineses: en estonià, põrgu significa infern, en carèlia perkeleh significa esperit maligne.

## Introducció del cristianisme

A mesura que Finlàndia es va cristianitzar, les antigues divinitats finlandeses van començar a ser considerades com a dimonis. Això va portar a l'ús de "Perkele" com a traducció de "Diable" a la traducció finlandesa de la Bíblia. Més tard, en altres traduccions, la paraula es va traduir com paholainen (el maligne).
# Platja d'O Vao

La platja d'O Vao és una platja del municipi gallec de Vigo (Pontevedra), situada a la parròquia de Coruxo. Compta amb la distinció de Bandera blava.

## Característiques

Es troba entre la platja de Canido i la cala nudista de Breadouro o Baluarte i té una longitud de 650 metres i una amplada de 110. És una de les platges més freqüentades de Vigo, juntament amb la de Samil. La sorra és granítica, fina i blanca. A més de la vegetació dunar i plantacions de pins i palmeres, també són comuns els pollancres. Està unida a l'illa de Toralla pel pont del mateix nom.
Des de la ciutat de Vigo s'hi pot arribar en transport públic, amb les línies d'autobusos Vitrasa L10, L11 i C15 A, B i C. La línia C3 arriba fins a les platges durant els caps de setmana.

## Galeria d'imatges

* Capella de Nosa Señora do Carme, al costat de la platja

## Referències

* ↑ Vigo repeteix i tornarà a lluir 9 banderes blaves

## Vegeu també

* Platja de Samil

## Enllaços externs

* Informació a la pàgina web de l'Ajuntament de Vigo (gallec)
# Petromyscus barbouri

Petromyscus barbouri és una espècie de mamífer rosegador de la família dels nesòmids. És endèmic de la província del Cap Septentrional (Sud-àfrica), on viu a altituds d'entre 100 i 700 msnm. El seu hàbitat natural són les zones rocoses amb matolls suculents. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència.
L'espècie fou anomenada en honor del zoòleg estatunidenc Thomas Barbour.

## Referències

* ↑ Coetzee, N.; Schlitter, D. Petromyscus barbouri. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 3 febrer 2016.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 28-29. ISBN 978-0801893049.
Espècies vivents de nesòmids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia · Subordre: Myomorpha :
Cricetomyinae :
Delanymyinae :
Dendromurinae :
Mystromyinae :
Nesomyinae :
Petromyscinae :
Categoria :