OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mosquiter d'Ijima

El mosquiter d'Ijima (Phylloscopus ijimae) és una espècie d'ocell de la família dels fil·loscòpids (Phylloscopidae). Es troba a les illes del sud del Japó, Taiwan i Filipines. Els seus hàbitats principals són els boscos tropicals i subtropicals de frondoses secs, els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes i els matollars humids tropicals i subtropicals. El seu estat de conservació es considera vulnerable.
L'epitet específic ijimae fa referència a l'ornitòleg japonès Isao Ijima (1861-1921).

## Referències

* 1 2 «Mosquiter d'Ijima». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* ↑ «Bushtits, leaf warblers, reed warblers» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 16 octubre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 625. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Ijima's Leaf-warbler. Phylloscopus ijimae» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 11 setembre 2023].
# Muralles de les Coves de Vinromà

Les Muralles de les Coves de Vinromà, són unes muralles localitzades a la localitat de Coves de Vinromà, a la comarca de la Plana Alta. Com tota muralla està catalogada com Bé d'Interès Cultural encara que no presenta anotació ministerial, identificant-se amb el codi 12.05.050-004, tal com consta a la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Generalitat Valenciana.
Es tracta d'una muralla urbana, és a dir d'un recinte emmurallat en l'esmentada localitat. Atès que Coves de Vinromà és d'origen musulmà, aquestes muralles són de l'època de dominació musulmana.

## Història

La localitat de les Coves de Vinromà, té el seu origen en un assentament musulmà, que va ser conquistat per les tropes de Jaume I el Conqueridor l'any 1233, juntament amb la resta de territoris que formaven part de la batllia del mateix nom. Un cop reconquerida la zona, el rei va cedir a 1235 a Blasco d'Alagó, malgrat que posteriorment va acabar en mans de l'Ordre de Calatrava i després a la del Temple. L'Orde del Temple, pel seu caràcter militar va acabar fortificant moltes dels territoris que li eren cedits o que simplement comprava, per la qual cosa aixecada construccions defensives de diverses característiques. Quan l'Orde de Temple va començar a tenir problemes i va acabar desapareixent, gran part de les seves possessions van passar a l'Orde de Montesa, que va crear en el seu castell una Comanda Major. El poble va rebre diverses cartes de poblament, malgrat això, no es coneixia l'atorgada a 1281. Cal destacar que en 1421 les Corts del Regne d'Aragó es van reunir provisionalment en aquesta localitat.

## Descripció

Malauradament de les muralles tot just quedes restes i els existents estan incorporats a les estructures dels habitatges que sobre elles es van construir.

## Referències

* ↑ «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».
* ↑ http://www.cult.gva.es/dgpa/bics/Detalles_bics.asp?IdInmueble=1463
* 1 2 http://www.monumentalnet.org/comunidad_valenciana/castellon_castello/coves_de_vinroma_les/coves_de_vinroma_les/murallas_de_les_coves_de_vinroma.php Arxivat 2015-01-11 a Wayback Machine.
* 1 2 3 http://www.castillosnet.org/espana/informacion.php?ref=CS-CAS-183 Arxivat 2015-01-11 a Wayback Machine.
# Mélniki

Mélniki (en ucraïnès i rus: Мельники) és un poble de la República Autònoma de Crimea a Ucraïna, que el 2014 tenia 285 habitants. Pertany al districte de Bilogorsk.

## Referències

* ↑ «Приказ Минкомсвязи России «О внесении изменений в Российскую систему и план нумерации, утвержденные приказом Министерства информационных технологий и связи Российской Федерации от 17.11.2006 № 142»». Минкомсвязь России. Arxivat de l'original el 2017-07-05. [Consulta: 24 juliol 2016].
* ↑ «Новые телефонные коды городов Крыма». Крымтелеком. Arxivat de l'original el 2016-05-06. [Consulta: 24 juliol 2016].
# Muhammad I ibn Pulad

Muhammad I ibn Pulad (o Mahummud I) fou kan del Kanat de Txagatai (vers 1342-1343). Era rebesnet de Barak Khan. Poca cosa se sap de la seva biografia. Era musulmà (el que es dedueix del seu nom) i segons el Shajrat ul Atrak va intentar aturar la dissolució del kanat.
Va governar poc temps i fou succeït per Qazan Khan ibn Yasaur vers 1343.

## Referències

* Ц.Энхчимэг - "Монголын цагаадайн улс" 2006 он
* Shajrat Ul Atrak (Arbre genealògic dels turcs i tàtars), traduït per Col. Miles.
# Mírnoie

«Mírnoie» té aquests significats:

## Crimea

* Mírne (Crimea), localitat de la República Autònoma de Crimea

## Rússia

* Mírnoie (Krasnoiarsk), localitat del krai de Krasnoiarsk, a Rússia
# Musaranya ratolí cafre

La musaranya ratolí cafre (Myosorex cafer) és una espècie de mamífer de la família de les musaranyes que es troba a Moçambic, Sud-àfrica, Eswatini i Zimbàbue.

## Referències

* Fordham et al. (2006). Myosorex cafer. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 21 desembre 2007 (en anglès).
# Niels Juel Simonsen

Niels Juel Simonsen (Copenhaguen, 1846 - Copenhaguen, 1906) va ser un cantant d'òpera danès.
Simonsen va començar les primeres incursions musicals (el seu pare era capellà de la cort, la seva mare Catharine Simonsen i cantant de concerts). Després de quatre anys de vida estudiantil al "Royal Theatre" de Copenhaguen, amb Henrik Rung com a professor, Simonsen va debutar allà el 1868 com a Hans Heiling de Heinrich Marschner i des de llavors va ser una de les primeres forces del treball de baríton. El 1874 fou nomenat cantant de cambra. Eugen Fahlstedt escriu al Llibre de la família nòrdica:
| « | <"La seva voluminosa veu tenia per naturalesa una posició sòlida i sana, poderosa i alhora un to poc guanyador del cor; i va interpretar els millors estats d'ànim, les emocions ingènues i immediates. En l'acció era natural i lliure d'exageracions."> | » |
Entre els seus millors papers, destaquen Heiling, Guillaume Tell, "King Valdemar" a Lange-Müller's Tove, "Marsk Stig" Drot og marsk de Heise, "Agamemnon" a Iphigénie en Aulide, "Orestes" a Iphigénie en Tauride, ambdues de Gluck, "Tungstè" a Tannhäuser i Der fliegende Holländer. A més, va interpretar papers wagnerians com "Telramund" i "Hans Sachs", Rigoletto de Verdi, Germont, Amonasro, Falstaff i "Jago", "Valentine" de Gounod, "Capulet" i "Mercutio", "Plumkett" a "Martha", "Hamlet", "Lotario" en Mignon, i, tot i que en realitat no va ser col·locada per la tragèdia, va aconseguir curiosament que "Figaro" en les dues òperes de Mozart i Rossini, mentre que Don Giovanni no li quedava tan bé. Durant la vida dels concerts danesos, Simonsen sempre va ser un bon suport, i la seva atractiva veu li va aportar el nom honorífic de "cantant popular". Va actuar el 1876 com a Guillaume Tell a Estocolm i va actuar sovint a les ciutats del sud de Suècia.

## Referències

* Simonsen, Niels Juel i Nordisk familjebok (andra upplagan, 1917)
# Méchouar de Casablanca

Méchouar de Casablanca (en àrab مشور الدار البيضاء, Mixwār ad-Dār al-Bayḍāʾ; en amazic ⵍⵎⵉⵛⵡⴰⵔ ⵏ ⵜⴳⵎⵉ ⵜⵓⵎⵍⵉⵍⵜ) és un municipi de la prefectura de Casablanca, a la regió de Casablanca-Settat, al Marroc. Està enclavat dins la ciutat de Casablanca. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 2.645 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Nikolai Mitrofànovitx Krilov

* No s'ha de confondre amb Nikolai Krilov.
Nikolai Mitrofànovitx Krilov (Sant Petersburg, 29 de novembre de 1879 $^{(Julià)}$ - Moscou, 11 de maig de 1955) va ser un matemàtic rus.

## Vida i Obra

Krilov va passar la seva infància en una petita finca familiar a prop de Kíev. Com fill d'un exmilitar va ingressar el 1888 a l'acadèmia de cadets de Kiev, en la qual va desenvolupar un viu interès per la física i les matemàtiques. Com que aquests estudis no li permetien entrar a la universitat, el 1899 va anar a Sant Petersburg per estudiar al Institut de Mines d'aquesta ciutat. El 1904 es va graduar i els anys següents va estar ampliant estudis a París i a Pisa. El 1911 ja retornat a l'Institut de Mines per defensar la seva tesi.
L'any següent va ser nomenat cap del departament de matemàtiques del Institut de Mines. El 1917 va ser nomenat professor de la universitat de Tauride a Simferòpol (Crimea), en la qual va romandre fins al 1922. Aquest any, en ser elegit acadèmic de l'Acadèmia de Ciències d'Ucraïna, es va traslladar a Kiev on va dirigir el departament de física matemàtica de l'Acadèmia. L'any següent va conèixer el jove Nikolai Bogoliúbov, amb qui va començar una intensa relació de col·laboració en la recerca.
La Segona Guerra Mundial va interrompre tots els plans de recerca, l'Acadèmia es va traslladar primer a Jarkov, després a Ufà, finalment, a Moscou. Krilov va patir aquests durs anys amb una malaltia i la pèrdua progressiva de la visió. Els darrers anys de la seva vida van transcorre a Moscou on la seva ceguesa i la severa malaltia el van impedir de continuar les seves recerques.
Krilov va publicar més de 180 obres en rus, ucraïnès, francès, anglès i italià. És especialment recordat per haver desenvolupat, juntament amb el seu deixeble Bogoliúbov, un mètode rigorós per aproximar les solucions d'una equació diferencial no lineal.

## Referències

* ↑ Барбоченко, Барт i Сысоева, 2005, p. 13.
* ↑ Банникова, 2014, p. 69.
* ↑ Банникова, 2014, p. 73.
* ↑ Дудченко, 2006, p. 61.
* ↑ Дудченко, 2006, p. 62.
* ↑ Барбоченко, Барт i Сысоева, 2005, p. 15.
* ↑ Shmaliy, 2007, p. 70.

## Bibliografia

* Банникова, Л.П.. Физико-математический факультет Таврического университета (1918 - 1930) (en rus). ИТ «АРИАЛ», 2014. ISBN 978-617-648-241-3.
* Дудченко, С.В. «КРЫЛОВ Николай Митрофанович (1879-1955 гг.)» (en rus). Культура народов Причерноморья, Vol. 87, 2006, pàg. 60-73. ISSN: 1562-0808.
* Барбоченко, Л.В.; Барт, Е.Л.; Сысоева, М.Ю. «АКАДЕМИК Н.М.КРЫЛОВ (К 125-ЛЕТИЮ СО ДНЯ РОЖДЕНИЯ)» (en rus). Записки Горного института, Vol. 163, 2005, pàg. 13-15. ISSN: 0133-3500.
* Shmaliy, Yuriy. Continuous-Time Systems (en anglès). Springer, 2007. ISBN 978-1-4020-6271-1.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Nikolai Mitrofànovitx Krilov» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* Grigorian, A.T. «Krylov, Nikolai Mitrofanovich». Complete Dictionary of Scientific Biography, 2008. [Consulta: 1r març 2020]. (anglès)
# Nikolai Moskalenko

Nikolai Ivànovitx Moskalenko (en rus Никола́й Ива́нович Москале́нко) (Konstantinovka, Óblast d'Omsk, 26 de març de 1926 - Moscou, 14 de gener de 1974) fou un actor i director de cinema soviètic.

## Biografia

Fou combatent a la Gran Guerra Patriòtica i en acabar el 1947 es va graduar al departament d'actuació a l'Institut Rus d'Arts Dramàtiques (GITIS). Del 1947 al 1957 treballà com a actor als teatres de Moscou i Minsk, Des del 1957 ho va fer als estudis de cinema Mosfilm, on va començar com a ajudant de director i finalment com a director adjunt.
Durant el rodatge de la pel·lícula Direktor el novembre de 1965, l'actor Ievgeni Urbanski va morir tràgicament a Karakum. Per coincidència, el primer director Aleksei Saltíkov es trobava absent i el procés de rodatge del plató el va dirigir Nikolai Moskalenko. Després d'aquest incident, al director se li va negar a exercir activitats professionals al cinema durant alguns anys.
A finals dels anys seixanta va guanyar-se el dret a treballar com a primer director i va dirigir de manera independent les pel·lícules Juravuixka, Molòdie i Rússkoie pole, que li atorgaren certa fama (l'última pel·lícula va ocupar el 2n lloc a la taquilla el 1972 i fou vista 56,2 milions. espectadors. Al seu debut va ocupar el vuitè lloc a la taquilla soviètica, i amb l'última pel·lícula la tercera.
Va morir als 48 anys de vida a Moscou. Va ser enterrat al cementiri de Vostriakovski.

## Filmografia
### Аctor

* 1953 — Stèpnie zori — Аleksei
* 1955 — Plàmia gneva — Kirik
* 1956 — Nad Txeremoixem — Vasil
* 1959 — V stepnoi tíxi — episodi

### Режиссёр

* 1968 — Juravuixka
* 1971 — Molòdie
* 1971 — Rússkoie pole

## Referències

* ↑ Федор Раззаков. Память, согревающая сердца
* ↑ Ф. Раззаков. Как уходили кумиры
* ↑ Федор Раззаков. Последние дни и часы народных любимцев (Москаленко Н.)
# Múscul cricoaritenoidal lateral

El múscul cricoaritenoidal lateral (musculus cricoarytaenoideus lateralis), és un dels músculs de la laringe. S'estén des del cartílag cricoide lateral al procés muscular del cartílag aritenoide. Mitjançant la rotació medial dels cartílags aritenoides, aquests músculs addueixen les cordes vocals i, per tant, tanquen la fenedura glòtica, la protecció de la via aèria. La seva acció és antagonista a la del múscul cricoaritenoidal posterior. Els músculs cricoaritenoidals laterals reben innervació de la branca laríngia recurrent del nervi vague (NC X).

## Imatge

* Els músculs de la laringe, vistos des de dalt.

## Notes

* ↑ També múscul cricoaritenoidal anterior, tot i que aquesta denominació no apareix ni al Diccionari enciclopèdic de medicina ni al TERMCAT. Diccionari d'anatomia. Barcelona: Fundació Barcelona, 1993. 435 p. (Diccionaris terminològics) ISBN 84-88169-06-X.

## Referències

* 1 2 3 «múscul». Diccionari enciclopèdic de medicina. Enciclopèdia Catalana, S.A. 1997-2010. Arxivat de l'original el 2012-10-02. [Consulta: 3 febrer 2014].
* ↑ J. Anthony Seikel; David G. Drumright, Paula Seikel. Thomson Delmar Learning. Essentials of Anatomy and Physiology for Communication Disorders (en anglès). 2ª, 2014, p. 148. ISBN 1133018211.
    Aquest article incorpora text de l'edició de l'Anatomia de Gray en domini públic.

## Vegeu també

* Cricoide
* Aritenoide
* Múscul cricoaritenoidal posterior
* Múscul cricotiroidal
* Múscul aritenoidal
* Múscul tiroaritenoidal (Múscul vocal)

## Enllaços externs

* LUC lcri
* Lateral+cricoarytenoid+muscle al Diccionari d'eMedicine
# Norrköping

Norrköping [ˈˈnɔrɕøːpɪŋ] és una ciutat a Östergötland a la meitat-est de Suècia, situada a 58° 36′ N 16° 12′ E. Té 83.000 habitants, i és la seu del municipi del mateix nom amb 124.000 habitants, sent el desè més gran de Suècia. Té dos sobrenoms: El Manchester suec i Peking.

## Fills il·lustres

* Hannes Alfvén (1908 - 1995) astònom i físic, Premi Nobel de Física de l'any 1970.
# Extreme Makeover

Extreme Makeover va ser un programa de la cadena de televisió American Broadcasting Company (ABC).
En aquest reality show, individus voluntaris rebien un important canvi en la seva aparença a través del seu pas per cirurgians plàstics, oftalmolegs, odontòlegs, otorrins, dietistes-nutricionistes. El programa es va començar a emetre l'any 2002 i va ser cancel·lat el 15 de maig del 2007.

## Adaptacions internacionals

* Austràlia: Nine Network
* Bulgària: Пълна промяна.
* Espanya: Cambio radical
* Estònia: Totaalne muutumine
* Finlàndia: Hurja Muodonmuutos
* França: Relooking Extreme
* Alemanya: Das Hausbau-Kommando
* Panamà: Cambio Radical
* Polònia: Dom nie do poznania
* Portugal: Reconstrução total
* Rússia: Возможности пластической хирургии
* Sèrbia: Ekstremni preobražaj
* Eslovènia: Popolna preobrazba
* Regne Unit: Extreme Makeover

## Enllaços externs

* Lloc Web Oficial Arxivat 2009-10-08 a Wayback Machine. (anglès)
# Johnbaumita

La johnbaumita és un mineral de la classe dels arsenats i del grup de l'apatita que cristal·litza en el sistema hexagonal. Va ser anomenada així en honor d'en John Leach Baum (1916-2011) per Pete Dunn, Donald Peacor i N. Newberry. Va ser descoberta i acceptada per l'Associació Mineralògica Internacional el 1980. Va ser trobada per primer cop a la mina Franklin, localitzada al districte miner de Franklin (Nova Jersey), EUA.
Segons la classificació de Nickel-Strunz la johnbaumita pertany a «08.BN - Fosfats, etc. amb anions addicionals, sense H₂O, només amb cations de mida gran, (OH, etc.):RO₄ = 0,33:1» juntament amb els següents minerals: aradita, magganasita, fluorpiromorfita, fluorsigaiïta, fluoralforsita, alforsita, belovita-(Ce), clorapatita, mimetita-M, fluorapatita, hedifana, hidroxilapatita, mimetita, morelandita, piromorfita, fluorstrofita, svabita, turneaureïta, vanadinita, belovita-(La), deloneïta, fluorcafita, kuannersuïta-(Ce), hidroxilapatita-M, fosfohedifana, hidroxilpiromorfita, estronadelfita, fluorfosfohedifana, carlgieseckeïta-(Nd), vanackerita, miyahisaïta, pieczkaïta, hidroxilhedifana, pliniusita, parafiniukita, arctita, krügerita i goryainovita.

## Referències

* ↑ «Johnbaumita» (en anglès). Mindat. [Consulta: 29 abril 2015].
* ↑ «Strunz-mindat (2024) Classification - With only large cations, (OH, etc.):RO4 = 0.33:1». Mindat. [Consulta: 25 juny 2024].
# Lo Cap del Mànec

Lo Cap del Mànec és un paratge del terme municipal de Tremp, a l'antic terme ribagorçà d'Espluga de Serra, al Pallars Jussà.
Està situat al nord-est del poble de la Torre de Tamúrcia, a l'esquerra del barranc de Miralles, en el vessant septentrional de la Serreta, on es troba el poble esmentat.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Ramón de Larroca y Pascual

Ramón de Larroca y Pascual (1848 - Madrid, 4 de juny de 1919) fou un polític espanyol que va ser diverses vegades Governador Civil de Barcelona entre finals del segle xix i començaments del segle xx.

## Biografia

En 1880 va promoure la construcció d'una línia de ferrocarril entre Valdetorres de Jarama i Madrid. El 1881 va ser nomenat governador civil de Ciudad Real, i el 21 d'octubre de 1889 fou nomenat Inspector General de Primer Ensenyament i membre del Consell d'Instrucció Pública del Ministeri d'Instrucció Pública. Va ostentar el càrrec de Governador Civil de Barcelona tres cops: del 24 de desembre de 1892 al 9 d'abril de 1895, del 21 d'octubre de 1897 a l'11 de març de 1899, i del 14 de març al 14 d'agost de 1901. Durant el seu mandat va fundar amb el seu amic Eduardo Lozano Ponce de León, catedràtic de física, la Sociedad Española Protectora de la Ciencia (SEPC), amb suport de la Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona.
Però també es distingí per la seva duresa contra el moviment obrer, cosa que provocà un atemptat contra ell en gener de 1894, i sembla que va comptar com a confident amb Enriqueta Martí i Ripollés, coneguda com la vampira del Raval.

### Atemptat contra Ramon de Larroca

El 25 de gener de 1894 un manobre de 37 anys anomenat Ramon Murull li va disparar un tret de revòlver que el va ferir lleument a la galta dreta, i fou detingut quan anava afer un altre tret. Segons la premsa, Murull va atemptar contra ell per considerar-lo un dels responsables de la forta repressió contra els anarquistes arran de la bomba del Liceu el 7 de novembre de 1893. Malgrat la declaració, Murull no era anarquista i la premsa el definia com a busca-raons, jugador i alcohòlic que portava una vida dissoluta. Pel juliol de 1894 fou jutjat i condemnat a 17 anys de presó.

## Referències

* ↑ Boletín de la Real Academia de Ciencias y Artes de Barcelona. Vol. 4, No. 4 (enero 1920) p. 288
* ↑ El tren que nunca llegó a Archivo Histórico de Valdetorres de Jarama
* ↑ María Teresa López del Castillo. Historia de la inspección de primera enseñanza en España, 2013, p.319, 372 i 571.
* ↑ Llista de governadors civils de Barcelona
* ↑ Josep M. Camarassa. Cent anys de passió per la natura: una història de la Institució Catalana d'Història Natural, 1999, p.21.
* ↑ Luis Antón del Olmet. La vampira de la calle de Poniente: Crónica de un suceso. Jaén: Ginger Ape Books, 2013, p.111.
* ↑ Atemptat contra Larroca a estelnegre.org
# Longitud del periàpside

La ${\bar {\omega }}\,$ (longitud del periàpside) és la suma de dos angles mesurats en plans diferents: la longitud del node ascendent ($\Omega \,\!$) mesurat sobre el pla de referència, i l'argument del periàpside ($\omega \,\!$) mesurat sobre el pla de l'òrbita:
    ${\bar {\omega }}=\Omega +\omega \,$
En el cas del Sol se l'anomena longitud del periheli i en el cas de la Terra longitud del perigeu.

## Vegeu també

* Elements orbitals
# Jaume Cunill Canyelles

Jaume Cunill Canyelles “Xic” (Santa Maria del Camí, Mallorca, 1901 - ?) fou un sindicalista, glosador i autor de teatre popular.
Era fill de Joan Cunill Frontera, jornaler, i d'Antònia Canyelles Far. Va ser picapedrer d'ofici. Crític amb el sistema polític i social imperant a Mallorca a l'època de la Restauració i d'idees socialistes, va participar en la formació del primer grup socialista a Santa Maria del Camí. Col·laborà a “El Obrero Balear” i a “Foch y Fum”. El 1923 va publicar l'obra de teatre Es matrimoni del dia.

## Obra

* Es matrimoni del dia. Diàleg humanitari en dos actes i en vers. Palma: Impremta Independència, 1923.

## Referències

* ↑ Mas i Vives, Joan. Diccionari del teatre a les Illes Balears. Barcelona: Abadia de Montserrat, 2003, p. 216.
# Joan Artigues i Ferragut

Joan Artigues i Ferragut (Sineu, Mallorca, 8 de desembre de 1803 - Madrid, 18 de juliol de 1834) fou un historiador, arabista, professor, bibliotecari i religiós balear.
Ingressà a la Companyia de Jesús i s'ordenà de prevere l'any 1817. Va estudiar al Col·legi de Montesión dels jesuïtes de Palma. Molt jove, es traslladà a Madrid, on va començar els seus estudis de llengües orientals, sobretot d'hebreu i àrab, al Col·legi Imperial de Madrid, regentat pels jesuïtes també. Ben aviat, el 1824, va ser nomenat catedràtic d'àrab d'aquest mateix Col·legi Imperial, també anomenat Reials Estudis de San Isidro, un càrrec que va exercir fins a la seva mort. A més, també fou el bibliotecari d'aquest centre entre els anys 1824 i 1830. De la seva tasca com a investigador cal assenyalar l'estudi de les inscripcions islàmiques d'Alfàbia, la traducció d'una part del Llibre del Repartiment de Mallorca, i també la interpretació de les monedes de l'època islàmica. Precisament Artigues fou un dels primers investigadors que mostrà interès per l'època islàmica, tradicionalment oblidada per la historiografia mallorquina. Com a arabista fou el mestre de Pascual de Gayangos y Arce, Serafín Estébanez Calderón, considerats els iniciadors de la famosa Escuela de Estudios Árabes, mantingué amb èxit i reconeixement internacionals els estudis àrabs a Espanya. Entre les seves publicacions, destaca l'obra Observaciones sobre varias antigüedades árabes en España.
Amb trenta-un anys, el 17 de juliol de 1834, fou víctima de l'assalt del poble exacerbat al Col·legi Imperial de Sant Isidre, en un episodi històric de crueltat extrema conegut com la matança dels frares.

## Referències

* 1 2 «Joan Artigues i Ferragut». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 29 setembre 2022].
* ↑ Rosselló Bordoy, Guillem. «Poder i cultura a les Illes Balears en època islàmica». A: Salicrú i Lluch, Roser (coord.), Viladrich, Maria Mercè (coord.) i Cifuentes Comamala, Lluís (coord.): Els catalans a la Mediterrània medieval: noves fonts, recerques i perspectives. 1a ed.. Roma: Viella, 2015, pàgs. 389-404. ISBN 978-88-6728-013-1 [Consulta: 29 setembre 2022].
* 1 2 Martín Escudero, Fátima «Juan Artigues Ferragut». Reial Acadèmia de la Història [Consulta: 29 setembre 2022].
* ↑ Epalza Ferrer, Mikel de «Correspondencia del arabista mallorquín Artigas con el valenciano Borrull sobre historia árabe valenciana (1828-1829)». Sharq Al-Andalus: Estudios mudéjares y moriscos, Núm. 4, 1987, pàgs. 235-239. ISSN: 0213-3482 [Consulta: 29 setembre 2022].