OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Funnel cake

El funnel cake o funnelcake (en anglès literalment ‘pastís d'embut’) és una recepta regional popular en els carnestoltes, fires, esdeveniments esportius i llocs turístics de tots els Estats Units encara que també se'n troba en algunes parts d'altres països. S'elaboren abocant empanada amb l'ajuda d'un embut en oli calent seguint un patró circular i fregint-la fins que es daura. Quan s'elabora en un lloc es fa servir una mànega de pastisseria, una gerra especial amb un bec similar a un embut en lloc d'usar-ne un de separat. Se serveix típicament amb sucre de llustre, gelea, melmelada, crema de xocolata, canyella, fruits frescs o altres cobertures.

## Característiques

Els funnel cakes es fan amb empanada sense llevat. En el seu llibre I'm Just Here for the Food, Alton Brown recomana que es facin amb pasta de lioneses, que s'expandeix gràcies a la vapor procedent de l'aigua que conté.
Als Estats Units, els funnel cakes originalment s'associaven als alemanys de Pennsilvània. A Àustria, la recepta equivalent es diu Strauben i s'elabora i se serveix de manera semblant. A l'Índia el seu equivalent es diu yalebi i té una textura una mica masticable amb sucre cristal·litzat per fora; a l'Iran es diu zulbia i és una darreria popular. A Eslovènia es diuen flancati. A Finlàndia es diu tippaleipä i se serveix tradicionalment en les celebracions de la Nit de Walpurgis (Vappu). A Xile es coneix com a "calzones rotos" i es consumeixen a l'hivern.

## Referències

* ↑ «The Origins of Two American Fried Dough Classics: Funnel Cakes and Elephant Ears» (en anglès). , 26-03-2014.
* ↑ Marks, Gil. Encyclopedia of Jewish Food, 17 November 2010. ISBN 9780544186316.
* ↑ «Kumukunsi». ChoosePhilippines, 30-07-2013. [Consulta: 29 gener 2017].
* ↑ Leslie Joyce Belais. «Doon Po Sa Amin: Kinikilala Ang Pagkaing Muslim». Prezi, 27 December 2012. [Consulta: 29 gener 2017].
# Funningsfjørður (fiord)

El Funningsfjørður [ˈfʊnːɪŋgsˌfjøːɹʊɹ] és un fiord de l'illa d'Eysturoy, a les illes Fèroe. Amb els seus gairebé 10 km de llarg, és el segon fiord més gran de l'arxipèlag.
El fiord té 9.5 km de longitud i té una orientació nord-sud. S'obre a mar obert enfront de les localitats de Funningur i Elduvík, barrejant les seves aigües amb les de l'estret de Djúpini. El punt més estret del fiord fa 330 metres d'amplada i el més ample, quan s'obre a mar obert, fa 3,4 km. El Funningsfjørður només està separat del fiord Skálafjørður per una vall de menys de set quilòmetres, la vall de Millim Fjarða. D'aquesta manera, els dos fiords divideixen Eysturoy (la segona illa més gran de l'arxipèlag) gairebé a la meitat.
Les muntanyes que envolten el fiord superen reiteradament els 700 metres. Els cims més importants que hi ha són el Slættaratindur (880 m), que és també la muntanya més alta de les Illes Fèroe, el Svartbakstindur (801 m) o el Blámansfjall (790 m d'altitud), tots ells al costat oest del fiord; el Dalkinsfjall (719 m) és la muntanya més alta del costat est.
Les localitats que hi ha a la riba del fiord són Elduvík, Funningsfjørður i Funningur.

## Referències

* ↑ «Eysturoy» (en danès). Den Store Danske. [Consulta: 21 novembre 2019].
* 1 2 «Mapa de les Illes Fèroe» (en danès). Trap Danmark. [Consulta: 21 novembre 2019].
* ↑ «Fjøll» (en feroès). Arxivat de l'original el 2011-07-20. [Consulta: 16 desembre 2018]. «Llista de muntanyes de les Fèroe per alçada.»

## Vegeu també

* Llista de fiords de les Illes Fèroe.
# Fèlix Amat i Parcerisa

Fèlix Amat i Parcerisa (Barcelona, 1940 - Premià de Dalt, 2005) fou un polític català. Va cursar la carrera d'enginyeria tècnica i un postgrau a ESADE, però aviat va dirigir els seus passos cap a la política. El 1975 començà a militar a Convergència Democràtica de Catalunya (CDC), de la que formà part del Consell Nacional i del Comitè Executiu, alhora que fou president de la Federació de Barcelona del partit. De 1983 a 1995 va ser regidor de l'Ajuntament de Barcelona, i va presidir durant dotze anys el Consell Municipal del Districte de Sarrià-Sant Gervasi, on va treballar a favor de la descentralització de la gestió municipal.
Des del districte va promoure la recuperació i l'aprofitament del patrimoni a Can Castelló, Can Ponsic, Vil·la Amèlia, Can Sentmenat, els Jardins de la Tamarita, el Parc de l'Oreneta, la carretera de les Aigües o Vil·la Joana, i va donar suport a iniciatives culturals i populars com les Jornades de Cant Coral, les Jornades Esportives o les festes majors.
Durant aquests anys també va ser membre de la Corporació Metropolitana de Barcelona i del Consell de la Mancomunitat de Municipis i de l'Entitat Metropolitana del Transport. Després de la seva etapa al districte de Sarrià-Sant Gervasi, fou director de la Societat Municipal d'Aparcaments de Badalona i executiu d'ACESA i va formar part del comitè executiu de l'Associació Consell de Cent, una entitat que agrupa electes municipals del període democràtic. El 2005 va rebre la Medalla d'Honor de Barcelona a títol pòstum.
# Gai Marci (desambiguació)

Gai Marci és el nom dels següents personatges:
* Gai Marci Rútil, dictador i censor romà a mitjan segle iv aC.
* Gai Marci Fígul (jurista), (segle ii aC.
* Gai Marci Fígul II, cònsol romà el 64 aC.
* Gai Marci Fígul I, cònsol romà el 162 aC.
* Gai Marci Rútil Censorí, cònsol romà el 310 aC.
* Gai Marci, tribú de la plebs.
* Gai Luci Marci Sèptim, centurió sota les ordres de Caius Claudi Neró.
* Gai Marci Censorí, dirigent del partit popular romà.
* Gai Marci Censorí (cònsol 8 aC), cònsol i governador romà de Síria (finals del segle i aC)
# Gai Marci

* Per a altres significats, vegeu «Gai Marci (desambiguació)».
Gai Marci (en llatí Caius Marcius) va ser tribú de la plebs l'any 311 aC. Formava part de la gens Màrcia, una antiga gens romana d'origen plebeu.
Va aconseguir aprovar juntament amb el seu col·lega Luci Atili la llei coneguda com a Atilia Martia, una llei que donava al poble el poder per elegir 16 tribuns militars en les quatre legions (16 electes d'un total de 24, sis per cada legió). Era probablement el mateix Gai Marci que va ser el primer plebeu escollit com a membre del col·legi d'àugurs l'any 300 aC.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 944.
# G-Sides

G-Sides fou una col·lecció de cares-B de la banda virtual Gorillaz que es va publicar el 12 de desembre de 2001, inicialment només al Japó, posteriorment als Estats Units, Europa i altres països. Les versions nord-americana i australiana tenien la mateixa portada amb la Noodle aguantant un ninot de Godzilla, mentre que en la resta de versions aguantava un ninot d'un esquelet. L'àlbum va arribar a les posicions 65 i 84 en les llistes UK Album Chart i US Billboard 200 respectivament.

## Llista de cançons

Totes les cançons són escrites i compostes per Gorillaz.

## Enllaços externs

* G-Sides Arxivat 2010-03-09 a Wayback Machine. a Metacritic (anglès)
# Geek

Un geek (de l'anglès geek, pronunciat "guik" IPA /gik/) és una persona amb una gran fascinació per la tecnologia i la informàtica. Es descriu més com un estil de vida i una forma de ser, que com una afició concreta per alguna cosa poc habitual.
El seu objectiu és fer o utilitzar tecnologia per diversió i/o pel reconeixement que comporta. Gairebé sempre pel simple plaer de fer-ho. En català aquest terme es relaciona només amb la tecnologia, a diferència de l'ús del terme geek en anglès, que té un sentit més ample i equivalent al terme friki. Sovint el geek és un subtipus de friki.
Geek és un terme per a indicar a la persona que presenta una gran fascinació per la tecnologia, la informàtica, i temes relacionats. El terme generalment sol confondre's com a sinònim de Nerd, malgrat això no ho són, ja que posseeixen característiques que els diferencien. Igual que un geek, un nerd és una persona amb gran intel·ligència i passió pel coneixement; nogensmenys el terme geek sol designar una persona més extravagant i extravertida, tant en el seu estil de vida com en la seva forma de ser. Generalment no té grans tendències a mantenir-se apartat d'alguns corrents socials. Per una altra part, un nerd tendeix a ser associat amb una personalitat més conservadora, i el tipus de coneixement que pot manejar és més variat, abastant igualment altres temes. Tot amb tot no impedeix o exclou que un nerd també sigui considerat o es consideri igualment un Geek; encara que ambdós termes no siguin sinònims.
En alguns cercles s'ha optat per traduir "geek" per "tecnoferit", sovint de manera jocosa, fent l'analogia amb "lletraferit".

## Cultura geek

Quant a cultura, alguns geeks tenen interès en temes com la ciència-ficció o obres cinematogràfiques, literàries o videojocs com "Star Wars", "Star Trek", "Stargate", "StarCraft", "Matrix", "World of Warcraft", entre d'altres, considerant-se com frikis d'aquestes sèries o pel·lícules; i alguns també relacionats amb el tema dels videojocs, ja que molts són igualment com un jugador. ("gamer").

## Vegeu també

* Friki
* Fandom
* Furoner
* Hikikomori
* Nerd

## Enllaços externs

* ThinkGeek, botiga virtual molt popular destinada als geeks, amb articles com samarretes, gadgets, elements d'escriptori, llibres, etc. (anglès)
* The Geek Test (anglès)
* Geek Culture: The Third Counter-Culture Arxivat 2007-01-22 a Wayback Machine., article sobre la cultura geek. (anglès)
# Valdeacederas

Valdeacederas és un barri del districte de Tetuán, a Madrid. Limita al nord-est amb el barri d'Almenara, al sud-est amb Castillejos, al sud amb Berruguete, al nord amb el barri del Pilar i al sud-oest amb Valdezarza (Fuencarral-El Pardo). Està delimitat al nord pel carrer de Sinesio Delgado, a l'oest pels carrers Villaamil i Ofelia Nieto, a l'est pel carrer de Pinos Alta i al sud pels carrers de Bravo Murillo i Marqués de Viana. En el seu territori hi ha el parc de Los Pinos i el Parc Agustín Rodríguez Sahagún.

## Enllaços externs

* Ortofoto del districte amb els límits de cada barri
* Districtes de Madrid
# Dante i Beatriu

Dante i Beatriu és una pintura a l'oli sobre tela, realitzada per Henry Holiday el 1883, considerada l'obra més important de l'artista. Mesura 142,2 centímetres d'alt per 203,2 centímetres d'ample i va ser comprada per la Walker Art Gallery de Liverpool el 1884.
Quan va morir, Holiday va ser descrit com l'«últim prerafaelita». Moltes de les pintures de Dante Gabriel Rossetti, inclòs El somni de Dante, tenien com a tema el poeta italià Dante Alighieri, i aquest interès és la probable inspiració per a la pintura de Holiday. El llenç es basa en l'obra autobiogràfica de Dante la Vita Nuova que descriu el seu amor per Beatrice Portinari. Dante va encobrir el seu amor fingint ser atret per altres dones. La pintura mostra un incident quan Beatrice, després d'haver escoltat xafarderies relacionades amb això, es nega a parlar amb ell. L'esdeveniment mostra com Beatrice i dues dones més passen pel Ponte Santa Trinita a Florència. Beatrice porta un vestit blanc i camina al costat de la seva amiga Monna Vanna, amb la criada de Beatrice lleugerament enrere.
El 1860, Holiday va pintar una altra escena de la Vita Nuova que mostrava una trobada entre Dante i Beatrice quan eren petits al jardí del pare de Beatrice, i el 1875 va pintar un retrat de Dante. A més de la pintura completa de Dante i Beatrice, la Walker Art Gallery posseeix tres esbossos que va fer com a estudis per a l'obra final, dels quals dos representen tots els personatges, mentre que la tercera és de Dante sola. L'artista també va realitzar dues estatuetes nues en guix de les dues figures principals femenines, a les quals més tard va afegir roba, i que pertanyent també a la galeria.
Holiday, preocupat en que la pintura fos una digna representació històrica va viatjar a Florència el 1881, on va descobrir que el segle xiii el Lungarno, el carrer del costat nord del riu Arno entre el Ponte Vecchio i el Ponte Santa Trinita, estava pavimentat amb maons i que hi havia botigues a la zona; aquests es mostren a la pintura. També va saber que el Ponte Vecchio havia estat destruït a causa d'unes inundacions l'any 1235 i, entre 1285 i 1290, estava sent reconstruït, cosa per la qual en la pintura es mostra cobert de bastides.

## Referències

* 1 2 3 «'Dante and Beatrice'». National Museums Liverpool. Arxivat de l'original el 8 de juny 2010. [Consulta: 18 desembre 2017].
* 1 2 3 4 D.A., 2007, p. 72.
* 1 2 «Artwork of the Month - February, 2000: Dante and Beatrice', 1883', by Henry Holiday (1839 - 1927)». National Museums Liverpool.

## Bibliografia

* D.A.. The Walker Art Gallery. Londres: National Museums Liverpool, 2007. ISBN 1-85759-037-6.
# Hocking

El Hocking és un riu de l'estat d'Ohio, als Estats Units d'Amèrica, afluent del riu Ohio.
# Willebroek

Willebroek és un municipi belga de la província d'Anvers a la regió de Flandes. És el resultat de la fusió, l'1 de gener del 1977 de Willebroek amb els antics municipis de Blaasveld, Heindonk i Tisselt.

## Evolució de la població
### Segle xix

| Any | 1806 | 1816 | 1830 | 1846 | 1856 | 1866 | 1876 | 1880 | 1890 |
| Població | 2195 | 2508 | 3030 | 3028 | 3553 | 4238 | 5125 | 6011 | 8164 |

### Segle XX (fins a 1976)

| Any | 1900 | 1910 | 1920 | 1930 | 1947 | 1961 | 1970 | 1976 |
| Població | 9959 | 11.906 | 12.214 | 13.895 | 14.712 | 15.359 | 15.726 | 15.565 |

### 1977 ençà

| Any | 1977 | 1980 | 1985 | 1990 | 1995 | 2000 | 2005 |
| Població | 22.687 | 22.266 | 22.372 | 22.120 | 22.289 | 22.508 | 23.300 |
| Font: NIS ||||||||

## Agermanament

* Boussu
* Kiremba
# Casa de les Altures

La Casa de les Altures és un edifici d'estil neomudèjar situat al costat del Parc de les Aigües de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local. Actualment, és la seu del Districte d'Horta-Guinardó.

## Descripció

Es tracta d'un palauet on s'han situat alguns serveis del districte. Al soterrani del casal hi ha instal·lada la sala d'actes i a la part forana hi ha plantat alguna filera de palmeres.
El portal d'accés està cobert per una galeria porxada, i, a la part alta hi corre una altra galeria. Ambdues peces són un clar exponent de l'estil arabesc molt ben treballat. La part posterior té sortida a un pati que s'ha volgut conservar.

## Història

Va ser projectat el 1890 pel mestre d'obres Enric Figueres com a residència de l'enginyer director de la Societat General d'Aigües de Barcelona, Nicolau Recúlez Chevalier. El nom li ve dels motors que es trobaven al costat, que elevaven l'aigua fins al dipòsit situat més amunt. Tanmateix, es va utilitzar poc com a habitatge particular, i servia com a lloc de trobada per a actes de protocol de la societat.
Durant la Guerra Civil Espanyola, la societat va utilitzar l'indret com a lloc de colònies per als fills dels treballadors de l'empresa, i més endavant, la casa serví de seu de l'Institut d'Investigació Hidrològica, amb vivers de diferents tipus de plantes i d'arbres, sobretot fruiters.
A principis dels anys 1970, l'estat de conservació del conjunt (casa i jardins) era deficient i l'Associació de Veïns Joan Maragall emprengué accions reivindicatives per tal d'aconseguir convertir-lo en parc públic. Gràcies a aquestes pressions, la propietat va ser adquirida per l'Ajuntament de Barcelona, i el 1978 el parc de les Aigües va obrir les portes després dels treballs d'adequació duts a terme per l'arquitecte J.M. Casamor.
El 1984, l'Ajuntament adquirí també el palauet, que un cop rehabilitat per l'arquitecte Víctor Argentí, va obrir les portes com a seu del districte d'Horta-Guinardó a inicis de 1989. L'any 1990 va ser distingit amb el premi FAD a la millor rehabilitació.

## Referències

* 1 2 3 «Casa de les Altures». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 Marcià i Argentí, 1991, p. 27.

## Bibliografia

* Bou i Roura, Lluís. Itineraris Horta-Guinardó. Ajuntament de Barcelona, 2002. ISBN 84-7609-991-6.
* Macià, Teresa; Argentí, Victor. Rehabilitación. Casa d'Altures. Parc de les Aigües. Barcelona: Dragados y Construcciones, S.A., 1991. DL: M. 21.188-1991.

## Enllaços externs

* «Casa de les Altures». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* «La Casa de les Altures». Arquitectura Orientalista a Barcelona (blog), 02-10-2013.
# Can Macià (Òdena)

Can Macià, Mas Rossinyol de Moragues o Can Bohigas és una casa pairal d'Òdena (Anoia) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És d'estil popular, propi dels segles XVI-XVII fonamentalment, amb les típiques parts com: pati d'entrada, cuina, escala, cambres, sala per a les festivitats, rellotge de sol del segle xix i una capella dedicada a la Mare de Déu de la Mercè, construïda l'any 1927, de regust historicista-neogòtic. Disposa d'instal·lacions annexes amb caves destinades a l'elaboració de vins escumosos. Destaca l'acurada arquitectura i el seu mobiliari i ceràmica que decoren l'interior. Els murs són de maçoneria arrebossats i emblanquinats. La coberta és de teula àrab.

## Història

La pairalia és esmentada en diversos capbreus dels anys 1531, 1573 i 1627, en què és citat el nom antic Mas Rossinyol de Moragues. El nom de Can Macià el prengué a mitjan segle xix. L'any 1933 i a càrrec d'en Joan Vives es construïren les caves per a vins escumosos; el seu nebot, Josep Maria Bohigas, ha modernitzat el procediment i ha donat nom a la marca "Bohigas".

## Referències

* 1 2 «Can Macià». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
2. Can Macià. Pàgina web corporativa.
# Can Magarola

«Can Magarola» té aquests significats:
* Can Magarola (Alella), antic mas fortificat i museu i actual seu de la DO Alella al Maresme
* Can Magarola (Canovelles), masia al nucli de Canovelles (Vallès Oriental)
* Can Magarola (Lliçà de Vall), masia amb torre rodona fortificada a la seva cantonada SE, sobre el torrent homònim (Vallès Oriental)
# Campionat britànic de motocròs 1952

La temporada de 1952 del Campionat britànic de motocròs, anomenat a l'època ACU Scramble Drivers' Star, fou la 2a edició d'aquest campionat, organitzat per l'ACU.

## Classificació final
### 500cc

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | John Avery | BSA | 32 |
| 2 | Reg Pilling | AJS | 17 |
| 3 | Leslie Archer | Norton | 15 |
| 4 | Bill Barugh | Dot | 13 |
| 5 | Geoff Ward | AJS | 12 |
| 6 | John Draper | Norton | 11 |
| 7 | Phil Nex | BSA | 11 |
| 8 | Derek Rickman | BSA |
| 9 | Brian Stonebridge | BSA | |
| 10 | David Tye | BSA | |

## Referències

* «Grande Bretagne - Auto Cycle Union» (PDF) (en francès). memotocross.fr, 24-02-2023. [Consulta: 27 febrer 2023].
* Berry, Ian. «ACU Scramble Drivers' Star Winners 1951-59 (500cc)». A: Out Front! British Motocross Champions 1960-1974 (en anglès). High Wycombe: Panther Publishing, 2011, p. 12. ISBN 978-0-9564975-3-6.
# Cant redoblat

El cant redoblat és una manera de cantar que consisteix a fer oscil·lacions de la veu al final de cada frase. És un aspecte característic de la música d'arrel pròpia de les illes d'Eivissa i Formentera. El cant redoblat, amb el seu vibrato laringi fort és un exponent de la tradició d'ornamentar el cant monòdic, típica de la conca mediterrània. Es canta per una persona, acompanyada d'un tambor amb una línia narrativa tot i que pot ser improvisat per més cantors en competència (els redoblats de porfedi).

## Bibliografia i discografia

* Isidor Marí Mayans, Ansa per Ansa, CD, Discmedi, 2006
* Felip Munar i Munar, «La improvisación oral en las Illes Balears, Catalunya i el País Valèncià: un reto de futuro», (castellà) Universitat de les Illes Balears, 2003

## Referències

* ↑ «Músiques d'arrel, s. XX dC - s. XXI dC», Culturcat, Generalitat de Catalunya, consultat el 30 de maig 2012
* ↑ Ignazio Macchiarella, « Sulla vocalità del Mediterraneo.» Arxivat 2007-07-18 a Wayback Machine. (italià) in: Voci d'Europa Arxivat 2010-12-31 a Wayback Machine., Cagliari, Università di Cagliari, consulta el 30 de maig de 2012.
* ↑ Carlos Reynoso, «La voz humana» Arxivat 2008-10-16 a Wayback Machine., in: Seminario de Antropología de la Música en la Globalización, pàgina 2, s.d.
* ↑ «Aire. Capítol 9. El cant Redoblat.». IB3. [Consulta: 4 abril 2023].

## Enllaços externs

* «Cançó de redoblada o porfedi» (castellà) en Música Popular de Ibiza y Formentera (consulta el 30 de maig de 2012)
# Campionats del món de ciclocròs de 2002

Els Campionats del món de ciclocròs de 2002 foren la 53a edició dels mundials de la modalitat de ciclocròs i es disputaren el 2 i 3 de febrer de 2002 a Zolder, Heusden-Zolder, Limburg, Bèlgica. Foren quatre les proves disputades.

## Resultats
### Homes

| Proves | Or | Plata | Bronze |
| Elit | Mario De Clercq | Tom Vannoppen | Sven Nys |
| Sub-23 | Thijs Verhagen | Davy Commeyne | Tomas Trunschka |
| Júniors | Kevin Pauwels | Krzysztof Kuzniak | Zdeněk Štybar |

### Dones

| Prova | Or | Plata | Bronze |
| Elit | Laurence Leboucher | Hanka Kupfernagel | Daphny van den Brand |

## Classificacions
### Cursa masculina

| Pos. | Ciclista | País | Temps |
| | Mario De Clercq | Bèlgica | 1:01.11 |
| | Tom Vannoppen | Bèlgica | + 0.03 |
| | Sven Nys | Bèlgica | + 0.06 |
| 4. | Richard Groenendaal | Països Baixos | + 0.10 |
| 5. | Gerben de Knegt | Països Baixos | + 0.14 |
| 6. | Dominique Arnould | França | + 0.21 |
| 7. | Wim de Vos | Països Baixos | + 0.22 |
| 8. | Bart Wellens | Bèlgica | + 0.26 |
| 9. | Ben Berden | Bèlgica | + 1.19 |
| 10. | Thomas Frischknecht | Suïssa | + 1.38 |

### Cursa femenina

| Pos. | Ciclista | País | Temps |
| | Laurence Leboucher | França | 39.06 |
| | Hanka Kupfernagel | Alemanya | + 1.04 |
| | Daphny van den Brand | Països Baixos | m.t. |
| 4. | Alison Dunlap | Estats Units | m.t. |
| 5. | Ann Grande | Estats Units | + 1.41 |
| 6. | Anja Nobus | Bèlgica | + 2.00 |
| 7. | Reza Hormes-Ravenstijn | Països Baixos | m.t. |
| 8. | Birgit Hollmann | Alemanya | m.t. |
| 9. | Hilde Quintens | Bèlgica | + 2.05 |
| 10. | Carmen d'Aluisio | Estats Units | + 2.12 |

### Cursa masculina sub-23

| Pos. | Ciclista | País | Temps |
| | Thys Verhagen | Països Baixos | 49.48 |
| | Davy Commeyne | Bèlgica | m.t. |
| | Tomáš Trunschka | Txèquia | m.t. |
| 4. | Enrico Franzoi | Itàlia | m.t. |
| 5. | Wim Jacobs | Bèlgica | m.t. |
| 6. | Martin Bína | Txèquia | + 0.37 |
| 7. | Michael Baumgartner | Suïssa | + 0.53 |
| 8. | Adam Craig | Estats Units | + 1.12 |
| 9. | Radomír Šimůnek jr. | Txèquia | + 1.36 |
| 10. | Steve Chainel | França | + 1.44 |

### Cursa masculina júnior

| Pos. | Ciclista | País | Temps |
| | Kevin Pauwels | Bèlgica | 43.41 |
| | Krzysztof Kuźniak | Polònia | + 0.11 |
| | Zdeněk Štybar | Txèquia | + 0.15 |
| 4. | Jaroslav Kulhavý | Txèquia | + 0.26 |
| 5. | Mike Thielemens | Bèlgica | + 0.34 |
| 6. | Felix Gniot | Alemanya | m.t. |
| 7. | Derik Zampedri | Itàlia | m.t. |
| 8. | Jens Petroll | Alemanya | + 0.37 |
| 9. | Dieter Vanthourenhout | Bèlgica | + 0.44 |
| 10. | Pirmin Lang | Suïssa | + 0.56 |

## Medaller

| Pos. | País | Or | Plata | Bronze | Total |
| 1 | Bèlgica | 2 | 2 | 1 | 5 |
| 2 | Països Baixos | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 3 | França | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 4 | Alemanya | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 4 | Polònia | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 6 | Txèquia | 0 | 0 | 2 | 2 |

## Referències

* Web de l'UCI
* Resultats a les-sports.info