OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ander Valverde

Ander Valverde (vocalista, compositor) és fundador de la banda espanyola Green Valley.
En 2001 Ander va començar la seva carrera musical a Vitòria, en 2004 va formar la seva banda, i anys mes tarda en 2006 es va traslladar a Barcelona. Encara que durant el pas dels anys Green Valley ha canviant algun dels seus músics, l'essència i l'energia continuen sent la mateixa que el primer dia.
Va començar a escriure les seves primeres lletres de rap amb 14 anys amb els seus amics pel País Basc escoltant a artistes com a Violadores de Verso, CPV o Molt Noi, més tard va començar a escoltar a Bob Marley amb el disc ¨Uprising¨ i en aquest moment va començar a ficar-se en el món del reggae i voler enviar un missatge a través de la música.
En 2002 va treure la seva primera maqueta "El somni Perdut", amb el qual arran d'aquesta maqueta va començar a fer al costat d'un DJ els seus primers concerts per Vitòria. Una de les cançons es va començar a "viralitzar" per Vitòria, començant a sonar en tots els bars.
En 2004, Ander al costat d'alguns amics va formar la banda (el cognom traduït de la qual a l'anglès dona nom a la banda). En veure la bona acceptació per part del públic, van decidir traslladar-se a Barcelona obrint-se passo a altres escenaris en terres catalanes l'any 2006.
A partir de 2006, Ander i la seva banda van començar a fer diversos concerts i festivals i a partir 2010, van començar a treure diversos discos: 2010 van publicar "A les teves Mans", 2012 "La veu del poble", 2013 "Mira'm als ulls " (format acústic), 2014 "Fills de la Terra", en 2016 "AHORA", en 2019 "Bajo la Piel" i en 2022 "La Llave Maestra".

## Discogràfica
### Maquetes

* 2002: El sueño perdido (Ander Valverde en solitari).
* 2007: Imigrantes.

### Àlbums

* 2010:En tus manos
* 2012: La voz del pueblo
* 2013: Mirame a los ojos
* 2014: Hijos de la Tierra
* 2016: AHORA.
* 2019: “Bajo la piel"
* 2022: "La Llave Maestra"

## Referències

* ↑ Portero, Andrés. «Ander Valverde: "Estamos en nuestro mejor momento, sonamos como un cañón"» (en castellà), 19-12-2019. [Consulta: 3 agost 2024].
* ↑ Echeverría, Santi. «Ander Valverde: "La música es el motor, la gasolina y el vehículo"» (en castellà), 09-12-2017. [Consulta: 3 agost 2024].
* ↑ «Ander Green Valley» (en espanyol europeu). good over evil prod. [Consulta: 6 juny 2024].
* ↑ EDR. «EDR : La música que corre sota la pell de Green Valley». [Consulta: 3 agost 2024].
# La llamada (pel·lícula de 1965)

La llamada és una pel·lícula de terror romàntic espanyola en blanc i negre del 1965 dirigida per Javier Setó, coautor del guió amb Paulino Rodríguez Díaz. Fou produïda per Sidney W. Pink, un dels "pares" del 3D. Va ser el primer paper protagonista d'Emilio Gutiérrez Caba.

## Argument

Una parella de joves estudiants de medicina, l'espanyol Pablo i la francesa Dominique, tenen trobades furtives i clandestines romàntiques. Es prometen amor etern a un cementiri, jurant amb terra a les mans que el primer que mori tornarà de la mort per visitar l'altre. Després ella torna a França, on mor en un accident aeri. Desesperat, ell la cerca i és testimoni de fets paranormals.

## Repartiment

* Emilio Gutiérrez Caba - Pablo
* Carlos Lemos - Profesor Urrutia
* Paco Morán - Jacques Monceau
* Tota Alba - Sra. Monceau
* Dyanik Zurakowska - Dominique

## Recepció

Un crític va dir que la pel·lícula "està desproveïda de xocs evidents, però té una llarga atmosfera i tensió que s'aconsegueix lentament fins a un clímax estrany".

## Referències

* ↑ Falcó, Josep Lluís i; Sojo, Antonia Luengo. Gregorio García Segura: historia, testimonio y análisis de un músico de cine (en castellà). Editora Regional de Murcia, 1994. ISBN 978-84-7564-150-8.
* ↑ «La pantalla de Madrid: La llamada | Madriz». Arxivat de l'original el 2020-06-25.
* ↑ Crítica de "la llamada" a jovenesrealizadoers.com
* ↑ Entrevista a Emilio Gutiérrez Caba, 12 de novembre de 2021
* ↑ Schuck, Brian. «The Sweet Sound of Death (aka La llamada, 1965) - REVIEW».

## Enllaços externs

* La llamada a YouTube
# Richardton

Richardton és una població dels Estats Units a l'estat de Dakota del Nord. Segons el cens del 2000 tenia 619 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Richardton tenia 619 habitants, 251 habitatges, i 168 famílies. La densitat de població era de 645,9 hab./km².
Dels 251 habitatges en un 28,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 61% hi vivien parelles casades, en un 3,6% dones solteres, i en un 32,7% no eren unitats familiars. En el 29,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 15,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,41 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25% tenia menys de 18 anys, un 6,6% entre 18 i 24, un 21,8% entre 25 i 44, un 23,7% de 45 a 60 i un 22,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 43 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 96,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 32.917 $ i la renda mediana per família de 38.409 $. Els homes tenien una renda mediana de 29.318 $ mentre que les dones 18.750 $. La renda per capita de la població era de 14.867 $. Entorn del 6% de les famílies i el 10% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Richardton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Richardton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 9 agost 2010].
# Los Feixans (Salàs de Pallars)

Los Feixans és el nom de dos feixans diferents del terme municipal de Salàs de Pallars, al Pallars Jussà.
El primer està situat al nord-oest de Salàs de Pallars, també al nord-oest de Sant Pere Màrtir, al sud-est del Mas del Balust i a la dreta del barranc de Fontfreda. És a l'Obaga de Sant Pere Màrtir.
El segon és al sud-oest de la vila, en el vessant nord de la Roca Tosa, a la dreta de lo Torrentill.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya (1)
* Institut Cartogràfic de Catalunya (2)
# Ander eta Yul

Ander eta Yul és una película basca dirigida per Ana Díez Díaz, on fa una reflexió sobre la violència i les drogues al País Basc.

## Argument

Després de passar un temps en la presó per tràfic de drogues, Ander (Miguel Munárriz) torna a Euskadi a retrobar-se amb la seva gent i refer la seva vida, però han canviat moltes coses, ara Yul (Isidoro Fernández) el seu vell amic i antic company de seminari forma part d'ETA. Sense expectatives torna al trafico de drogues i precisament Yul ha rebut l'ordre de matar narcotraficants, la qual cosa desencadenarà un tràgic final.

## Repartiment

* Isidoro Fernández: Yul
* Miguel Munárriz: Ander
* Carmen Pardo: Sara
* Joseba Apaolaza: Ataun
* Ramón Barea: Bernardo
* Paco Sagarzazu
* Ramon Agirre
* Aizpea Goenaga

## Premis

* Goya al millor director novell en la IV edició dels Premis.
* Premi a la millor pel·lícula al Festival de Cinema de Bogotà.

## Referències

* ↑ Ander eta Yul a Fotogramas
* ↑ Ander eta Yul al web dels Premis Goya
* ↑ Ander eta Yul, Auñamendi Eusko Entziklopedia
# Katxin

Els katxin són una nació que viu al sud de la Xina, nord-est de l'Índia (Assam), i nord de Myanmar (on són majoria en l'estat Kachin). El nom deriva del cap tribal Ga hkyeng Duwas o 'sòl roig' (de Mogaung), que fou escrit en plural (Kakhyengs) per alguns autors al segle xix i fou simplificat pels funcionaris colonials britànics. El seu nom anterior era jinghpaw, com la llengua.
Més de sis-cents mil katxins viuen a Myanmar i 150.000 a la Xina. A l'Índia, només en són uns 25.000.

## Llengua

La seva llengua comuna és el jinghpaw (o chinghpaw) de la família tibetobirmana, que és el de la tribu principal, si bé es parlen altres llengües del mateix grup (atsi, maru o naingvaw, lashi, nung o rawang i lisu o yawyin).
Els katxins són una minoria reconeguda a la Xina i la seva llengua jinghpaw és també reconeguda per l'ensenyament i altres drets.

## Tribus

Es divideixen en sis tribus: Jinghpaw, Maru, Rawang, Azi (Atsi), Lashi i Lisu.

## Origen

El katxins tenen la tradició que són originaris de Majoi Shingra Bum (que vol dir 'muntanya natural de plat'), un lloc mai localitzat que se suposa que és al Tibet o a la Xina vers el nord-est del Tibet, i es van desplaçar vers el segle xvi cap a la seva llar actual. Però els experts consideren que, en realitat, són originaris de l'Àsia central, que van emigrar cap a l'actual Uzbekistan i d'allí cap a Mongòlia i cap al sud de la Xina, i es van establir a la regió que avui ocupen fa uns 2.600 o 2.700 anys.

## Història

Els katxins vivien independents sota els seus caps locals, els duwas. Mai van estar sotmesos en quasi tres mil anys. El primer estranger occidental, un britànic, va arribar al país el 1819. El 1885, els britànics van incorporar Birmània i van considerar el país Katxin part del regne i hi van imposar la sobirania el 1889; es va establir un districte fronterer, dividit en tres zones. L'1 d'abril del 1898, els katxins foren inclosos en la Manmaw Military Police; el 1904 i 1905, els britànics van ocupar Mali i Nmai (Mali Hkrang Walawng), i van arribar al principat de Ga Hkyeng Duwas, que tenia més de mil esclaus; el cap en fou sotmès. Els esclaus del país foren alliberats el febrer i març del 1927.
Els primers missioners van entrar al país el 1877. El cristianisme va fer grans progressos després del 1918.
El país Katxin va formar part de l'Índia britànica fins al 1937, en què va quedar integrat en el nou govern colonial de Birmània.
El 1943, fou ocupat pels japonesos als quals els katxins van resistir amb heroisme. Aquell mateix any, els japonesos, que des del 1941 havien entrat a Birmània, van proclamar una República independent Birmana que es va enfonsar el 1945 amb la derrota japonesa, i els britànics van tornar al país Katxin. El 1947, els delegats katxins van decidir integrar-se en un organisme administratiu dels territoris fronterers, que van decidir unir-se a Birmània el 1948. En aquest, d'acord amb la constitució, es va crear l'estat de Kachin dins la Unió Birmana.

## Vegeu també

* Kachin
# Mítec

Mítec (en llatí Mithaecus, en grec antic Μίθαικος) fou un escriptor grec.
Va escriure diversos tractats sobre l'art de la bona cuina, que son esmentats per Ateneu (Deipnosophistae 7. p. 325, 12. p. 516, 3. p. 112), sota el títol de Ὀφαρτυτικός i Ὀφοποιία σικελική. A la darrera obra també en fa referència Plató (Gòrgies 518).

## Referències

* ↑ Mithaecus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1093
# Guillem Roca i Sanpere

Guillem Roca i Sanpere (Terrassa, 1860 - Madrid, 1939) fou un pintor català.
Format a l'Escola de Belles Arts de la Llotja de Barcelona, va ser director de l'Escola de Belles Arts de Figueres i molt probablement fou en aquesta estada a la capital de l'Alt Empordà quan va pintar Mercat de bous, en la línia de la pintura realista i costumista, obra conservada al Museu de l'Empordà de Figueres
A la Casa Masó de Girona es conserven sis pintures signades per Guillem Roca. Es tracta de quatre retrats de figures humanes i dos paisatges.

## Referències

* ↑ Seguranyes, Mariona «La llavor de l'escola empordanesa» (PDF). Revista de Girona, Núm. 303, 2017, pàg. 81. ISSN: 0211-2663.
* ↑ Blanch, Eva; Anna Capella i Mariona Seguranyes. Museu de l'Empordà. Guia de les col·leccions (paper). Girona: Consorci del Museu de l'Empordà, 1999, p. 76.
* ↑ «Casa Masó. La col·lecció». [Consulta: 13 gener 2016].
* ↑ Aragó, Narcís-Jordi; Falgàs, Jordi; Gil i Tort, Rosa Maria; .. Casa Masó: vida i arquitectura noucentista. (en edicions en català, castellà, anglès i francès). Girona-Sant Lluís:: Fundació Rafael Masó-Editorial Triangle,, 2012. ., p. 192 p.. ISBN ISBN 9788496747135..
* ↑ Domènech Vives, Ignasi. Els Masó: artistes i col·leccionistes. The Masó family: artists and collectors. Girona. Fundació Rafael Masó / Úrsula llibres, 2017
# Can Cuixart

Can Cuixart és una obra del municipi de Cornellà de Llobregat (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici d'habitatge plurifamiliar, amb planta baixa, dos pisos i teulada amb vessant perpendicular a la façana. Els materials emprats són el maó vist i arrebossat, les llosetes de pedra i la ceràmica esmaltada formant mosaic al timpà de la porta central. Les formes de l'edifici combinen historicisme de signe divers, sobretot motius arabitzants en les finestres i columnes helicoidals de maó de procedència més abarrocada. La cornisa superior és de "dent d'engranatge" imitant èpoques clàssiques o romàniques. Aquests historicismes són típics del modernisme i el noucentisme catalans i, units a la combinació de materials diversos emprats en la façana, donen gran colorisme a aquesta. Aquesta darrera característica és més pròpia del modernisme.

## Història

No hi ha notícies històriques directes d'aquest edifici, però es pot dir que és un dels primers edificis construïts a la Rambla oberta des de finals del segle XIX:

## Referències

* 1 2 «Can Cuixart». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 desembre 2015].
# Los Pous de Miret

Los Pous de Miret és un paratge actualment convertit en camps de conreu del municipi de Castell de Mur, al Pallars Jussà, a l'antic terme de Mur, en terres del poble de Vilamolat de Mur.
Estan situats al sud-oest de Casa Josep, on pertanyen, i al nord-oest i molt a prop de Vilamolat de Mur, al sud de la Bancalada de Josep.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer dos passos d'aproximació
# Frederic

Frederic és una població dels Estats Units a l'estat de Wisconsin. Segons el cens del 2000 tenia 1.262 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Frederic tenia 1.262 habitants, 536 habitatges, i 286 famílies. La densitat de població era de 316,4 habitants per km².
Dels 536 habitatges en un 23,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 41% hi vivien parelles casades, en un 9,1% dones solteres, i en un 46,5% no eren unitats familiars. En el 42,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 25,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,15 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,99.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23% tenia menys de 18 anys, un 6,3% entre 18 i 24, un 22,3% entre 25 i 44, un 16,9% de 45 a 60 i un 31,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 44 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 70,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 25.380 $ i la renda mediana per família de 40.000 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.987 $ mentre que les dones 19.813 $. La renda per capita de la població era de 15.685 $. Aproximadament el 5,6% de les famílies i el 10,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Frederic» (en anglès). American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 14 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Frederic». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Antoine Galland

Antoine Galland (Rollot, 4 d'abril de 1646 – 17 de febrer de 1715) va ser un orientalista i arqueòleg francès i el primer traductor europeu de Les mil i una nits.
Galland va néixer a Rollot, al departament del Somme. Després de completar els seus estudis a Nayon, va passar un breu temps dedicat a aprendre un ofici, però es va escapar per poder estudiar llengües a París. El 1670, després d'haver estat contractat per compilar un catàleg dels manuscrits orientals de la Sorbona, va ser enviat a l'ambaixada francesa a Constantinoble. El 1673 va viatjar al Pròxim Orient, on va copiar innombrables inscripcions i va esbossar, i fins a vegades es va endur, diversos monuments històrics.
Després d'una breu visita a França, on la seva col·lecció de monedes antigues li va conferir una certa notorietat, Galland va fer un tercer viatge el 1679, comissionat per la Companyia francesa de les Índies Orientals (Compagnie des Indes Orientals) per recollir mostres pel gabinet de Colbert. Quan va acabar, el govern francès li va ordenar continuar amb les seves investigacions, i li va concedir el títol d'antiquari reial. En les seves llargues estades a l'estranger va adquirir un vast coneixement de les llengües i literatures àrabs, turques i perses, la qual cosa li va permetre, en tornar a França, ajudar a Jean de Thévenot, que estava a càrrec de la biblioteca reial, i a Barthélemy d'Herbelot de Molainville.
Després que tots dos morissin, Galland va viure un temps a Caen sota el mateix sostre que Nicolas Foucault, intendent de la ciutat i excel·lent arqueòleg. Va ser aquí on va començar a publicar Les mil i una nits el 1704, aconseguint despertar un enorme interès per l'obra. A hores d'ara, la seva versió segueix sent la traducció al francès per antonomàsia. Galland va descartar la traducció literal per una que s'adeqüés més als gustos europeus, llimant les asprors de l'idioma original sense perdre de vista l'esperit de la narrativa àrab.
El 1701 Galland va ser admès a l'Acadèmia de les Inscripcions i Llengües antigues (Académie des Inscriptions et Belles-Lettres), i el 1709 se li va atorgar la càtedra d'àrab al Collège de France, lloc que va continuar exercint fins a la seva mort el 1715.
A més de diversos treballs arqueològics, especialment en l'àrea de la numismàtica, va publicar el 1694 una compilació de textos en àrab, persa i turc, titulat Paroles remarquables, bons mots et maximes des orientaux (després traduït a l'anglès i publicat el 1795), i l'any 1699 va publicar una traducció d'un manuscrit àrab, De l'origine et du progrès du café. Els seus Contes et fables indiennes de Bidpai et de Lokrnan van ser publicats pòstumament el 1724. Entre els seus nombrosos manuscrits sense publicar hi ha una traducció de l'Alcorà i una Histoire générale des empereurs Turcs. Els seus diaris van ser publicats per Charles Schefer el 1881.
# La Costa (Tremp)

La Costa és una serra del municipi de Tremp administrativament a la comarca del Pallars Jussà. És a l'antic municipi de Sapeira.
La Costa arrenca del mateix riu Noguera Ribagorçana, una mica al nord del Molí d'Orrit, i s'enfila ràpidament cap a les Roques d'Orrit, de 915,4 m. alt., per continuar carena amunt i assolir aviat els 1.027,5 metres i els 1.051,8 ja a prop de Sapeira. En aquest poble enllaça amb el Serrat de Raurella.
S'hi troba l'ermita de La Costa, d'època medieval.

## Referències

* ↑ Generalitat de Catalunya. «Ermita de La Costa». [Consulta: 14 març 2021].
# Neogobius caspius

Neogobius caspius és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 34,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la mar Càspia.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Berg, L.S. 1965. Freshwater fishes of the U.S.S.R. and adjacent countries. vol. 3, quarta edició. Israel Program for Scientific Translations Ltd, Jerusalem, Israel.

## Bibliografia

* Eichwald, C. E. von. 1831. Zoologia specialis quam expositis animalibus tum vivis, tum fossilibus potissimum Rossiae, in universam, et Poloniae in specie, ... Wilna. Zool. Specialis Pars posterior [3]: 404 pp., 2 pls.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fenner, R. M. The Conscientious Marine Aquarist: A Commonsense Handbook for Successful Saltwater Hobbyists (en anglès). TFH Publications, 2001. ISBN 9781890087029.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Miller, P.J. 1986. Gobiidae. p. 1019-1085. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the North-eastern Atlantic and the Mediterranean. Vol. 3. UNESCO, París.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Gueralda de Guàrdia i de Cervera

Gueralda de Guàrdia i de Cervera, coneguda també com a Guerava o Gueraua, (Segarra, segle xiii - Alguaire, 1285) fou una religiosa catalana, priora del monestir de Santa Maria d'Alguaire.

## Biografia

Filla de Marquesa de Cervera, fundadora i primera priora del monestir de monges santjoanistes d'Alguaire (1250-1268), i del cavaller Guillem de Guàrdia, senyor del Castell de la Guàrdia Lada, el qual va morir abans de 1245.
La casa de Cervera estava emparentada amb alguns dels llinatges més importants de la Catalunya del moment, inclosa la casa comtal d'Urgell i la família reial (el besavi de Gueralda, Ponç de Cervera, es va casar amb una filla del comte de Barcelona Ramon Berenguer III i de la comtessa Dolça de Provença).
Poc després de la mort del seu pare, Gueralda va prendre l'hàbit de l'orde de l'Hospital de Sant Joan, juntament amb la seva mare i altres cinc senyores nobles més (Ermesendis de Castellnou, Marquesa de Rajadell, Ermesendis d'Odena, Elicsendis d'Alentorn i Ermesendis d'Ofegat). Aquest grup va ser la comunitat fundadora del monestir d'Alguaire (1250).
A la mort de Marquesa de Cervera (1268), Gueralda esdevingué la segona priora del monestir, continuant l'obra d'organització i de consolidació del convent impulsada per la seva mare. Durant el seu priorat es van començar a plantejar algunes tensions amb el castellà d'Amposta (on hi havia la seu de l'orde hospitalera a Catalunya) i es va plantejar la possibilitat d'establir una baronia santjoanista a Alguaire, tot i que no se n'assoliria l'estatut fins al 1330. Gueralda va morir entre el 18 de setembre i el 10 d'octubre de 1285, i fou substituïda per Sibília d'Oluja (1285-1294).

## Referències

* 1 2 3 4 5 Diccionari biogràfic de dones. «Gueralda de Guàrdia i de Cervera». Xarxa Vives d'Universitats (CC-BY-SA via OTRS). Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 24 setembre 2015].

## Bibliografia

* Lladonosa Pujol, Josep (2007). Història de la Vila d'Alguaire i el seu Monestir Santjoanista. Alguaire: Ajuntament d'Alguaire.