OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Francesc Domingo i Lladó

Francesc Domingo i Lladó (Badalona, 1906-1987) va ser un fotògraf membre de l'Agrupació Excursionista de Badalona, va ser-ne president de la Junta Directiva entre 1934 i 1936. Des d'ençà de la guerra civil va destacar com a cronista gràfic dels esdeveniments més importants de la ciutat i de la seva vida social. Durant molts anys va ser l'autor de la major part de les imatges que es van publicar a Revista de Badalona, de la qual va ser treballador. A més, era també propietari d'una botiga de fotografia al carrer de Mar, que en l'actualitat encara continua oberta, i conserva una col·lecció molt completa de la seva obra.
El 14 de juliol de 2004 va ser objecte d'homenatge en un acte a l'Escola del Mar, en què es va inaugurar una exposició, que va durar fins a l'octubre, amb tota una sèrie de fotografies de Domingo relacionades amb el mar i el litoral de Badalona durant els anys de la postguerra, i també es van mostrar les càmeres i altres complements amb les que es van fer les fotografies.

## Referències

* ↑ Abras Pou, Margarida. Els cementiris de Badalona. Badalona: Ajuntament de Badalona, 1998, p. 70.
* ↑ Redacció «L'Escola del Mar homenatja el fotògraf Francesc Domingo i Lladó». Vilaweb, 14-07-2014.
# Conrat Montefeltro

Corrado Montefeltro fou fill de Guiu I Montefeltro. Fou monjo, però no és clar si fou dominic o franciscà. Després fou nomenat bisbe d'Urbino el 1309. Va morir el 1317.
# Casa Rafael Masó

Casa d'en Masó és un monument protegit com a bé cultural d'interès local del municipi de Castell d'Aro, Platja d'Aro i s'Agaró (Baix Empordà).

## Descripció

Edifici civil. És una edificació formada per dues plantes amb composició irregular i asimètrica. La façana principal està presidida per un porxo lateral que serveix d'entrada és un cos surtin amb arcades acabat en una teulada.
La resta de la façana el componen un seguit d'obertures totes elles de diferents mides, una finestra quadrangular a la part baixa i el primer hi ha un balcó, una petita finestra i un conjunt tres arcs amb columnes com a repòs. Totes aquestes obertures estan emmarcades en pedra treballada i protegides per reixes de ferro delicadament dibuixades.
Té molt interès la part posterior de l'edifici que dona al mar; està composta com la façana per un conjunt d'elements que crea un elegant joc de volums: balconades, finestres, terrasses, galeries… joc que s'accentua amb els colors de les parets blanques i les reixes.

## Història

La urbanització de s'Agaró fou iniciada el 1924 per l'industrial Josep Ensesa i Gubert en col·laboració amb l'arquitecte R.Masó i Valentí. Rebé el nom d'un rierol proper (Seguero o Sagaró). La primera casa fou "Senya Blanca" del Sr. Ensesa al mateix 1924, però la veritable gran empenta constructiva no es produí fins al 1928 amb obres com la casa de Masó 1928, la casa Cibils 1929 o l'hostal de la Gavina 1929-34.
A la mort de Masó es feu càrrec de la urbanització F.Folguera i Grassí el qual hi va fer nombroses obres: camí de ronda, l'església, els banys, la disposició definitiva de l'hostal casa Ensesa (fill).. mort el 1960 fou Adolf Florensa qui el substituí.
A s'Agaró es crea un urbanisme de l'altra burgesia de caràcter marcadament autòcton i d'arrel noucentista.

## Referències

* «Casa d'en Masó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 abril 2012].
# Casa Abadia de Catí

La Casa Abadia de Catí, a la comarca de l'Alt Maestrat, és un edifici catalogat com Bé de Rellevància Local, amb la categoria de Monument d'interès local, amb codiː 12.02. 042-021, per estar inclòs en l'expedient del Conjunt històric artístic de Catí, que és tá catalogat al seu torn com Béns d'Interès Cultural.

## Descripció

Es tracta d'un edifici adossat a l'església Parroquial de l'Assumpció de Maria, en la façana que dona a la plaça de l'Església, on pot observar-se el rellotge de sol situat sobre la imponent porta dovellada de l'entrada principal de l'església. La façana de la casa està construïda en maçoneria, presentant carreus solament en les obertures de la façana, consistents en la porta emmarcada en un arc de mig punt de dovelles regulars, i l'accés a la balconada del pis superior emmarcat amb carreus. L'altra petita finestra desplaça a la dreta de la façana principal no presenta carreus en la seva construcció. També presenta una altra obertura (novament una petita finestra) amb dovelles de pedra en la façana lateral que fa cantonada amb la principal, a la mateixa plaça de l'Església. Tant sobre les dovelles de la porta d'accés a la Casa Abadia, com sota la finestra de la façana lateral existeixen sengles escuts, amb inscripcions a banda i banda, que en el cas de l'escut de dalt de la porta diu: "L'honrat En Pere Durà Rector", i en el cas del de sota la finestra resa: "Rectors pregau a Deu per En Pere Durà Rector".
Ambdós escuts estan catalogats com a Béns d'Interés Cultural.

## Referències

* ↑ http://www.cult.gva.es/dgpa/brl/detalles_brl.asp?IdInmueble=1251
* ↑ http://www.boe.es/diario_boe/txt.php?id=BOE-A-2004-20646
* ↑ http://www.cati.es/sites/default/files/archivos/201305/cati-bic.pdf Arxivat 2013-07-14 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.cati.es/sites/default/files/archivos/201305/z20cati11.pdf Arxivat 2015-09-23 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.cult.gva.es/dgpa/bics/Detalles_bics.asp?IdInmueble=4517
# Bandera de les Masies de Voltregà

La bandera oficial de les Masies de Voltregà Va ser publicat en el DOGC el 12 de gener de 1990 i té la següent descripció
    Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verda, amb una rella groga al centre d'una dimensió màxima dels 7/9 de l'amplària de la bandera.
El color verd representa la plana de Vic, ja que en el terme municipi s'hi troba el santuari de la Mare de Déu de la Gleva, patrona de la comarca. La rella és el símbol del patró local, Sant Isidre, símbol que comparteix amb Juncosa de les Garrigues. No s'han inclòs en la bandera els emblemes dels antics senyors feudals del poble, els Cabrera, i la mitra de Vic, que sí que figuren a l'escut.

## Curiositat

Banderes que també carreguen una rella
* Bandera de Juncosa
* Bandera de Tavèrnoles
* Bandera de Tornabous

## Referències

* ↑ «DECRET 48/1987, de 29 de gener, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de les Masies de Voltregà per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC num. 812, 29-01-1987. [Consulta: 23 juny 2010].

## Vegeu també

* Escut de les Masies de Voltregà
* Escuts i banderes d'Osona
# Belá nad Cirochou

Belá nad Cirochou és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Prešov, al nord del país.

## Història

La primera referència escrita de la vila data del 1451.
# Fort Farell

* «Gegant del Pi» redirigeix aquí. Vegeu-ne altres significats a «Gegants del Pi».
En Fort Farell, conegut també amb el nom del Gegant del Pi, és el més popular gegant de la mitologia catalana. Això es deu principalment a la fama que va assolir, puix que va anar absorbint llegendes que originàriament pertanyien a altres gegants.
S'explica que era nascut a Caldes de Montbui, a una masia que es deia Can Farell però de tan fort que era tothom li deia Fort Farell. Era tan alt i gros que de vegades feia servir un pi com a bastó per caminar, d'aquí li vingueren els sobrenoms.

## Llegendes

És sabut que quan estava assedegat, s'acostava al riu Mogent i s'empassava tota l'aigua que duia d'un sol glop, de manera que riu avall feia l'efecte que s'havia assecat de sobte.
Era pagès i un dia, mentre sembrava, un viatger li demanà per un camí i, de tan gros i fort com era, va aixecar els bous i l'arada per assenyalar-li'l.
S'explica que quan en Colom va anar a Barcelona de tornada del seu viatge de les Amèriques ho va fer acompanyat d'uns indis negres enormes que van deixar meravellats els Reis Catòlics. Els catalans, però, van dir que no estaven pas tan impressionats, ja que ben a la vora hi havia un home que era més gros que tots aquells indis. Com que els presents no s'ho creien, el van avisar i en arribar volien que pagués la taxa de llenya, atès que no hi havia deixat el pi, però ell se'n va desempallegar llençant-lo per sobre de la muralla sense cap esforç. Per demostrar com n'era de superior al negre portat per en Colom, el va agafar tot cridant: "Aparteu-vos, gent d'Amèrica, que allí on caurà tot ho aixafarà!", i a força de músculs el va llançar amb tanta força que el negre va arribar fins a les Amèriques.
Una altra llegenda explica que en assabentar-se que Barcelona, la ciutat Pubilla de Catalunya, havia caigut sota el poder dels moros es va enrabiar tant que va arrencar un pi de soca-rel i amb unes poques passes es va plantar davant de la ciutat. Tot seguit va demanar al moro que governava la ciutat, popularment conegut com el Gegant de la Ciutat, de lluitar-hi, i ho varen fer. El va guanyar d'un cop de pi ben clavat, i així va quedar alliberada la ciutat.
Hi ha una cançó molt popular que ho narra. La primera estrofa explica com s'acosta el Gegant del Pi a la ciutat i la segona com el Gegant de la Ciutat se n'escapa corrents per les teulades de Barcelona:
| « | El Gegant del Pi, ara balla, ara balla, el Gegant del Pi, ara balla pel camí. El Gegant de la Ciutat, ara balla, ara balla, el Gegant de la Ciutat, ara balla pel Terrat. | » |
També diuen que abans de tornar a casa en Fort Farell va parar a descansar a Collserola i durant la nit, mentre dormia, va fer tant de fred que es va quedar petrificat. Si hom s'hi fixa, encara és possible veure-hi el seu perfil.

## Referències

* ↑ «Mites i llegendes de Catalunya». Web. Generalitat de Catalunya, 2012. [Consulta: juliol 2013].

## Bibliografia

* Soler i Amigó, Joan; Martín Saurí, Josep M. «Quan hi havia gegants damunt la Terra». A: Mitologia Catalana. Dracs, gegants i dones d'aigua. Barcelona: Barcanova, 1990, p. 44-50. ISBN 84-7533-527-6.
# Castell del Regomir

El castell del Regomir va ser l'antic castell episcopal bastit a l'alta edat mitjana sobre la muralla romana de Barcelona, a l'indret d'una de les quatre antigues portes de la ciutat, dita portal del Regomir, que era la més pròxima al mar. Al l'interior d'una de les torres s'hi va construir una capella dedicada a Sant Cristòfor, enderrocada el 1862 i reconstruïda al nou edifici (vegeu capella de Sant Cristòfor).
El barri del Regomir, format a la part de fora del portal, havia estat el primer barri mariner on radicaven les primitives drassanes (Fusteria Vella). El nom de Regomir sembla que és el d'una antiga séquia derivada del rec Comtal (reg de Mir o de Miró, un dels comtes de Barcelona), encara que hom havia afirmat que provenia d'un fabulós rei Gamir.
També se l'anomenava castell episcopal, ja que es trobava sota la jurisdicció del bisbe de Barcelona. La primera referència documental data de l'any 1015. L'any 1148, Ramon Berenguer IV, comte de Barcelona, era el veguer de la ciutat i senyor d'aquest castell i Guillem Pere de Sarrià el seu castlà. Pels volts de 1175 n'era senyor Ramon Berenguer, degà de la Seu barcelonina; l'any 1208 ho seguia sent, però estava regit en feu per Berenguer de Barcelona. Aquest era un castell que estava fortificat, però no era termenat.
A finals del segle xiii consta la construcció de la Casa Dusai sobre el castell del Regomir.

## Referències

* ↑ «Castell del Regomir». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Jesús Roig i Grau.Castell del Regomir Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. a Castellsmedievals.com.
# Careproctus parini

Careproctus parini és una espècie de peix pertanyent a la família dels lipàrids.

## Descripció

* Fa 20,3 cm de llargària màxima.
* Nombre de vèrtebres: 46-47.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 750 i 1.116 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Xile i les illes Shetland del Sud.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Krøyer H. N., 1862: Nogle Bidrag til Nordisk ichthyologi. Naturhist. Tidsskr. Kjøbenhavn (Ser. 3) v. 1. 233-310.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Andriàixev, A. P. & Prirodina, P. V., 1990. Notes of the first records of liparid fishes of the genus Careproctus (Liparididae) from the coasts of the Antarctic continent with descriptions of three new species. Uo (Japanese Society of Ichthyology) Núm. 39: 1-14.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Chernova, N.V., 2006. New and rare snailfishes (Liparidae, Scorpaeniformes) with the description of four new species from the Southern Hemisphere and Tropical East Pacific. J. Ichthyol. 46:1-14.
* ↑ Andriàixev, A. P., 1998. A review of recent studies of Southern Ocean Liparidae (Teleostei: Scorpaeniformes). Cybium 22(3):255-266.
* ↑ Pequeño, G., 1997. Peces de Chile. Lista sistemática revisada y comentada: addendum. Rev. Biol. Mar. Oceanogr. 32(2):77-94.

## Bibliografia

* Txernova, N. V.; Stein, D. L.; Andriàixev, A. P «Family Liparidae (Scopoli, 1777) snailfishes» (en anglès). California Academy of Sciences Annotated Checklists of Fishes, 31, 72, 2004.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Bandera de les Valls d'Aguilar

La bandera oficial de les Valls d'Aguilar té la següent descripció:
| « | Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blanca, amb dos triangles de color verd fosc a la part inferior, el primer, amb un catet d'1/2 de l'alçària del drap a la vora de l'asta i l'altre de llargària 1/2 de la del mateix drap a la vora inferior; i el segon, igual, a la vora del vol; i l'àguila negra de l'escut, d'alçària 7/9 de la del drap i amplària 4/9 de la llargària del mateix drap, al centre. | » |
Va ser aprovada el 10 de novembre de 2000 i publicada en el DOGC el 27 de novembre del mateix any amb el número 3274.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Urgell

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 10 de novembre de 2000, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de les Valls d'Aguilar.» (pdf). DOGC num. 3274, 27-11-2000. [Consulta: 7 desembre 2009].
# Epipremnum carolinense

Epipremnum carolinense és una espècie de planta amb flors del gènere Epipremnum i de la família de les aràcies (Araceae).

## Descripció

Epipremnum carolinense és una enfiladissa de grans dimensions i perennifoli, que arriba fins a 20 m d'alçada. Té flors petites de color groc verd amb un centre groc. Les flors estan disposades en una espiga solta i unilateral. La llavor és una llavor petita, rodona i negra. Les plàntules són petites, verdes i tenen dues fulles oposades.

## Distribució i hàbitat

L'àrea de distribució nativa d'aquesta espècie és a les illes Carolines, que en formen part de la Micronèsia i Palau.
En el seu hàbitat creix principalment al bioma tropical humit.

## Taxonomia

Epipremnum carolinense va ser descrita per Heinrich Gustav Adolf Engler i publicat a Botanische Jahrbücher für Systematik, Pflanzengeschichte und Pflanzengeographie 31: 459, a l'any 1901.

### Etimologia

Epipremnum: nom genèric de dues paraules gregues ἐπί (damunt) i πρέμνον (soca).
carolinense: epítet geogràfic que al·ludeix a la seva àrea de distribució illes Carolines.

## Referències

* ↑ «Epipremnum carolinense - Uses, Benefits & Care» (en anglès). Selina Wamucii. [Consulta: 17 desembre 2023].
* 1 2 3 «Epipremnum carolinense Volkens | First published in Bot. Jahrb. Syst. 31: 459 (1901)» (en anglès). Royal Botanic Gardens Kew Plants of the World Online. [Consulta: 17 desembre 2023].
* ↑ «Epipremnum amplissimum». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 17 desembre 2023].
* ↑ Quattrocchi, Umberto. CRC World Dictionary of Medicinal and Poisonous Plants: Common Names, Scientific Names, Eponyms, Synonyms, and Etymology (en anglès). Conjunt de 5 volums, 19 d'abril de 2016. ISBN 9781482250640.

## Enllaços externs

* Imatges d'Epipremnum carolinense
# Bernoulli

Bernoulli és el nom dels següents personatges:
* Daniel Bernoulli (1700-1782), matemàtic neerlandès estudiós de la dinàmica de fluids
* Jakob Bernoulli (1654-1705), matemàtic i científic suís
* Jakob Bernoulli II (1759-1789)
* Johann Bernoulli (1667-1748), matemàtic, metge i filòleg suís
* Johann Bernoulli II (1710-1790), matemàtic suís
* Johann Bernoulli III (1744-1807), matemàtic suís
* Nicolaus Bernoulli I (1687-1759)
* Nicolaus Bernoulli II (1695-1726), matemàtic suís
Matemàtiques:
* Assaig de Bernoulli, un experiment aleatori en el qual només es poden obtenir dos resultats
* Distribució de Bernoulli, una distribució de probabilitat discreta
* Lemniscata de Bernoulli, un tipus de corba
* Nombres de Bernoulli, seqüència de nombres racionals
* Polinomis de Bernoulli, polinomis que combinen els nombres de Bernoulli amb coeficients binomials
Física:
Tecnologia:
Astronomia:
Llinatge:
# Fort Hancock

Fort Hancock és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Texas. Segons el cens del 2000 tenia 1.713 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Fort Hancock tenia 1.713 habitants, 486 habitatges, i 405 famílies. La densitat de població era de 17,6 habitants per km².
Dels 486 habitatges en un 58,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 66,7% hi vivien parelles casades, en un 14% dones solteres, i en un 16,5% no eren unitats familiars. En el 15,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,52 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,97.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 39,3% tenia menys de 18 anys, un 9,3% entre 18 i 24, un 27,1% entre 25 i 44, un 16,3% de 45 a 60 i un 7,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 26 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 90,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 17.525 $ i la renda mediana per família de 18.560 $. Els homes tenien una renda mediana de 17.411 $ mentre que les dones 13.281 $. La renda per capita de la població era de 7.037 $. Aproximadament el 44,6% de les famílies i el 46,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Fort Hancock». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 12 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Fort Hancock». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2011-06-06. [Consulta: 12 agost 2010].
# Conservatori Ron Shulamit

El Conservatori Ron Shulamit (en hebreu: קונסרבטוריון רון שולמית) és un conservatori de música a Israel. L'educació musical es va desenvolupar a Israel en gran part a causa dels esforços pioners de Shulamit Rupin, que va establir el primer conservatori a Jaffa en 1910. El conservatori es va mudar a Tel-Aviv i es va convertir en un punt d'interès pels seus habitants. En aquell moment 1.800 persones vivien a Tel-Aviv i el 37% dels nens de la ciutat estudiava en el conservatori. El conservatori compta amb molts músics immigrants, ajudant d'aquesta manera en el seu procés d'absorció. Més de 400 estudiants s'entrenen en el conservatori de cada any, alguns arriben a guanyar premis pels seus assoliments en les competicions nacionals.
# Castell del Reart

El Castell del Reart, o Castellàs, de vegades escrit Castell de Rard, era un castell medieval d'estil romànic del segle x situat en el poble del Reart, actualment del municipi de Bages de Rosselló, al marge dret del Reart, a la comarca del Rosselló, a la Catalunya Nord.
El poble del Reart, al nord-oest de Bages, estava situat en una plana a la dreta del riu, en els vessants nord i est d'una serreta orientada de nord a sud, damunt de la qual hi havia el castell. Es tracta, doncs, d'una mota natural amb una construcció defensiva al capdamunt.

## Història

En la tomba de Guerau de Bac, abat d'Arles, es pot llegir un dels pocs esments documentats d'aquest castell: fecit operari castrum de Riardo. Com que més endavant diu també: et fecit operari castrum de Furchis, es pot concloure que els castells de Rard i Forques, bastant propers, foren aixecats en la mateixa època i pel mandat del mateix abat.

## Les restes del castell

Al cim de la serreta es conserven encara algunes restes del castell: una construcció rectangular de 27 m d'ample per 38 de llarg, amb una gruixària de murs d'1,4 m. Se'n conserven poques restes, però permeten definir clarament el perímetre de la fortificació. Està feta amb pedres poc treballades i còdols procedents de la llera del riu, que formen els murs, mig enderrocats. L'obra disposa els còdols i les pedres en filades ben arrenglerades, unides amb morter de calç. La construcció no disposa de torres d'angle, i podria haver format part de les defenses del poble de Rard, del qual es conserven vestigis en forma de teules i terrissa vidriada; l'absència d'altres menes de ceràmica, com la grisa, fa pensar que l'antiguitat del castell no pot anar gaire més enllà de les darreries del segle xiii.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «9-Bages». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatébia-Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Bages de Rosselló». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Castellví, Jordi. «Castells i edificacions militars del Rosselló anteriors al 1300: Bages de Rosselló». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ Reart en els mapes topogràfics de l'IGN
* ↑ «El Castell del Reart en els ortofotomapes de l'IGN». Arxivat de l'original el 2015-12-23. [Consulta: 23 desembre 2015].
* ↑ Ponsich 1993
# Careproctus opisthotremus

Careproctus opisthotremus és una espècie de peix marí pertanyent a la família dels lipàrids.
És un peix batidemersal que viu entre 49 i 2.562 m de fondària. Es troba al mar de Bering. És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gilbert, C. H. & Burke, C. V., 1912. Fishes from Bering Sea and Kamchatka. Bulletin of the Bureau of Fisheries v. 30 (for 1910): 31-96.
* 1 2 3 Garilao, Cristina V.; Kesner-Reyes, Kathleen. «Careproctus opisthotremus Gilbert & Burke, 1912» (en anglès). FishBase.
* ↑ Quast, J.C. i E.L. Hall, 1972. List of fishes of Alaska and adjacent waters with a guide to some of their literature. U.S. Dep. Commer., NOAA Tech. Rep. NMFS SSRF-658, 47 p.
# Bandera de les Piles

La bandera oficial de les Piles té la descripció següent: Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb dos triangles blancs de bases 9/24 de l'alçària del drap, separats uns 6/24 de la mateixa alçària a la vora de l'asta, i els vèrtexs, separats l'un de l'altre per 1/12 de l'alçària del drap i distants a 3/18 de la vora del vol.

## Història

Va ser aprovada en el DOGC el 23 de novembre de 1999 i publicada en el DOGC el 24 de desembre del mateix any amb el número 3042. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

## Vegeu també

* Escut de les Piles
* Escuts i banderes de la Conca de Barberà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 23 de novembre de 1999,per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de les Piles» (pdf). DOGC num. 3042, 24-12-1999. [Consulta: 18 juny 2010].