OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Soler de Roset

Can Soler de Roset és una masia de Pontons (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
La masia és a la part alta del terme, en una plana de conreu. És de planta rectangular i coberta a dos vessants i consta de planta baixa, un pis i golfes. Té contraforts laterals, portal adovellat i finestres allindades amb marc i ampits de pedra. El conjunt presenta baluard perimetral, cossos adossats i pallissa amb portal adovellat.
A la façana hi ha una inscripció de la data del 1789.

## Referències

* 1 2 «Can Soler de Roset». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Can Soler (Sant Pere de Riudebitlles)

Can Soler és un edifici del municipi de Sant Pere de Riudebitlles (Alt Penedès) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Can Soler és una antiga casa pairal situada a la plaça de l'Ajuntament. L'edifici fa cantonada i consta de planta baixa, pis i golfes. La porta principal d'accés és d'arc de mig punt, amb grans dovelles de pedra. La resta d'obertures es distribueixen amb una certa regularitat. La coberta és de teula àrab. En un escut situat a la dovella central de la porta hi ha un escut on es representa el sol.
L'origen de Can Soler es troba en el segle xviii. El sol representat a l'escut de la porta principal fa pensar en una possible relació amb el cognom dels propietaris. La casa fou restaurada l'any 1900, segons consta en una inscripció de la façana.

## Referències

* 1 2 «Can Soler». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 febrer 2015].
# Can Soler de Raset

Can Soler de Raset és un mas al terme municipal de Pontons (Alt Penedès) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. A la part immediata de la masia de Can Soler, a la Plana Matania, hi ha una construcció rudimentària i de petites dimensions (2,5 metres d'amplada per dos metres de fondària) amb sostre amb volta de canó, són les restes d'un molí que funcionava amb l'aigua d'una font o deu. Al carrer encara hi queden les dues pedres de la mola, prop de la petita edificació hi havia un modern trull.

## Notes

* ↑ «Molí de Can Soler». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Can Barraquer

Can Barraquer és una casa pairal, situada al nucli històric de Sant Boi de Llobregat a prop de les Termes Romanes i Can Torrents, que es va començar a construir al segle xv i es va anar engrandint fins a quedar totalment configurada al segle xvii quan era propietat de Pau Bosch, sogre de Rafael Casanova. D'aquella època se'n conserva la façana, amb elements de gòtic tardà i renaixentistes.
El nom de Rafael Casanova no apareix relacionat amb la casa fins al 1696, quan es casa amb Maria Bosch i Barba, que l'havia rebut en herència. Aquí hi van viure durant anys i és on l'any 1743 Rafael Casanova va morir.
A principis del segle xix, l'any 1811, va patir un incendi que la deixà molt malmesa i que obligà a fer-hi obres, les quals van acabar de donar-li l'aparença actual.
Actualment acull el Museu de Sant Boi de Llobregat i, juntament amb les Termes Romanes i Can Torrents, constitueix la zona museística.

## Can Barraquer i la Guerra de Successió

Un dels principals protagonistes de la Guerra de Successió a Catalunya va ser Rafael Casanova i Comes. Nascut a Moià el 1660 va passar els últims dies de la seva vida a Sant Boi de Llobregat (el Baix Llobregat), on va morir el 1743. Entre ambdues dates va bastir una biografia que el convertiria en una de les figures clau per entendre la història de Catalunya dels últims segles. Fou conseller tercer de Barcelona el 1706 així com cap de la Coronela –o milícia urbana− i conseller en cap a l'any 1713 (en ple setge de la ciutat). Resistí els atacs borbònics fins a caure ferit la matinada de l'11 de setembre del 1714. A partir de 1715 va tornar a exercir d'advocat, fins que en els darrers anys de vida s'establí a la residència del seu fill, Can Barraquer, situada a Sant Boi de Llobregat. Va morir a la mateixa població el 1743.
Rafael Casanova va estudiar Filosofia i Dret Civil a la ciutat de Barcelona. Un cop establert professionalment s'acabaria casant amb Maria Bosch i Barba el 1696, veïna de Sant Boi de Llobregat. Anirien a viure a Can Barraquer, actual ubicació del museu de la localitat i llavors propietat del sogre de Casanova, Pau Bosch. El matrimoni va tenir quatre fills: Pau i Teresa, bessons, Francesc i Rafael. Els últims anys de vida de Casanova els passaria exercint la seva professió d'advocat, primer a Barcelona i més tard a Sant Boi. En morir, l'any 1743, fou enterrat a la capella de la Pietat de l'Església Parroquial de Sant Baldiri de Llobregat, a Sant Boi de Llobregat.

## Referències

* ↑ «Can Barraquer». Pobles de Catalunya, 2014. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 5 juliol 2014].
* ↑ «Can Barraquer». Ajuntament de Sant Boi de Llobregat, 2014. Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 5 juliol 2014].
* ↑ «Can Barraquer». Ruta 1714, 2014. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 5 juliol 2014].

## Enllaços externs

* Can Barraquer Arxivat 2014-07-14 a Wayback Machine.
# Calomys laucha

Calomys laucha és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. Viu al centre-sud de Bolívia, el nord i centre-est de l'Argentina, l'oest del Paraguai, el centre-oest i l'extrem meridional del Brasil i l'Uruguai. El seu hàbitat natural són les zones seques, incloent-hi camps de conreu, prats, serralades i bancs de sorra costaners. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència.

## Referències

* ↑ Christoff, A. et al. Calomys laucha. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 14 març 2017.
# Can Mascort

* Per a altres significats, vegeu «Can Mascort del Cap de Vila».
Can Mascort és una casa dins del nucli urbà d'Espolla, a la banda de migdia de la població. Es tracta d'una gran finca delimitada pels carrers Figueres i Àngel Costal.
Conjunt arquitectònic de grans dimensions que ocupa una illa sencera del nucli urbà, format per tres grans construccions aïllades i un gran jardí al mig. Els dos habitatges destacables estan situats a l'extrem nord-est i a la banda sud de la finca. Cada un té la planta més o menys rectangular, amb les cobertes de teula de dues vessants. El de l'extrem nord-est està distribuït en planta baixa i dos pisos, amb un cos adossat a la banda de migdia cobert per una gran terrassa al nivell de la segona planta, delimitada per una barana d'obra. A la planta baixa hi ha quatre grans obertures de mig punt amb els emmarcaments arrebossats. La de l'extrem de ponent dona accés a l'interior. Al primer pis, les finestres són rectangulars. La resta de façanes de la construcció presenten obertures rectangulars, al primer pis balcons exempts i a la planta superior finestres. Una cornisa dentada decora la part superior de l'edifici. La construcció està arrebossada i pintada. Adossat a l'extrem de llevant de la façana de migdia hi ha el portal d'accés a l'interior del recinte. Es tracta d'una porta d'arc rebaixat amb el nom de la finca damunt seu, coberta amb una teuladeta de dues vessants de teula i voladís decorat amb ceràmica vidrada.
L'habitatge situat a migdia del recinte és de planta rectangular, amb la coberta de dues vessants i distribuït en planta baixa i pis. Presenta un cos adossat al sud organitzat en una sola planta, i cobert amb una terrassa delimitada per una barana d'obra. Una porta rectangular, amb el rètol de ceràmica situat al damunt, dona accés a l'interior des del carrer. La façana principal de la casa, orientada a llevant, presenta obertures d'arc rebaixat bastides en maons, amb el balcó central de la primera planta reformat. La construcció és bastida en pedra de diverses mides lligada amb abundant morter de calç.

## Referències

* 1 2 3 «Can Mascort». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Can Mascaró (la Palma de Cervelló)

Can Mascaró és una masia situada a la carretera de Corbera de Llobregat (actual BV-2421) abans d'arribar a la Palma de Cervelló i davant del polígon que porta el nom de la masia, a la comarca del Baix Llobregat.
A l'altra banda de la carretera es pot trobar la font de Can Mascaró, gairebé arribant a Sant Joan del Pla.

## Arquitectura

És una casa de planta baixa, pis i golfes amb teulada a doble vessant i el carener paral·lel a la façana principal. Les parets són arrebossades i emblanquides. Les obertures són ben distribuïdes a les façanes. A la planta baixa hi ha portada d'arc rebaixat i una finestra a cada banda; al pis hi ha diversos balcons i a les golfes finestretes d'ac rodó de petites dimensions.
Té diverses construccions auxiliars, tancades amb un mur i una portada d'accés a uns 150 m de la carretera a Corbera de Llobregat. Conserva escassos elements de la masia original, si bé les reformes no han canviat molt el conjunt.

## Història

L'origen d'aquest mas es remunta al segle xvii. Originàriament depenia del monestir de Sant Pere de les Puel·les i pagava un cens a la Casa de Misericòrdia de Barcelona. El llinatge d'origen és dels Llopart de Cervelló. El 1705 Jeroni Francesc Mascaró es refugià al mas en ser desposseït dels immobles que tenia al barri de la Ribera, concretament en ser-li expropiada la finca que tenia al carrer Rodó pel Consell de Cent i més tard per Felip V. Sembla que el primer representant del llinatge Mascaró fou Jeroni Francesc Mascaró. El nom, més endavant passaria a dir-se Llopart-Mascaró, durant cinc generacions i fins avui.

## Referències

* 1 2 3 «Can Mascaró». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Cangur rata de cua d'escombra

El cangur rata de cua d'escombra (Bettongia penicillata) és un petit marsupial (30 cm de llarg). És un membre de la família dels cangurs rata.
El cangur rata de cua d'escombra vivia antigament a més del 60% del continent australià però actualment només viu a menys de l'1%. És estrictament nocturn i no és gregari. Durant el dia reposa dins un niu ben elaborat i amagat que es compon d'herba i escorça trinxada. Excava aliments com ara bulbs, tubercles i fongs amb les seves potents urpes anteriors. El seu hàbitat inclou boscos i matollars temperats, així com matollars i herbassars àrids.

## Descripció

Aquesta espècie pertany al grup dels cangurs rata, amb tendència a viure en solitari i mostra comportament nocturn per sortir del seu cau i buscar aliments. De mitjana tenen una mesura de cap i cos de 330 mm i 310 mm de cua. El seu pelatge és de color marro-gris pel llom i color crema pel ventre. Té una cua molt característica degut a la seva llargària i capacitat prènsil, funcionant com una cinquena extremitat.

## Distribució geogràfica

Bettongia Penicillata és una espècie originària d'Austràlia, predominantment per les zones del sud i l'oest.

## Conservació

Actualment l'espècie es troba en perill crític d'extinció. La gran caiguda del nombre d'espècies s'associa a la introducció d'altres espècies que actuarien com depredadors, guineus roges, i altres espècies herbívores que esdevindrien com competidores.

## Referències

* ↑ «cangur rata cua d'escombra». Cercaterm. TERMCAT. [Consulta: 30 octubre 2023].
* ↑ Menkhorst, Peter. A field guide to the mammals of Australia. 3a edició. Australia: Oxford University Press, 2011. ISBN 978-0-19-557395-4.
* ↑ «Woylie» (en anglès). IUCN, 02-11-2022. [Consulta: 9 novembre 2022].
* ↑ «Controversial wire fence splits peninsula to keep native animals in, pests out» (en anglès australià). ABC News, 07-11-2019.
Espècies vivents de diprotodonts :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subordre Vombatiformes :
Subordre Phalangeriformes (continua més avall) :
Subordre Phalangeriformes (continua més amunt) :
Subordre Macropodiformes (continua més avall) :
Subordre Macropodiformes (continua més amunt) :
# Benito Pigato

Benito Pigato (San Martino di Venezze, Província de Rovigo, 14 de març de 1944) va ser un ciclista italià. Va guanyar dues medalles de bronze als Campionats del món en contrarellotge per equips de 1967 i 1968.

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Bergman

Bergman és el nom dels següents personatges:
* Ingmar Bergman (Uppsala, 1918 - Fårö, 2007), cineasta suec
* Ingrid Bergman (Estocolm, 1915 – Londres, 1982), actriu sueca
* Torbern Olof Bergman, (1735, Katrineberg - 1784, Medevi), químic i mineralogista suec
# Bergman (cràter)

Bergman és un petit cràter d'impacte que es troba a la cara oculta de la Lluna, al sòl interior de la plana del cràter Mendeleev. Està unit a la vora de la paret interior cap al nord-oest. En la mateixa conca es troben els cràters Moissan (al sud) i Richards (a l'oest).
* Localització de Bergman (en el sector nord-oest de la vora de Mendeleev)
* Interior de Mendeleev. Vista des del nord
La vora de Bergman és aproximadament circular, i la formació presenta forma de bol. La meitat occidental de la plataforma interior està coberta per una tartera, deixant una petita planta a nivell en el costat oriental.

## Referències

* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.

## Vegeu també

* Llista de cràters lunars
* Selenografia
# Abarema longipedunculata

Abarema longipedunculata és una espècie de llegum del gènere Abarema de la família Fabaceae. És endèmica de l'Estat Bolívar, Veneçuela i creix als cims rocosos, sortints dels penya-segats i en els barrancs a les muntanyes de marès.

## Referències

* ↑ Barneby & Grimes (1996), ILDIS (2005)

## Bibliografia

* Barneby, R.C. & Grimes, J.W. (1996): Silk Tree, Guanacaste, Monkey's Earring: A generic system for the synandrous Mimosaceae of the Americas. Part I. Abarema, Albizia, and Allies. Memoirs of the New York Botanical Garden 74(1): 1-292. ISBN 0-89327-395-3 (anglès)
* International Legume Database & Information Service (ILDIS) (2005): Genus Abarema (anglès)
# Cal Curt (Cercs)

Cal Curt és un edifici del municipi de Cercs (Berguedà) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici de planta baixa i un pis amb estructura de planta quadrada. Coberta de teula aràbiga amb dues aigües, entrecreuades en un extrem, i carener paral·lel a la façana principal. L'aparell, de pedres petites, distribució irregular i arrebossades, permet identificar una ampliació posterior de la casa en el seu lateral de la banda nord. Façanes planes. No hi ha intenció de composició en la distribució de les obertures a la façana, que són poques i de mida petites. La finestra més gran és situada a la façana principal amb una reixa moderna de protecció. Cobert/pallissa proper de petites dimensions.

## Història

Restaurada i arreglada recentment, per la tipologia d'estructura i evolució comparativa amb la casa propera de Cal Xel, aquesta construcció, cal situar-la entrat el segle xix. Actualment és utilitzada com a segona residència.

## Referències

* 1 2 «Cal Curt». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 febrer 2016].
# Abarema leucophylla var. vaupesensis

Abarema leucophylla var. vaupesensisés és una variant vulnerable de l'Abarema leucophylla, una espècie de llegum del gènere Abarema de la família Fabaceae. Està restringida a una zona al llarg del riu Vaupés i del riu Caquetá, al departament de Vaupés, Colòmbia.

## Referències

* ↑ Barneby & Grimes (1996), ILDIS (2005)
# Cal Custodi

Cal Custodi és una masia del poble de la Coma, al municipi de la Coma i la Pedra, a la Vall de Lord (Solsonès).

## Referències

* ↑ Bach, Antoni. Masies del Solsonès. Consell Comarcal del Solsonès, abril 1995. D.L.: L-418/95. , pàg. 224
* ↑ Aquesta és la denominació que, a més a més de figurar al Nomenclàtor, apareix al mapa de l'ICC, al padró municipal i al llibre Bach, Antoni. Masies del Solsonès. Consell Comarcal del Solsonès, abril 1995. D.L.: L-418/95. , pàg. 224
# Branquiürs

* No s'ha de confondre amb Brachyura.
Els branquiürs (Branchiura) són una subclasse de crustacis maxil·lòpodes que inclouen 166 espècies en un sol ordre, els arguloides (Arguloida), i una sola família, els argúlids (Argulidae), amb cinc gèneres.
Molts braquiürs són ectoparàsits de peixos marins i d'aigua dolça, per bé que es poden trobar algunes espècies de vida lliure. A diferència dels copèpodes, a més de l'únic ull fusionat, tenen dos ulls simples a cada banda del cap.
Els paràsits solen fixar-se sobre les brànquies d'un peix, a vegades en quantitats tan grans que poden matar l'hoste. Les mandíbules estan reduïdes, presenten vores esmolades i estan allotjades dins d'un aparell en forma d'estilet anomenat probòscide, i els apèndixs estan reduïts. A diferència dels copèpodes paràsits, els branquiürs no recuperen la seva forma lliure un cop han començat la fase parasitària fins al final de la seva vida, a l'època de l'aparellament.

## Classificació

Segons Martin i Davis (2001), els branquiürs es classifiquen de la següent manera:
Subclasse Branchiura Thorell, 1864
* Ordre Arguloida Yamaguti, 1963
** Família Argulidae Leach, 1819
*** Gènere Argulus Müller O. F., 1785
*** Gènere Binoculus Geoffroy St. Hilaire, 1762
*** Gènere Chonopeltis Thiele, 1900
*** Gènere Dipteropeltis Calman, 1912
*** Gènere Dolops Audouin, 1837

## Referències

* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Taxonomic tree». [Consulta: 19 agost 2021].
* ↑ Díaz i Santos, 1998, p. 151.
* ↑ Brusca, R. C. & Brusca, G. J., 2005. Invertebrados, 2a edició. McGraw-Hill-Interamericana, Madrid (etc.), XXVI+1005 pp. ISBN 0-87893-097-3
* ↑ J. W. Martin & G. E. Davis. An Updated Classification of the Recent Crustacea. Natural History Museum of Los Angeles County, 2001, p. 132 pp [Consulta: 5 febrer 2008]. Arxivat 2006-05-25 at Bibliotheca Alexandrina

## Bibliografia

* Díaz, J.; Santos, T. Zoología: Aproximación evolutiva a la diversidad y organización de los animales (en castellà). Editorial Síntesis, 1998. ISBN 84-7738-591-2.
# Cal Tuixén

Cal Tuixén (escrit també Tuxent o Tuixent) és una masia del poble de la Coma, al municipi de la Coma i la Pedra, a la Vall de Lord (Solsonès).

## Referències

* ↑ Bach, Antoni. Masies del Solsonès. Consell Comarcal del Solsonès, abril 1995. D.L.: L-418/95. , pàg. 225
* ↑ Aquesta és la denominació que apareix al Nomenclàtor, al mapa de l'ICC i al padró municipal
* ↑ Aquestes formes toponímiques apareixen al llibre Bach, Antoni. Masies del Solsonès. Consell Comarcal del Solsonès, abril 1995. D.L.: L-418/95. , pàg. 225
# Careproctus longifilis

Careproctus longifilis és una espècie de peix pertanyent a la família dels lipàrids.

## Descripció

* El mascle fa 12,6 cm de llargària màxima i la femella 16,2.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 1.900 i 3.334 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental: Oregon (els Estats Units) i Panamà.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Krøyer H. N., 1862: Nogle Bidrag til Nordisk ichthyologi. Naturhist. Tidsskr. Kjøbenhavn (Ser. 3) v. 1. 233-310.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Garman, S., 1892. The Discoboli. Cyclopteridae, Liparopsidae, and Liparididae. Memoirs of the Museum of Comparative Zoology v. 14 (pt 2): 1-96, Pls. 1-13.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Stein, D. L., 1978. A review of the deepwater Liparidae (Pisces) from the coast of Oregon and adjacent waters. Proc. Cal. Acad. Sci. 127:1-55.
* ↑ Txernova, N. V.; Stein, D. L.; Andriàixev, A. P «Family Liparidae (Scopoli, 1777) snailfishes» (en anglès). California Academy of Sciences Annotated Checklists of Fishes, 31, 72, 2004.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB