OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ordint la trama

Ordint la Trama va ser una revista mensual alternativa de Sabadell, publicada entre 2001 i 2009 en paper per un col·lectiu de joves amb inquietuds culturals i polítiques. Hi tenia cabuda el lliure pensament, la literatura, els moviments socials i les entitats locals. Hi col·laboraven autors com Roc Casagran, Oleguer Presas i Òscar Rocabert Ribera –que feia articles de divulgació sobre poetes–. Van organitzar el Certamen Literari Clara Alzina –amb una categoria de prosa i una de poesia– i una festa anual d'aniversari al Marquet de les Roques.
El primer número va veure la llum l'abril de 2001, i el darrer número, el 71, el maig de 2009, quan la capçalera de paper es va acabar en ser deficitària. Entremig, hi va haver una renovació de disseny, eɭ 2007. Fou un mitjà de comunicació crítica vinculat als col·lectius socials i culturals de la ciutat, que passà el relleu a altres mitjans alternatius com Ràdio Trama i La Directa. Molt crítics amb la gestió de l'alcalde Manuel Bustos –a qui va dedicar el monogràfic Quatre anys de disbustos–, l'Ajuntament de Sabadell va ordenar retirar tots els exemplars de la revista de les biblioteques i els centres cívics de la ciutat.
Per al cinquè aniversari feu una festa amb la col·laboració de Martxelo Otamendi, Eduard Voltas, Feliu Ventura, Pau Riba i De Mortimers. Uns dels números més reeixits fou l'edició especial dedicada a Lluís Maria Xirinacs –que es repartí a cadascun dels assistents a l'homenatge que se li feu el 14 d'octubre de 2008 al Palau de la Música Catalana de Barcelona– i l'especial gratuït Desordint la Trama, en format diari de dotze pàgines després de les detencions del Bar Bemba el 2013.

## Referències

* ↑ Ruiz-Trillo, Daniel. «"M'apassiona la divulgació de la poesia"». Versos, 15-03-2012. [Consulta: 1r novembre 2021].
* ↑ «Ordint la trama». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 1r gener 2019].
* ↑ «Ordint la Trama presenta la seva nova etapa». Racó Català, 13-01-2007. [Consulta: 5 juliol 2021].
* ↑ «Especial tornada revista Ordint la Trama». Llibertat.cat, 12-01-2007. Arxivat de l'original el 2019-01-02. [Consulta: 29 gener 2019].
* ↑ «Ordint la Trama s'acomiada». VilaWeb, 20-11-2009 [Consulta: 1r gener 2019].
* ↑ «Especial tornada revista Ordint la Trama». Info Sabadell, 09-01-2007. [Consulta: 5 juliol 2021].
* ↑ «La revista sabadellenca Ordint la Trama s'acomiada». VilaWeb, 22-11-2009.
* 1 2 Mullor, Ivan «El teler d’‘Ordint’ s’atura». La Directa, 162, 25-11-2009, pàg. 26 [Consulta: 1r novembre 2021].
* ↑ «5è aniversari d'Ordint la Trama». Racó Català, 15-05-2006. [Consulta: 1r novembre 2021].
* ↑ «Emotiu homenatge a Xirinacs al Palau de la Música (www.llibertat.cat)». Xirinacs.org, 14-10-2008. Arxivat de l'original el 29 de gener 2019. [Consulta: 29 gener 2019].

## Enllaços externs

* Blog d'Ordint la Trama
# Bandera de Guadalajara (Mèxic)

La bandera de Guadalajara és un dels símbols oficials de la ciutat mexicana de Guadalajara, juntament amb l'escut de Guadalajara.
Es tracta d'una bandera derivada de l'escut heràldic, que apareix al mig en una franja groga de doble amplada i envoltada de dues franges blaves a dalt i a baix.

## Història

Fou encarregada pel governador de la ciutat, Francisco Medina Asencio, l'any 1967, i que representa els colors habituals florals, del transport públic i de l'hodonímia urbana.
* Bandera de Nova Galicia (1531–1826)

## Referències

* ↑ «Ajuntament de Guadalajara» (en castellà). Municipalitat. [Consulta: 22 març 2022].
* ↑ «Guadalajaara, symbols» (en anglès). Flags Of The World. [Consulta: 22 març 2022].
# Regions de Malawi

Malawi està dividit administrativament en 3 regions que comprenen un total de 28 districtes.
Les regions de Malawi són:
       Població: 2.289.780 (cens de 2018)
       Superfície: 26,931 km$^2$ (10,398 sq mi)
       Capital: Mzuzu
       Població: 7.523.340 (cens 2018)
       Superfície: 35,592 km$^2$ (13,742 sq mi)
       Capital: Lilongwe
       Població: 7.750.629 (cens de 2018)
       Superfície: 31,753 km$^2$ (12,260 sq mi)
       Capital: Blantyre .

## Vegeu també

* Districtes de Malawi
* ISO 3166-2:MW
# Surf als Jocs Olímpics d'estiu de 2020

El surf olímpic va debutar als Jocs Olímpics d'Estiu de 2020 celebrats a Tòquio (Japó). Aquesta edició es preveia per al 2020; però es va haver de posposar un any a causa de la pandèmia de la covid-19.
La competició es va celebrar entre el 25 i el 27 de juliol de 2021, amb triomfs pel brasiler Ítalo Ferreira i l'estatunidenca Carissa Moore.
| | Competició masculina | Competició masculina | Competició femenina | Competició femenina |
| Posició | Competidor | País | Competidora | País |
| 1 | Ítalo Ferreira | | Carissa Moore | |
| 2 | Kanoa Igarashi | | Bianca Buitendag | |
| 3 | Owen Wright | | Amuro Tsuzuki | |
| 4t | Gabriel Medina | | Caroline Marks | |
| Diploma Olímpic | Michel Bourez | | Sally Fitzgibbons | |
| Diploma Olímpic | Hiroto Ohhara | | Silvana Lima | |
| Diploma Olímpic | Kolohe Andino | | Brisa Hennessy | |
| Diploma Olímpic | Lucca Mesinas | | Yolanda Hopkins | |

## Referències

* ↑ Holthus, Barbara. Japan Through the Lens of the Tokyo Olympics Open Access (en anglès). Routledge, 23 April 2020, p. 61. DOI 10.4324/9781003033905. ISBN 978-1-003-03390-5. Arxivat 9 de desembre 2020 a Wayback Machine.
* ↑ «Joint Statement from the International Olympic Committee and the Tokyo 2020 Organising Committee». International Olympic Committee. Arxivat de l'original el 24 de març 2020. [Consulta: 24 març 2020].
* ↑ «2021 Tokyo Olympics Live Stream Reddit Free» (en anglès americà), 16-04-2021. Arxivat de l'original el 16 d’abril 2021. [Consulta: 18 abril 2021].
* ↑ «Surf - Masculino Calendario». COI, 27-07-2021. Arxivat de l'original el 2021-07-27. [Consulta: 27 juliol 2021].
* ↑ «Surf - Femenino Calendario». COI, 27-07-2021. Arxivat de l'original el 2021-07-22. [Consulta: 27 juliol 2021].
# An Dae-Hyun

An Dae-Hyun és un lluitador sud-coreà, ja retirat, especialista en lluita grecoromana, que va competir durant la dècada de 1980.
El 1988 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Seül, on guanyà la medalla de bronze en la competició del pes ploma del programa de lluita grecoromana.
En el seu palmarès també destaca una medalla de plata als Jocs Asiàtics de 1986.

## Referències

* ↑ «Olympedia – An Dae-Hyeon». [Consulta: 1r juny 2024].
* ↑ «International Wrestling Database». [Consulta: 1r juny 2024].
# Gaston Courbe d'Outrelon

Gaston Courbe d'Outrelon (25 d'octubre de 1874 - ?) fou un ciclista francès. Va guanyar una medalla de bronze al Campionat del món de velocitat de 1899 darrere dels estatunidencs Major Taylor i Tom Butler.

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Les filles de la concierge

Les filles de la concierge és una pel·lícula de comèdia francesa del 1934 dirigida per Jacques Tourneur i protagonitzada per Jeanne Cheirel, Paul Azaïs i Josette Day. Els decorats de la pel·lícula van ser dissenyats pel director d'art Robert Gys.

## Sinopsi

Les tres filles de la conserge madame Leclerc es van posar a buscar marits.

## Repartiment

* Jeanne Cheirel com a Madame Leclerc
* Paul Azaïs com a Albert
* Josette Day com Suzanne Leclerc
* Ghislaine Bru com a Lucie Leclerc
* Marcel André com a Gaston Rival
* Youcca Troubetzkov com a Henry Robertson
* Pierre Nay com a Jacques
* Maximilienne com a Mme Fallempin
* Germaine Aussey com a Ginette Leclerc
* Émile Saint-Ober com a Edgar

## Referències

* ↑ Waldman p.135

## Bibliografia

* Waldman, Harry. Maurice Tourneur: The Life and Films. McFarland, 2001.
* The Cinema of Nightfall, Jacques Tourneur, (anglès) Chris Fujiwara, The Johns Hopkins University press, 2000, P. 32 - 35

## Enllaços externs

* Fragment de la pel·lícula a YouTube
# Mycena meliigena

Mycena meliigena, la micena d'escorces, és una micena de colors vius que pertany a l'ordre dels agaricals.

## Descripció

* El barret fa entre 0,3 i 0,7 cm de diàmetre, de forma d'hemisfèrica a convexa, amb el centre lleugerament deprimit quan madura, de color bru ocraci a bru vermellós. Superfície mat, llisa o una mica pruïnosa, estriada en una part de la longitud.
* Les làmines són adnates, poc denses, de color blanquinós a crema. Aresta una mica dentada i del mateix color.
* El peu fa 0,5-1 x 0,05-0,1 cm, cilíndric, generalment corbat, de color bru pàl·lid, el qual presenta reflexos vermellosos. Superfície llisa.
* Carn insignificant.
* Olor i sabor nuls ambddós.
* Espores subgloboses, llises, de 9-11 x 8-10 micròmetres. Basidis tetraspòrics. El color de l'esporada és blanc.

## Hàbitat

És un bolet relativament comú, apareix entre l'estiu i l'hivern i acostuma a créixer sobre escorça d'arbres vius o morts, sovint entre hepàtiques i molses corticícoles, de vegades vora líquens. No sembla mostrar preferència per cap tipus d'arbre en concret, ja que aquesta espècie s'ha trobat sobre alzines, roures o avets, freqüentment a força metres del terra, més rarament sobre arbres caiguts, després de les pluges o en llocs humits, des de zones baixes, costaneres, fins a l'estatge subalpí.

## Distribució geogràfica

Es troba a Europa.

## Confusions amb altres espècies

El port i la coloració del basidioma, i l'hàbitat sobre troncs vius, després de les pluges, faciliten la correcta i ràpida identificació d'aquesta espècie. Una espècie propera és Mycena pseudocorticola, el qual té el basidioma més robust, de color gris blavós, i basidis bispòrics. Altres espècies que creixen sobre l'escorça d'arbres vius, entre molses, acostumen a tindre el basidioma de color blanc (com ara, Mycena corynephora o Mycena quercus-ilicis). També es podria confondre amb espècies d'altres gèneres com Marasmiellus o Marasmius, els quals poden viure sobre escorça, però se'n diferencien pels caràcters macroscòpics i microscòpics.

## Comestibilitat

Com totes les espècies del gènere Mycena, no té cap valor culinari.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 3 Gerhardt, Ewald; Vila, Jordi; i Llimona, Xavier, 2000: Bolets dels Països Catalans i d'Europa. Manual d'identificació. Ediciones Omega, S.A, Barcelona. Pàg. 502. ISBN 84-282-1121-3.
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Associació micológica El Royo (castellà)

## Bibliografia

* R. A. Maas Geesteranus, 1992: Mycenas of the Northern Hemisphere. 2 Bände, Sciences. Els Països Baixos. ISBN 0-444-85757-5.

## Enllaços externs

* Species Fungorum (anglès)
* Mushroom Observer (anglès)
# DL.-P-5303

La carretera DL.-P-5303 és una via de la xarxa secundària de Galícia, gestionada per la Diputació de Lugo. Connecta la carretera DL.-P-5301, situada en el nucli urbà de San Clodio en Ribas de Sil, amb la parròquia de Torbeo en el mateix municipi, estenent-se fins al límit provincial amb Orense en el municipi de Castro Caldelas. La longitud total d'aquesta carretera és de 16 km i 394 metres.

## Traçat

La carretera parteix de la carretera DL.-P-5301 en el nucli urbà de San Clodio en Ribas de Sil. Després de 3 km s'endinsa en el nucli urbà de Rairos i comença a pujar un port de muntanya creuant els llogarets de Barreiros, Moreiras de Abaixo, San Lourenzo, Torbeo i As Gorgs. Finalitza en el límit provincial amb Orense en el municipi de Castro Caldelas.

## Referències

* ↑ «Catálogo de la red viaria de la Diputación de Lugo». Diputación de Lugo, Octubre 2017. [Consulta: 22 octubre 2021].
# Casa Bartomeu

La Casa Bartomeu, també anomenada Jardí dels Tarongers, o encara Torre Bartomeu, és un edifici que es troba a Barcelona, al barri de Pedralbes (carrer de la Ràbida, num. 5), del districte de Sarrià Sant Gervasi..

## Història

Es tracta d'un xalet unifamiliar que l'enginyer, empresari i mecenes Josep Bartomeu i Granell (1888-1980) va adquirir el 1942 i confià la rehabilitació a l’arquitecte Josep Maria Martino. En morir el va deixar en herència a la Generalitat de Catalunya, amb la condició que sempre es dediqués a la música. Poc després de la seva mort s'hi va instal·lar el Centre de Documentació Musical de Catalunya, que hi va romandre fins a l'any 2000, quan es va incorporar a la Biblioteca de Catalunya. El 2014 el Consell Català de la Música i l'Associació Jardí dels Tarongers recuperen l'esperit de Bartomeu i engeguen una programació estable de concerts i espectacles musicals per promocionar joves talents, intèrprets i compositors.

## Activitat musical

En vida de Josep Bartomeu, i concretament entre 1948 i 1959, s'hi feien regularment concerts i representacions d'òpera. En una d'elles, l'any 1955, va debutar Montserrat Caballé. La programació era a càrrec del promotor Enric Climent i Viñas. Els concerts a l'estiu tenien lloc al jardí dels tarongers i a l'hivern al saló principal de la casa, de marcat caràcter noucentista, decorat amb murals del pintor sabadellenc Antoni Vila Arrufat.
Des del 2014 l'associació privada Consell Català de la Música hi manté una programació regular de concerts.

## El jardí

Bartomeu volia un jardí una mica assilvestrat, però condicionat pel corrent noucentista i assessorat pels paisatgistes Joan Mirambell i Rubió i Tudurí, es van preservar les espècies existents com l'eucaliptus, l'om que presidia la gran esplanada on es feien els concerts, i els tarongers que van donar nom a la finca. El jardí era molt més gran, s'estenia fins al carrer de Panamà. L'eucaliptus va ser abatut per un llamp el 1953 i Bartomeu va encarregar a Josep Martí Sabé que esculpís la soca. Sobre el pla de l'Om se situa una piscina presidida per l'escultura L'home del peix, de tall clàssic.

## Galeria d'imatges

* Glorieta al jardí
* Eucaliptus esculpit
* L'home del peix

## Referències

* 1 2 Tort, Maria J. «El Jardí dels Tarongers». El Jardí, 30-11-2020.
* ↑ «El Consell Català de la Música gestiona la Casa Bartomeu». Betevé, 06-01-2015.
* 1 2 3 Tort Arnau, Maria Josep. Explora els jardins i viu els arbres. Jardins i arbres del districte de Sarrià-Sant Gervasi. Barcelona: Premsa Local El Jardí, 2022, p. 54. ISBN 978-84-09-46124-0.
* ↑ «Jardí dels Tarongers – Jardí dels Tarongers». [Consulta: 28 gener 2023].
* ↑ Vila i Arrufat, Antoni. Les Pintures de la Sala de Música de Casa Bartomeu per Antoni Vila Arrufat. Jardí dels Tarongers (Pedralbes). Barcelona: Seix Barral, 1949.
# Carme Ribas

Carme Ribas (Barcelona, 1956) és una arquitecta catalana. És arquitecta per l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona (ETSAB-UPC), on també va cursar el màster en Arquitectura del Paisatge, i on ha exercit com a professora de paisatgisme i de Projectes Arquitectònics. La seva carrera professional, que ha abordat amb una manifesta sensibilitat cap a la condició urbana, va començar al Servei de Projectes Urbans de l'Ajuntament de Barcelona (1980-1987), des d'on va ser partícip de la democratització dels espais públics de la ciutat. Des de 1985, el despatx que comparteix amb Pere Joan Ravetllat s'ha significat en el desenvolupament de projectes que, des de l'habitatge social, passant pels equipaments públics i fins a la millora d'espais urbans, s'han mantingut fidels a la voluntat que l'arquitectura servís a la ciutat i a la societat. Entre la seva obra destaquen la recuperació del torrent de Vallparadís (Terrassa, 2001) i la urbanització del passeig de Garcia Fària (Barcelona, 2004), ambdues publicades a l'arxiu digital del Premi Europeu de l'Espai Públic Urbà.

## Referències

* ↑ «Carme Ribas». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 4 abril 2016].
# Bandera de l'Arc de Sant Martí

La bandera de l'arc de Sant Martí és una bandera multicolor formada per franges amb els colors de l'arc de Sant Martí. Els colors reals utilitzats poden diferir, però molts dels dissenys es basen en l'esquema tradicional de color vermell, taronja, groc, verd, blau, indi i violeta, o alguna divisió més moderna de l'espectre de l'arc de Sant Martí (sovint amb exclusió de l'indi, i de vegades fins i tot canviant-lo pel color cian). L'ús de banderes amb l'arc de Sant Martí té una llarga tradició, com es pot veure en moltes cultures arreu del món com un signe de la diversitat i la inclusió, d'esperança i d'anhel. En l'actualitat hi ha diverses banderes de l'arc de Sant Martí no vinculats entre elles. La més coneguda és potser la que representa la bandera de l'orgull gai o simplement bandera gai. La bandera de la pau és especialment popular a Itàlia i la bandera de cooperació simbolitza la cooperació internacional. També és usada pels pobles andins per representar el llegat de l'Imperi Inca (collasuyu) i els moviments andins.
# Ningú sense sostre

Ningú Sense Sostre és una associació sense ànim de lucre creada el 2013 a Sabadell per 10 fundadors i 40 socis per facilitar habitatge a persones que en necessiten.
L'associació va començar a treballar el 2009 com a conseqüència de la inquietud familiar d'una família, tot i que el projecte no va ser encara una realitat fins al març del 2013, gràcies a altres persones particulars. A més de cobrir les necessitats d'acolliment nocturn de les persones sense sostre de Sabadell, albergar-les, acompanyar-les i recuperar la seva vida –tant des del punt de vista de salut mental i física com des del punt de vista relacional–, ja que es troba amenaçada, a fi d'assolir que es reinsereixin socialment i laboral.
En els primers cinc anys el projecte va atendre 75 persones, 14 de les quals s'havien reinserit a la societat. El 2018 van perdre un dels quatre habitatges que tenien, el del carrer de Manso, i mantenien dos pisos a la Creu Alta i un habitatge als Merinals.
Aviat van poder continuar l'activitat amb una nova casa al carrer Molins de Rei. El 2019 l'entitat va iniciar un projecte pilot per atendre també dones amb fills que viuen al carrer amb un pis específic per aquest col·lectiu. El desembre del 2019 havien passat 113 persones pel projecte i 20 havien aconseguit independitzar-se.
El 2020 l'exposició Calidoscopi es va acomiadar després de 30 anys recaptant diners pel projecte.

## Referències

* 1 2 «pilot per atendre dones amb fills que viuen al carrer». Ràdio Sabadell, 11-01-2019 [Consulta: 5 setembre 2020].
* ↑ «Associació | Ningú sense sostre Sabadell» (en castellà). [Consulta: 26 juliol 2020].
* ↑ «Ningú Sense Sostre perd la casa d'acollida del carrer Manso». Ràdio Sabadell, 02-01-2018 [Consulta: 5 setembre 2020].
* ↑ Fernández Noguera, Maria «Mares i infants desnonats troben una segona oportunitat en un pis d'acollida». 324.cat, 28-12-2019 [Consulta: 5 setembre 2020].
* ↑ «L'exposició Calidoscopi s'acomiada col·laborant amb el projecte Eva de L'Associació Ningú Sense Sostre». Ràdio Sabadell, 18-02-2020 [Consulta: 5 setembre 2020].
* ↑ «La mostra 'Calidoscopi' posarà punt final amb una recaptació per a l'entitat Ningú sense sostre». Diari de Sabadell, 19-02-2020 [Consulta: 5 setembre 2020].

## Enllaços externs

* Web de Ningú sense sostre
# Adelaide City FC

L'Adelaide City Football Club és un club de futbol australià de la ciutat d'Adelaida.

## Història

El club va ser fundat l'any 1946 a la rebotiga d'una botiga d'esports propietat de Mario Bailetti juntament amb d'altres homes, membres d'un petit club anomenat Savoia. Inicialment va rebre el nom de Juventus, canviant a Adelaide Juventus el 1960. No fou fins a l'any 1977 que adoptà el nom Adelaide City.

## Palmarès

* Lliga de Campions de l'OFC:
** 1987
* Lliga australiana de futbol:
** 1986, 1991–92, 1993–94
* Copa australiana de futbol:
** 1979, 1989, 1991–92

## Referències

* ↑ «A history to be proud of». Adelaide City FC. Arxivat de l'original el 15 de març 2018. [Consulta: 15 març 2018].
* ↑ «Australia - List of Champions». RSSSF. [Consulta: 1r setembre 2023].
* ↑ «Australia - List of Cup Winners». RSSSF. [Consulta: 1r setembre 2023].
# Torre de caiguda (Atracció)

Una torre de caiguda és un tipus d'atracció que incorpora una estructura o torre central. Les torres de caiguda varien en alçada, capacitat de passatgers, tipus d'ascensor i tipus de fre. Molts són fets a mida, tot i que hi ha alguns dissenys produïts en massa. S'experimenta inicialment una sensació d'ingravidesa a través de la caiguda lliure, seguida d'una ràpida desacceleració, després de la qual un sistema de fre magnètic atura el viatge. En general, tota l'experiència dura menys d'un minut.

## Torres de caiguda més altes del món

| Classificació | Nom | Parc | Localització | Altura (m) | Velocitat (km/h) | Constructor | Tipus |
| 1 | Hurakan Condor | PortAventura Park | Salou, Tarragona, Catalunya | 100 | 115 | Intamin AG | Caiguda lliure |
| 2 | El vol del fènix | Terra Mítica | Benidorm, Alacant, País Valencià | 56 | 80 | Intamin AG | Caiguda lliure |
| 3 | Thrill Towers | Ferrari Land | Salou, Tarragona, Catalunya | 55 | 55 | S&S Wordwide | Caiguda controlada |
| 4 | Merlí | Tibidabo | Barcelona, Barcelona, Catalunya | 52 | 80 | Funtime | Caiguda lliure |
| Classificació | Nom | Parc | Localització | Altura (m) | Velocitat (km/h) | Constructor | Tipus |
| 1 | Zumanjaro: Drop of Doom | Six Flags Great Adventure | Jackson Township, New Jersey, Estats Units | 139 | 140 | Intamin AG | Caiguda lliure |
| 2 | Orlando FreeFall | ICON Park | Orlando, Florida, Estats Units | 130 | | Funtime | Caiguda lliure |
| 3 | Lex Luthor: Drop of Doom | Six Flags Magic Mountain | Valencia, California, Estats Units | 126 | 137 | Intamin AG | Caiguda lliure |
| 4 | The Giant Drop | Dreamworld | Coomera, Queensland, Estats Units | 120 | 135 | Intamin AG | Caiguda lliure |
# Renato de Maria

Renato De Maria (Varese, 1958) és un director i guionista italià que treballa en l'àmbit del cinema i la televisió.

## Biografia

Amb la publicació d'una novel·la fotogràfica experimental per a Frigidaire, participa en el seguici bolonyès de Zio Feininger. El 1982 va guanyar el premi a la millor producció de vídeo al Festival de Cinema de Torí amb alguns vídeos de producció pròpia, entre ells Trilogy of banal life amb Freak Antoni i Telepornovisione, primer videoclip dels Gaznevada. En els anys següents va produir videoinstal·lacions en galeries d'art i pel·lícules documentals, com el vídeo de 1988 Love is the answer a favor de la solidaritat amb els malalts de sida amb la fotografia de Vittorio Storaro i Raoni's return, un documental de 1989 amb Sting filmat a la selva amazònica.
El 1990 va fundar la productora de vídeo Monochrome per a la qual va escriure i dirigir un documental el 1977 a Bolonya, Il trasloco.
El seu debut a la gran pantalla va tenir lloc el 1996 amb la pel·lícula Hotel Paura de la qual també va escriure el guió. El 2001 va fer la pel·lícula Paz!, una pel·lícula que li va valer cinc Nastro d'argento, un Globo d'oro, dos Ciak d'oro i dues nominacions al David di Donatello. El 2000 va fer els 24 episodis de la primera temporada de Distretto di Polizia. Dirigeix Luca Zingaretti al telefilm Doppio agguato, Sergio Castellitto a la versió televisiva del commissari Maigret i la seva esposa Isabella Ferrari a la pel·lícula Amatemi. Dirigeix la sèrie de televisió Medicina generale con Nicole Grimaudo i Andrea Di Stefano. El 2009 dirigeix la pel·lícula La prima linea, amb Riccardo Scamarcio i Giovanna Mezzogiorno, basada en un llibre autobiogràfic del terrorista de Prima Linea Sergio Segio. El 2010 dirigeix per la Rai els sis episodis d’ Il segreto dell'acqua, protagonitzada per Riccardo Scamarcio. El 2015 ha dirigit La vita oscena amb Isabella Ferrari.

## Vida privada

Està casat des de l'2002 amb Isabella Ferrari, amb qui va tenir dos fills, Nina i Giovanni. Junts van treballar en quatre pel·lícules Hotel Paura, Amatemi, La vita oscena, Rapiniamo il duce, així com a la primera temporada de Distretto di Polizia.

## Referències

* ↑ Biografia di Renato De Maria su isabellaferrari.net Arxivat 2008-09-17 a Wayback Machine.
* ↑ Biografia di Renato Maria su fiction.mediaset.it Arxivat 2006-05-06 a Wayback Machine.
* ↑ Sito ufficiale del film Paz!
* ↑ De Maria gira La prima linea con la produzione di Lucky Red e Dardenne, Cineuropa News, 18 febbraio 2009
* ↑ Intervista a Riccardo Scamarcio su Repubblica.it, 9 aprile 2010