OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Districte de Niikappu

El districte de Niikappu (新冠郡, Niikappu-gun) és un districte de la subprefectura de Hidaka, a Hokkaidō, Japó. La capital i únic municipi del districte és la vila homònima.

## Geografia

El districte de Niikappu es troba localitzat geogràficament al nord de la subprefectura de Hidaka i comprén el territori del terme municipal de la vila de Niikappu. Limita al nord amb el districte de Saru i al sud amb el districte de Hidaka, els dos a la mateixa subprefectura; a l'est amb el districte de Kasai i la ciutat d'Obihiro, les dues a la subprefectura de Tokachi.

### Municipis

Districte de Niikappu (2021) :

## Història

El districte de Niikappu fou creat per l'Oficina de Colonització de Hokkaidō el 20 de setembre de 1869 com a part de l'antiga província de Hidaka. No obstant això, no seria fins al 23 de juliol de 1879, deu anys després, que es constituiria el districte de manera legal. L'any 1882, quan l'oficina de colonització fou dissolta, el districte fou inclòs a la recentment creada prefectura de Sapporo, de curta existència. Amb la creació del sistema de subprefectures, el 5 de novembre de 1897 el districte començà a formar part de la subprefectura d'Urakawa (actual Hidaka des de 1932), mantenint-se en aquesta demarcació fins a l'actualitat.

### Antics municipis

La següent és una llista dels antics municipis del districte amb enllaç als seus actuals municipis:
* Tomarizu (泊津村) (1879-1923)
* Ōkaribe (大狩部村) (1879-1923)
* Takae (高江村) (1879-1961)

## Referències

* ↑ Localització confirmada al web de Japan Post
* ↑ Llista d'antics municipis del districte de Niikappu (1879-actualitat)
# Folklore rus

El folklore rus és el folklore dels russos i altres grups ètnics de Rússia.
El folklore rus té les seves arrels en les creences paganes dels antics eslaus i ara es troba representat al recull Contes populars russos (rus: Народные русские сказки, Narodnie russkie skazki). Les bilines èpiques russes són també una part important de la mitologia eslava. Els poemes més antics de la Rus de Kíev han estat trobats en gran part al nord de Rússia, principalment a Carèlia, on també ha estat recollit l'essencial de l'epopeia nacional finlandesa, el Kalevala.
Molts contes populars russos i bilines han estat adaptats per a pel·lícules d'animació, o per a llargmetratges de directors destacats com Aleksandr Ptuixkó (Ilià Múromets, Sadko ) i Aleksandr Rou (Morozko, Basilisa la bella).
Alguns poetes russos, incloent Piotr Ierxov i Leonid Filàtov, van fer una sèrie d'interpretacions poètiques conegudes dels contes de fades russos clàssics, i en alguns casos, com el d'Aleksandr Puixkin, també va crear poemes de contes de fades totalment originals i de gran popularitat.

## Galeria

* Ocell de foc per Ivan Bilibin.
* Sadkó al regne subaquàtic per Ilià Repin.
* Les sirenes per Ivan Kramskoi.
* Ilià Múromets i El rossinyol bandit (lubok del segle xix).
* Buian per Ivan Bilibin.
* La nit d'Ivan Kupala per Henryk Siemiradzki.
* La tsarevna granota per Víktor Vasnetsov.
* La dona del marxant i el Domovoi per Borís Kustódiev.
* Kítej per Konstantín Gorbàtov.
* Il·lustració de "The Russian Story Book" per Richard Wilson, il·lustrat per Frank C. Papé, 1916
* Il·lustració de "The Russian Story Book" per Richard Wilson, il·lustrat per Frank C. Papé, 1916
* Il·lustració de "The Russian Story Book" per Richard Wilson, il·lustrat per Frank C. Papé, 1916
* Il·lustració de "The Russian Story Book" per Richard Wilson, il·lustrat per Frank C. Papé, 1916
* Il·lustració de "The Russian Story Book" per Richard Wilson, il·lustrat per Frank C. Papé, 1916
* Il·lustració de "The Russian Story Book" per Richard Wilson, il·lustrat per Frank C. Papé, 1916
* Il·lustració de "The Russian Story Book" per Richard Wilson, il·lustrat per Frank C. Papé, 1916

## Referències

* ↑ En ortografia prerevolucionària : Народныя русскія сказки.
* ↑ D'altres obres duen per títol Русские народные сказки, com la d'Erna Pomeràntseva (Izd. Moskovskogo Universiteta, Moscou, 1957).

## Bibliografia

* Propp, Vladímir Iakovlévitx. The Russian Folktale editat i traduït a l'anglès per Sibelan Forrester (Wayne State University Press; 2012) 387 pàgines; conferències pronunciades a la Universitat Estatal de Leningrad en la dècada de 1960.

## Enllaços externs

* Col·lecció de folklore rus.
# Jeroni Xanxo

Jeroni Xanxo o Xeroni Xanxo, fou un escultor, es creu originari de la ciutat de Barcelona, documentat entre 1537 i 1575, les seves obres conegudes són totes realitzades a Catalunya.

## Obres

Retaule de la Pietat. Va ser encarregat a l'escultor el 1548 el retaule de la Pietat per a la capella d'aquest mateix nom de la Catedral de Santa Maria d'Urgell. El retaule es va organitzar amb cinc carrers i tres cossos, amb bancal i àtic. Al carrer central hi ha el grup de la Pietat, on demostra el coneixement del model de la Pietat de Miquel Àngel, dintre d'una gran fornícula adornada amb sis caps d'angelets.
En relleu es representen els restants dolors de Maria: Circumcisió, Fugida a Egipte, Jesús entre els doctors de la Llei, Camí del Calvari, Crucifixió i el Descendiment de la Creu. Tots estan emmarcats entre columnes de fust estriat amb capitells corintis. A l'altura de l'altar hi ha representacions dintre de fornícules de menor grandària, dels quatre Evangelistes i quatre més, amb els Pares de l'Església. A la part més alta del retaule als seus extrems hi ha uns medallons que representen els sants patrons Armengol i Ot. A l'àtic central, la figura del Pare Etern, també inserit dintre d'un medalló ovalat.
Per a La Seu Vella de Lleida va realitzar una porta al claustre per a la capella de Santa Maria l'Antiga d'estil plateresc a mitjan segle xvi, està formada per un arc de mig punt entre columnes de fustes estriades. Les columnes s'aixequen sobre plataformes ornamentades, i sustenten un entaulat amb un fris decorat i cornisa.
El 1549 va realitzar una de les seves escultures més reeixides La Dormició de Maria, una figura exempta de fusta de cirerer sense policromar, presentada com una imatge jacent amb les mans creuades a la seva falda, amb túnica i toca amb un mantell que li cobreix el cap i s'allarga fins als peus, la cara reposa sobre un coixí sense ornaments. Tota la talla és d'una finesa admirable. Es guarda al Museu Diocesà d'Urgell.
Per a l'orgue de la catedral de Tarragona dissenyat pel mestre Jaume Amigó realitzà al costat de l'escultor Pere Ostris entre els anys 1562 i 1566, la caixa amb una talla espectacular tota ella presenta un gran repertori ornamental de grotescs i àngels.

## Referències

* ↑ Triadó, Joan Ramon (1998) p. 26
* ↑ Barral Altet, Xavier (1994) p. 118
* ↑ Triadó, Joan Ramon (1998) p. 38

## Bibliografia

* Barral i Altet, Xavier. Les Catedrals de Catalunya. Barcelona, Edicions 62, 2002. ISBN 84-297-5267-6.
* Ramon Triadó, Joan. «Segle XVI: de l'humanisme culte a l'humanisme reformat». A: Art de Catalunya, Escultura moderna i contemporània. Barcelona, Edicions L'isard, 1998. ISBN 84-89931-03-8.
# Jordi Branes

Jordi Branes (en llatí Georgius Branas, en grec antic Γεώργιος Βρανᾶς) va ser un oficial militar romà d'Orient que juntament amb el seu germà Demetri Branes va participar de forma destacada en l'expedició que va enviar l'emperador Manuel I Comnè contra els hongaresos l'any 1165.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Georgius». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 24 desembre 2022].
# Guiu de Pomposa

Guiu de Pomposa (Casamari, prop de Ravenna, Estats Pontificis, segona meitat del s. X - Borgo San Donnino, 31 de març de 1046) fou un abat benedictí italià. És venerat com a sant per diverses confessions cristianes.

## Biografia

De jove es dedicà a estudiar, mentre vivia amb la seva família, sense intenció d'ésser eclesiàstic. Va canviar d'idea quan, en donar la seva roba a un pobre que trobà i vestir-se amb un sac, decidí de fer vida religiosa. Feu pelegrinatge a Roma i hi rebé la tonsura; anà després a Terra Santa. En tornar a Ravenna es retirà a fer vida eremítica sota la guia de l'eremita Martí, abat de Pomposa (Codigoro, província de Ferrara). Quan Martí morí, el succeí com a abat en 998.
Sota el seu mandat, el monestir conegué un període de gran desenvolupament, tant en la construcció de nous edificis, com el nombre de monjos i la influència cultural i espiritual. Col·laborà amb l'arquebisbe Gebeard en la reforma eclesiàstica, afavorí l'aplicació de la reforma en l'àmbit musical (entre els monjos de Pomposa en aquell moment hi havia Guido d'Arezzo, renovador de la música i inventor del tetragrama). Convidat per l'emperador Enric III, anà a trobar-lo a Piacenza, però emmalaltí de camí i morí a Borgo San Donnino (actual Fidenza) el 31 de març de 1046.

## Referències

* ↑ Witt, Ronald G. The Two Latin Cultures and the Foundation of Renaissance Humanism in Medieval Italy (en anglès). Cambridge University Press, 2012, p. 131. ISBN 0521764742.

## Bibliografia

* Santi, beati e testimoni. "San Guido di Pomposa, abate".
# La Banquière

La Banquière és una pel·lícula dramàtica del 1980 dirigida per Francis Girod, amb guió escrit per Georges Conchon i Francis Girod, i protagonitzada per Romy Schneider, Jean-Louis Trintignant, Marie-France Pisier, Claude Brasseur, Jean-Claude Brialy, Daniel Auteuil i Thierry Lhermitte; la música és d'Ennio Morricone.

## Sinopsi

Procedent d'un mitjà modest, la jove Emma Eckhert va començar la seva carrera com a treballadora a la indústria dels barrets familiars. El 1921, va experimentar els seus primers problemes amb la llei al mateix temps que escandalitzava els que l'envoltaven per la seva homosexualitat. El seu matrimoni amb Moïse Nathanson, una amiga gran de la família, no li impedeix continuar la seva aventura amb Camille Sowcroft, la filla d'un joier, que l'ajuda a enriquir-se avançant-la els diners que Emma fa créixer ràpidament mitjançant intel·ligents transaccions borsàries. El 1929, Emma es va convertir en una de les banqueres més populars de París. Però el seu fulgurant èxit li va atreure, entre altres coses, l'antipatia del poderós banquer Horace Vannister; va intervenir amb el president del Consell de Préfailles per prohibir les activitats d'Emma Eckhert i processar-la. Acaba sent assassinada durant una reunió on va explicar als estalviadors que havien confiat en ella com els pagaria.

## Repartiment

* Romy Schneider - Emma Eckhert
* Marie-France Pisier - Colette Lecoudray
* Claude Brasseur - Largué
* Jean-Claude Brialy - Paul Cisterne
* Jean Carmet - Duvernet
* Jean-Louis Trintignant - Horace Vannister
* Jacques Fabbri - Moïse Nathanson
* Daniel Mesguich - Rémy Lecoudray
* Noëlle Chatelet - Camille Sowcroft
* Daniel Auteuil - Duclaux
* Thierry Lhermitte - Devoluy
* Alan Adair - Sir Charles
* François-Régis Bastide - Le ministre de la Justice
* Arnaud Boisseau - Armand
* Yves Brainville - Prefaille

## Notes

La pel·lícula fou nominada en quatre categories als 6è Premis César el 1981 però els va perdre tots davant Le Dernier métro.
La història està inspirada en la de la banquera francesa Marthe Hanau.

## Referències

* ↑ La banquière (1980) de Francis Girod Arxivat 2019-06-02 a Wayback Machine. s.S. films.blog.lemonde.fr, 23 setembre 2018.
* ↑ "Marthe Hanau, la banquière des années folles (1886–1935)" Arxivat 2014-02-15 a Wayback Machine. by Stéphanie Bee, 11 January 2010 (francès)

## Enllaços externs

* La Banquière a YouTube
# Districte de Nicoadala

El districte de Nicoadala és un districte de Moçambic, situat a la província de Zambézia. Té una superfície de 3.392 kilòmetres quadrats. En 2007 comptava amb una població de 231.850 habitants. Limita al nord amb el districte de Mocuba, a l'oest amb els districtes de Morrumbala i Mopeia, al sud amb el districte d'Inhassunge i el municipi de Quelimane, a l'est amb l'oceà Índic i al nord-est amb el districte de Namacurra.

## Història

El districte de Nicoadala fou creat en 1986 conjuntament amb 25 districtes més, a nivell nacional, i a la vegada que el d'Inhassunge, a Zambézia. Se li van transferir un total de 10 localitats, amb Munhonha, Nhafuba i Nicoadala, originàries del districte de Namacurra, mentre que del districte de Quelimane se li transferiren Ionge, Madal, Maquival, Marrongane Nangoela, Namacata i Ilova. Aquesta última localitat, Ilova, já no es veia referida al perfil del districte presentat pel Portal del Govern, datat de 2005.

## Divisió administrativa

El districte està dividit en dos postos administrativos (Maquival i Nicoadala), compostos per les següents localitats:
* Posto Administrativo de Maquival:
** Ionge
** Madal
** Maquival
** Marrongane
** Nangoela
* Posto Administrativo de Nicoadala:
** Munhonha
** Namacata
** Nhafuba
** Nicoadala

## Referències

* ↑ «Instituto Nacional de Estatística». Arxivat de l'original el 2008-03-08. [Consulta: 8 març 2008].
* ↑ Lei 6/86, de 25 de Julho, da Assembleia Popular in Boletim da República, I Série -Número 30, de 26 de Julho de 1986.
* ↑ Resolução 7/86, de 25 de Julho in Boletim da República, I Série -Número 30, de 26 de Julho de 1986.
* ↑ Perfil do distrito no Portal do Governo. Ano 2005. Arxivat 2011-09-30 a Wayback Machine. Accés 1 d'octubre de 2011
# Front Unit d'Alliberament Nacional

El Front Unit d'Alliberament Nacional (anglès United National Liberation Front, UNLF) és un grup insurgent a l'estat de Manipur al nord-est de l'Índia i que aspira a establir un estat independent i socialista a Manipur.
Fou fundat per Areambam Samarendra Singh el 24 de novembre de 1964. Es va aliar amb els independentistes de Nagaland i Mizoram. Pel desembre de 1968 es formà la Manipuri Youth League, com a ala política. Esclataren les divisions polítiques entre Samarendra, partidari de conscienciar el poble abans d'iniciar la lluita armada i el més radical Oinam Sudhir Kumar, qui establí el Revolutionary Government of Manipur (RGM). En els anys setanta i vuitanta el FUAN reclutà nombrosos efectius i desenvolupà una intensa campanya social i de propaganda per mitjans polítics. Però l'escàs resultat que n'obtingué propicià el començament de la lluita armada el 1990 i es creà la Manipur People's Army (MPA), amb uns 400 combatents. La seva primera acció fou duta a terme el 15 de desembre de 1991 a Lamdan (districte de Churachandpur).
El 22 de maig de 1990 es va aliar amb el National Socialist Council of Nagaland (K), l'United Liberation Front of Assam i al Kuki National Army, per a fundar l' Indo-Burma Revolutionary Front (IBRF). El 1994 es dividí en dues faccions: una dirigida per R.K. Meghen Singh, alias Sana Yaima, l'altra per Namoijam Oken Singh. Finalment, el primer aconseguí la reunificació. El seu actual secretari general és K. Pambei, el cap militar és A. Wangpa, el secretari d'organització és M. Nongyai i l'encarregat de propaganda és N. Thabal.
# Dolné Lovčice

Dolné Lovčice és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Trnava, a l'oest del país.

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1292.
# Jack Donohue

John Francis "Jack" Donohue (Brooklyn, Nova York, Estats Units, 3 de novembre de 1908 - Marina del Rey, Estats Units, 27 de març de 1984) va ser un director, actor, productor i guionista estatunidenc.

## Biografia

Antic component del cor Ziegfeld Follies va ser un enfeinat coreògraf de Broadway durant els anys 1930. Va arribar a Hollywood el 1936 per planejar les danses i coescriure el guió cinematogràfic per al musical Sons o'Guns de Joe Pasternak. Donohue va preparar les coreografies de moltes de les extravagàncies en Technicolor d'Esther Williams. El 1948, va tenir la seva primera oportunitat de dirigir una pel·lícula: Close-up un melodrama d'Eagle-Lion que Donohue també va coescriure.
Tornant a la MGM, Donohue va dirigir Red Skelton a The Yellow Cab Man (1950) i Watch the Birdie (1951) abans de passar a la Warner Bros., on va retornar als musicals. Durant els anys 1950 i 1960 Donohue era un dels directors principals de sèrie de varietats a la TV amb Red Skelton i Frank Sinatra. El darrer musical de Jack Donohue va ser Babes in Toyland (1961); i va tancar la seva carrera dirigint Sinatra, a Marriage on the Rocks (1965) i Assault on a Queen (1966)

## Filmografia
### Director

* 1948: Close-Up
* 1950: The Yellow Cab Man
* 1950: Watch the Birdie
* 1951: The Red Skelton Show (sèrie)
* 1954: Lucky Me
* 1961: Margie (sèrie de TV)
* 1961: Babes in Toyland
* 1964: Mr. and Mrs. (TV)
* 1965: Marriage on the Rocks
* 1966: Assault on a Queen
* 1968: Here's Lucy (sèrie de TV)
* 1969: The Brady Bunch (sèrie de TV)
* 1973: Love Thy Neighbor (sèrie de TV)
* 1974: Happy Anniversary and Goodbye (TV)
* 1975: Lucy Gets Lucky (TV)
* 1979: Wally Brown (sèrie de TV)
* 1980: Lucy Moves to NBC (TV)

### Actor

* 1935: Our Little Girl: Actor
* 1936: Rhythm in the Air: Jack Donovan
* 1937: O.H.M.S.
* 1938: Keep Smiling: Denis Wilson
* 1975: Win, Place or Steal: Chairman
* 1975: Lucy Gets Lucky (TV): Ralph

### Productor

* 1962: The Lucy Show (sèrie de TV)

### Guionista

* 1936: Rhythm in the Air
* 1936: Sons o' Guns

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 1967: Primetime Emmy al millor especial de varietats per Dick Van Dyke Special

## Referències

* ↑ «biografia de Jack Donohue». The New York Times.
* ↑ «filmografia de Jack Donohue». The New York Times.
# Diafragma (anticonceptiu)

El diafragma és un caputxó damunt d'un anell flexible de forma esfèrica i material similar al condó que es col·loca dins la vagina tapant el coll uterí per impedir que els espermatozoides arribin a l'interior de l'úter. S'utilitza com a mètode anticonceptiu femení i no té efectes secundaris. N'hi ha talles diferents.
El diafragma requereix la supervisió de personal sanitari (llevadora o ginecòlega, usualment) per ensenyar a col·locar-lo, per saber quina mida necessita la dona usuària i per a fer-ne una recepta mèdica necessària per a comprar-lo a les farmàcies.

## Descripció

Consisteix en un cèrcol metàl·lic flexible amb una membrana de làtex, que s'insereix a la vagina i impedeix el pas dels espermatozoides cap a l'úter i, amb això, impedeix l'embaràs.

## Ús

Cal comprovar sempre abans d'usar-lo que no estigui foradat, i renovar-lo aproximadament cada dos anys. El diafragma s'ha de col·locar abans de la relació sexual juntament amb la crema espermaticida, i retirar-lo 8 hores després de l'últim coit. A diferència de l'anella vaginal i del DIU, el diafragma només s'ha d'utilitzar en el moment de mantenir relacions sexuals i no ha de romandre durant dies a la vagina.

## Doble protecció

El diafragma no protegeix contra les infeccions de transmissió sexual ni contra la sida. Per evitar l'embaràs i protegir-se de les infeccions de transmissió sexual, el més aconsellable és utilitzar o bé la píndola anticonceptiva, o l'anella vaginal, o el pegat hormonal, o l'implant subcutani, o l'injectable o el DIU, i alhora el preservatiu masculí o femení.

## Referències

* 1 2 3 Guia de contracepció i sexualitat per a joves Ajuntament de L'Hospitalet
Viccionari
# Jordi Bosch i Bernat de Verí

Jordi Bosch i Bernat de Verí (Palma, 8 de novembre de 1737 - Madrid, 2 de desembre de 1800) va ser un orguener mallorquí. Fill de l'orguener Mateu Bosch i Salvà i Maria Bernat, es va formar dins d’una família d’orgueners, el seu avi Jordi Bosch i Comes i el seu oncle Pere Josep Bosch i Font. Va construir els orgues de Binissalem, Felanitx i Manacor.
EL 1762 va construir l'orgue de Santanyí pel Convent de Sant Domingo de Palma, i que després de la desamortització, es va traslladar a l'Església de Sant Andreu de Santanyí, Mallorca on va ser de nou muntat i ha romàs fins a l'actualitat. El 1778 va construir l'òrgan del Palau Reial de Madrid al qual va incorporar diverses innovacions tècniques, com les dobles arques de vent i les manxes amb compensació de pressió. Entre 1779 i 1793 va construir l'òrgan de la Catedral de Sevilla.
Va escriure «Tratado de Construcción de Órganos» i va inventar una guitarra harmònica.

## Referències

* ↑ Barrio Moya, José Luis «Notas biográficas sobre el mallorquín Jorge Bosch, maestro organero de los reyes Carlos III y Carlos IV.». Bolletí de la Societat Arqueològica Lul·liana, vol. 58, 2002, pp. 337-350.
* 1 2 Aviñoa, Xosé «Bosch i Bernat de Verí, Jordi». Història de la Música, catalana, Valenciana i Balear IX, Diccionari A-H, pp. 103-104.
* ↑ El órgano de Jordi Bosch - Santanyi, Mallorca (1762). Consultado el 15 de enero de 2012
* ↑ Asociación de amigos del órgano de Palencia: La organería en la Andalucía barroca. Consultado el 15 de enero de 2012
* ↑ Academia de órgano en Andalucía, Marchena, Sevilla. Consultado el 15 de enero de 2012

## Bibliografia

* Pons, M. Bibliografia de l'orguener de Mallorca Jordi Bosch de Verí (1739-1801). I Jornades Musical Capvuitada de Pasqua, sa Pobla, 1994.
# Haugen

Haugen és una població dels Estats Units a l'estat de Wisconsin. Segons el cens del 2000 tenia 287 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Haugen tenia 287 habitants, 120 habitatges, i 75 famílies. La densitat de població era de 217,3 habitants per km².
Dels 120 habitatges en un 29,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 50% hi vivien parelles casades, en un 7,5% dones solteres, i en un 37,5% no eren unitats familiars. En el 31,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 19,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,39 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,07.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,8% tenia menys de 18 anys, un 4,2% entre 18 i 24, un 33,4% entre 25 i 44, un 16,7% de 45 a 60 i un 18,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 112,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 30.714 $ i la renda mediana per família de 46.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 29.375 $ mentre que les dones 22.500 $. La renda per capita de la població era de 17.258 $. Aproximadament el 8,3% de les famílies i el 10,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Haugen» (en anglès). American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 14 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Haugen». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# La Baranova (Tivissa)

La Baranova és una plaça de Tivissa (Ribera d'Ebre) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Plaça situada davant l'església parroquial de Sant Jaume, en un extrem del nucli. Queda elevada respecte al passeig de la Roja, trobant-se delimitada amb una barana forjada, en un extrem de la qual hi ha un pilar motllurat amb l'any 1927 inscrit. A la façana de l'església hi ha una rajola vidriada amb dos angelets que sostenen un pergamí on hi consta "PLAZA DE LA BARANOVA MCMXXVII". El paviment presenta estrelles centrades en quadrícules. L'indret ofereix unes magnífiques vistes panoràmiques sobre la comarca. En un extrem hi ha la font de la Sardana.

## Història

Fins a mitjans del segle xix, en aquesta plaça hi havia el cementiri parroquial, moment en el qual va ser traslladat fora del nucli de població. La reforma de la plaça va començar-se l'any 1926 i seguí el 1952, sota la direcció del Sr. Lluís Brull i Cedó. L'any 1971 s'hi va construir el monument a la Sardana, obra de l'escultor Josep Maria Brull i Pagés.

## Referències

* 1 2 «La Baranova». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].