OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aeroport d'Istanbul

Aeroport d'Istanbul és l'aeroport internacional més nou d'Istanbul inaugurat el 29 d'octubre, Dia de la República en Turquia, 2018 i en servei públic des de l'abril 2019, tot i que el vol inaugural va ser realitzat per Turkish Airlines entre Istanbul i Ankara, la capital, el dia 31 d'octubre de 2018. Està situat al districte Arnavutköy, al nord de la província d'Istanbul. Des de 2020 hi ha un museu dins de l'aeroport.

## Estadístiques

See source Wikidata query and sources.

## Referències

* ↑ «New Istanbul airport inaugurated with grand ceremony» (en anglès). Xinhuanet, 30-10-2018. Arxivat de l'original el 11 d’agost 2021. [Consulta: 19 desembre 2020].
* ↑ Quinn, Corina. «'World's Biggest Airport' in Istanbul Gets New Opening Date» (en anglès). Condé Nast Traveler, 30-03-2019. [Consulta: 19 desembre 2020].
* ↑ «New Istanbul Airport hosts maiden flight with Turkish Airlines» (en anglès). Hurriyet Daily News. [Consulta: 19 desembre 2020].
* ↑ «İstanbul Havalimanı Müzesi açıldı» (en turc), 17-07-2020. [Consulta: 19 desembre 2020].

## Enllaços externs

* Film
* Aeroport d'Istanbul a l'AirMundo
# Arasa

Arasa és el nom dels següents personatges:
* Cinta Arasa i Carot (Jesús, Tortosa, 1978), escriptora catalana
* Daniel Arasa i Favà (Jesús, Tortosa, 1944), assagista català
* Ferran Arasa i Subirats (Tortosa, 1905 - Barcelona, 1992), pintor paisatgista català
* Josep Maria Arasa Gargallo (1909, Roquetes)
* Francesc Gimeno i Arasa (Tortosa, 1858 - Barcelona, 1927), pintor i dibuix ant català
# The Offspring: Complete Music Video Collection

The Offspring: Complete Music Video Collection és un àlbum de vídeos de la banda californiana de punk rock The Offspring. Fou editat en els formats DVD i UMD. Fou publicat el 5 de juliol de 2005 per acompanyar l'àlbum de grans èxits Greatest Hits, que va sortir a la venda un mes abans. Conté tots els videoclips editats per la banda entre els anys 1994 i 2005 a excepció de "Million Miles Away", però també conté 11 actuacions en directe, dos vídeos extres, una entrevista i comentaris de la banda.

## Llista de cançons
### Vídeos ocults

* Vídeo de 1983 de Dexter Holland i Greg K. (ambdós adolescents) tocant la bateria i el baix respectivament en un garatge. També es mostren 15 mesos després amb Hollant ja com a vocalista de la banda tocant la guitarra, James Lilja tocant la bateria. Aquest vídeo ja va aparèixer en el seu primer VHS/DVD Americana (1998). [Duració 2:45]
* Banda de música instrumental interpretant "Hit That". [Duració 2:28]
* Actuació en directe de "Get It Right" a Londres (1993). [Duració 2:02]

### Altres

* Making-of de "Da Hui" amb Noodles parlant sobre com es va fer el videoclip de la cançó. [Duració 9:55]
* Entrevista entre Dexter Holland i Guy Cohen, actor que va protagonitzar el videoclip "Pretty Fly (for a White Guy)". [Duració 5:40]
* Galeria del storyboard de les cançons "The Kids Aren't Alright", "Pretty Fly (for A White Guy)" i "Gone Away". [Duració 4:29]

## Referències

* ↑ «Offspring, The – Complete Music Video Collection» (en anglès). Discogs. [Consulta: 3 juny 2015].
# Cantó de Vailly-sur-Sauldre

El cantó de Vailly-sur-Sauldre és un cantó francès del departament del Cher, situat al districte de Bourges. Té 11 municipis i el cap és Vailly-sur-Sauldre.

## Municipis

* Assigny
* Barlieu
* Concressault
* Dampierre-en-Crot
* Jars
* Le Noyer
* Subligny
* Sury-ès-Bois
* Thou
* Vailly-sur-Sauldre
* Villegenon

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1955 | M. Cap | radical |
| 1955-1973 | Michel Montaigu | Divers droite |
| 1973-1985 | M. Doucet | Divers Droite |
| 1985- | Pierre Rabineau | Divers gauche |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 4.064 | 4.628 | 4.067 | 3.880 | 3.763 | 3.498 | 3.517 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Vaccinium virgatum

Vaccinium virgatum és una espècie de nabiu amb els fruits de diversos colors inclosos el rosa i és considerat una planta ornamental. És planta nativa del sud-oest dels Estats Units (rabbit-eye blueberry o southern black blueberry)) des de Carolina del Nord fins a Florida i Texas.

## Descripció

Vaccinium virgatum és un arbust caducifoli de fins a 1,8 m d'alt i uns 90 cm d'amplada.

## Usos

* Culinari, es consumeixen els fruits per a fer-ne salses, xarops i productes de forneria muffins, pancakes i pies,.
* Planta ornamental amb diversos cultivars

## Cultiu

Vaccinium virgatum creix millor en sòls àcids i té poques plagues i malalties. Com que no és autofèrtil ha d'estar acompanyat d'una altra varietat compatible. Pot suportar fortes gelades

## Referències

* ↑ Vaccinium virgatum originalment va ser descrit i publicat a Hortus Kewensis 2:12. 1789. (V. amoenum, el qual més tard va ser condiderat un sinònim de V. virgatum.) GRIN. «Vaccinium virgatum information from NPGS/GRIN». Taxonomy for Plants. National Germplasm Resources Laboratory, Beltsville, Maryland: USDA, ARS, National Genetic Resources Program, 14-01-2006. Arxivat de l'original el 30 d’octubre 2014. [Consulta: 9 gener 2012].
* 1 2 GRIN. «Vaccinium virgatum information from NPGS/GRIN». Taxonomy for Plants. National Germplasm Resources Laboratory, Beltsville, Maryland: USDA, ARS, National Genetic Resources Program, 14-01-2006. Arxivat de l'original el 30 d’octubre 2014. [Consulta: 8 juliol 2012].
* 1 2 Bruce Asakawa; Sharon Asakawa California Gardener's Guide. Cool Springs Press, 3 setembre 2001, p. 44–45. ISBN 978-1-930604-47-6 [Consulta: 25 novembre 2011].
* ↑ Maria Rosana Ramirez, Leandra Guterres, Odila E. Dickel, Micheli R. de Castro, Amelia T. Henriques, Márcia M. de Souza, Daniela Martí Barros "Preliminary Studies on the Antinociceptive Activity of Vaccinium ashei Berry in Experimental Animal Models." Journal of Medicinal Food. April 2010: 336-342

## Enllaços externs

* Rabbiteye blueberry culture from Alabama Extension Arxivat 2011-10-06 a Wayback Machine.
* The hepatitis healing power of blueberry leaves
# Castellio gegen Calvin: Ein Gewissen gegen Gewalt

Castellio gegen Calvin: Ein Gewissen gegen Gewalt és el títol d'un assaig de l'autor Stefan Zweig on tracta el tema de la violència a través de personatges històrics. Alterna la descripció de fets del passat amb fragments ficticis propis de la novel·la històrica on els personatges reals mantenen escenes versemblants però no documentades i finalment les reflexions pròpies sobre el que està explicant. L'estil és similar, doncs, a una de les obres de més èxit de Zweig, Moments estel·lars de la humanitat però el narrador està més present al text, que transcorre entorn un únic fil conductor i no en format episòdic.
Els fets tenen relació amb la carta que Miquel Servet escriu a Jean Cauvin (Calví) per resumir-li les troballes d'una obra de propera publicació sobre el cristianisme. Calví hi veu signes d'heretgia i comença a perseguir Servet, qui intenta esquivar-lo amb identitats falses. Finalment aconsegueix el seu propòsit, Servet és condemnat a morir en la foguera. Sébastien Châteillon critica els esdeveniments, qualifica l'execució de "crim" i així inicia un enfrontament públic amb Calví. Escriu un llibre de denúncia però el poder de Calví impedeix que surti a la llum fins després de molts anys.
L'obra reflexiona sobre el fanatisme religiós i la personalitat megalòmana de Calví, que impedeix el debat d'idees i vol assassinar els rivals. Zweig insinua relació amb els conflictes del segle xx, on el totalitarisme i la manca de perspectiva dels líders europeus van provocar dues guerres mundials i la mort de milers de persones pel simple fet de pensar diferent. Acosta així un esdeveniment del passat al present, com ja havia fet en altres obres de no-ficció.
Les biografies dels tres personatges principals subratllen la diferent formació i actitud davant el poder i la llibertat, especialment les posicions antagòniques de Châteillon i Calví, que donen títol a l'obra.

## Referències

* ↑ Zweig, Stefan. Castellio contra Calvino: conciencia contra violencia (en castellà). Acantilado, 2001. ISBN 9788495359568 [Consulta: 17 gener 2016].
# Terrerola frontblanca

La terrerola frontblanca (Eremopterix nigriceps) és una espècie d'ocell de la família dels alàudids (Alaudidae) que habita zones àrides a les illes de Cap Verd, Àfrica a la regió del Sahel africà des del sud de Mauritània i de Mali fins al sud-est d'Egipte, nord del Sudan i nord-est d'Etiòpia i Somàlia, sud-oest de la Península Aràbiga, illa de Socotra i des del sud de l'Iran, a través del sud del Pakistan fins a l'oest de l'Índia.

#### Text d'encapçalament
## Referències

* ↑ «Terrerola frontblanca». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021 (català)
# Agnetina circumscripta

Agnetina circumscripta és una espècie d'insecte pertanyent a la família dels pèrlids.

## Referències

* ↑ Klapálek, 1907. Evproske druhy rodu Perla Geoffr. Rozpravy Ceské akademie ved a umení. Trída II. (Mathematicko prírodovedecká) (Rozpr. Ceské. Akad.) 16(16):16. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2010-07-10. [Consulta: 19 juliol 2012].
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Klapálek, 1912. Cas. ces. Spol. ent. 9(2):84-110.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Grimaldi, D.; Engel, M. S. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521821490.
* Illies, 1966. Das Tierreich 82:478.
* Sivec, Stark & Uchida, 1988. Scopolia 16:27.
* Sivec, Zhiltzova & Stark, 2005. The eastern Palearctic species of Agnetina (Plecoptera: Perlidae). Scopolia 56:1 21.
* Stark, 1986. The Nearctic species of Agnetina (Plecoptera: Perlidae). Journal of the Kansas Entomological Society (J. Kans. Entomol. Soc.) 59(3):437 445.
* Zhiltzova, 2009. Supplement to the revision of the genus Agnetina Klapálek (Plecoptera, Perlidae) of the eastern Palaearctic. Entomologicheskoe Obozrenie (Entomol. Obozr.) 88(2):376 382.
* Zwick, P. Insecta: Plecoptera: phylogenetisches System und Katalog (en alemany). Walter de Gruyter, 1973. ISBN 9783110045512.
* Zwick, P., 1984. Notes on the genus Agnetina (=Phasganophora) (Plecoptera: Perlidae). Aquatic Insects 6(2):71 79.
* Zwick, P., 2000: Phylogenetic System and Zoogeography of the Plecoptera. Annual Review of Entomology. Vol. 45: 709-746. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2022-10-17. [Consulta: 19 juliol 2012].

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
* Global Species Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
* Perlidae Species Listing (anglès)
* insects.tamu.edu (anglès)
* Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
# Aureli del Velai

Aureli de Velai fou bisbe de lo Puèi de Velai la segona meitat del segle vi, entre ca. 555 i 600. És venerat com a sant per diverses confessions cristianes.

## Biografia

És esmentat per Gregori de Tours en un relat situat al 590, dient que vivia al Puèi, ad locum quem Anicium vocitant.
El 590 la pesta que afectava part de l'Aquitània i el Llenguadoc es va estendre cap al Vivarès i el sud de la Provença, acompanyada d'una gran fam. Davant de tanta desgràcia la gent fou atreta per alguns suposats profetes dels quals el més destacat fou l'anomenat el Llenyataire, que era un humil llenyataire del Berry. Havia estat atacat per les abelles de manera tan furiosa que va passar dos anys embogit pel dolor que li van provocar; quan se'n va recuperar es va establir a Arle i s'hi va presentar com un home inspirat per Déu; vestia amb pells i es vantava de conèixer el futur.
Va marxar després al Gavaldà, amb una dona que el seguia i que es feia dir Maria i va atreure molts seguidors, entre els quals molts clergues ignorants que el veien com un profeta, especialment convençuts per la fama que tenia de guarir els malalts. A poc a poc se li van unir gents de molts llocs que li portaven regals: el llenyataire els acceptava però els repartia entre els pobres, en favor dels quals es creia amb dret de disposar dels ramats de la regió. Les seves prediccions eren funestes, però s'acompanyaven de llargues pregàries. El Llenyataire es deixava adorar pels seus seguidors com a persona santa.
Després d'un temps, va passar del Gavaldà al Velai i va acampar amb els seus seguidors al costat del mont Anis (Anicium), prop de la vila de Lo Puèi de Velai, on va prendre el control de les esglésies rurals de la regió. Fou llavors quan el bisbe Aureli del Velai el va anar a trobar. El Llenyataire va reagrupar els seus, esperant el prelat com si tingués intenció de lluitar, i va enviar alguns dels seus a trobar-lo, i es presentaren al bisbe saltant i ballant despullats. Aureli va enviar llavors alguns nobles del país i un d'aquests s'acostà al Llenyataire, qui va ordenar a la seva gent d'apoderar-se del senyor i despullar-lo: el senyor va treure l'espasa i va colpejar el profeta, que va caure mort; els seus partidaris van fugir esparverats sense reaccionar. Maria fou capturada i sotmesa a tortura, sota la qual va declarar que el Llenyataire era un impostor; molts seguidors van restar fidels al profeta difunt i el van comparar a Crist, assegurant que era diví. De tota manera, el moviment va acabar-se.

## Veneració

Aureli fou venerat com a sant al Velai. La seva tomba es troba a l'església de Saint-Vosy al Puèi de Velai, al costat de la de Sant Benigne, que hauria estat el seu successor i del qual només se sap el nom.

## Bibliografia

* Devic, Claude; Vaissette, Joseph. Histoire générale de Languedoc (en francès). Tolosa: Édouard Privat llibreter editor, 1872 (Vegeu altres edicions a Google Books Vol. 1 (1840), Vol. 2 (1840), Vol. 3 (1841), Vol. 4 (1749), Vol. 5 (1842), Vol. 6 (1843), Vol. 7 (1843), Vol. 8 (1844), Vol. 9 (1845)).

## Vegeu també

* Aureli, Suacri, Escutari, Armentari i Benigne del Velai
# The Old Maid and the Thief

The Old Maid and the Thief (títol original en anglès, en català La vella criada i el lladre) és una obra dramaticomusical en un acte composta per Gian Carlo Menotti sobre un llibret en anglès del mateix compositor. Es va estrenar el 22 d'abril de 1939 al NBC Red Network, dirigida per Alberto Erede.

## Referències

* ↑ «Dades de l'òpera» (en alemany). Operone. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 4 juny 2018].
# Carl Heinrich 'Bipontinus' Schultz

Carl Heinrich 'Bipontinus' Schultz (alemany: Carl Heinrich Schultz) (Zweibrücken, 30 de juny de 1805 - Deidesheim, 17 de desembre de 1867) va ser un metge i botànic alemany, i germà del botànic Friedrich Wilhelm Schultz (1804–1876).
Se'l coneix com a Carl Heinrich 'Bipontinus' Schultz, Carl Heinrich Schultz Bipontinus o simplement Bipontinus, sent això una referència al seu lloc de naixement llatinitzat Zweibrücken (dos ponts). Això era necessari perquè en la seva vida hi vivia un altre botànic alemany del mateix nom, conegut com a Carl Heinrich 'Schultzenstein' Schultz

## Biografia

A partir de 1825 va estudiar medicina i ciències a la Universitat d'Erlangen, on va ser estudiant del botànic Wilhelm Daniel Joseph Koch. El 1827, va continuar la seva educació a la Universitat de Múnic, on les seves influències van incloure el naturalista Maximilian Perty. El 1830 va fer un viatge d'estudis a París, i després del seu retorn, es va instal·lar en una pràctica mèdica a Múnic. De 1832 a 1835 va ser empresonat per raons polítiques, i després del seu alliberament, va passar molts anys treballant com a metge a l'hospital de Deidesheim (1836–1867).
Es va especialitzar en estudis de les compostes i va ser l'autor taxonòmic de moltes espècies dins de la família. El 1866 Friedrich Alefeld va nomenar el gènere Bipontinia (família de les fabàcies) en el seu honor.
El 1840, Schultz juntament amb 25 erudits del Palatinat i àrees veïnes van fundar POLLICHIA, una societat científica nomenada en honor del botànic Johan Adam Pollich (1740-1780). Schultz va morir a Deidesheim el 17 de desembre de 1867.

## Selecció de publicacions

* Analysis Cichoriacearum Palatinatus, 1841.
* Beitrag zur Geschichte und geographischen Verbreitung der Cassiniaceen (Contribució a la història i l'extensió geogràfica de Cassiniaceae), 1866.

## Referències

* ↑ ADB:Schultz, Karl Heinrich a: Allgemeine Deutsche Biographie (ADB).
* ↑ BHL Taxonomic literature: a selective guide to botanical publications and collections with dates, commentaries and types
* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)
# Turó d'en Marranet

El Turó d'en Marranet és una muntanya de 589 metres que es troba al municipi de Piera, a la comarca de l'Anoia.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Carl James Peter Graebe

Carl James Peter Graebe, conegut com a Carl Graebe o Carl Gräbe, (24 de febrer de 1841, Frankfurt del Main - 19 de gener de 1927, Frankfurt del Main) fou un químic alemany, conegut per haver treballat realitzat la primera síntesi d'un colorant natural, l'alitzarina, conjuntament amb Carl Theodore Liebermann.

## Biografia

Graebe era el fill gran de Carl Graebe (1797-1879), comerciant i cònsol de la província de Hesse a Frankfurt, benefactor del districte de Frankfurt-Praunheim. Estudià durant un breu període en una escola d'art a Frankfurt, a continuació, a la Universitat de Karlsruhe, i finalment a la Universitat de Heidelberg. Després dels seus estudis treballà per a una empresa química, Meister Lucius und Brüning a Höchst (ara Sanofi-Aventis), on supervisava la producció de fucsina. També realitzava investigacions per a obtenir nous colorants violetes emprant iode i trobà colorants verds. Aquesta investigació sobre el iode li causà una inflamació de l'ull, que l'obligà a abandonar la fàbrica i tornà a la Universitat de Heidelberg. El 1862, sota la direcció de Robert Wilhelm Bunsen, aconseguí el doctorat. El 1865 s'incorporà al grup d'Adolf von Baeyer, a la Gewerbeakademie de Berlín. El 1868 obtingué la seva habilitació, i el 1869 es convertí en Privatdozent a la Universitat de Leipzig. Des del 1870 fins al 1877 fou professor de química a la Universitat de Königsberg i des del 1878 fins al 1906 de la Universitat de Ginebra.

## Obra

El 1865 Friedrich Kekulé descobrí l'estructura del benzè, revolucionant la major part de la química orgànica, i l'incentiu Graebe reprengué els treballs sobre la química dels derivats del benzè. Treballà durant un temps en quinones. El 1868, el seu treball conjunt amb Carl Theodore Liebermann conduí al descobriment de l'estructura química de l'alitzarina, un colorant vermell-ataronjat, i la seva síntesi a partir de l'antracè. La primera síntesi d'un colorant natural augmentà considerablement la reputació global de la indústria de colorants alemanya. El 1869 els dos químics presentaren una patent per a la fabricació d'alitzarina d'antracè a Prússia (23 de març 1869), França i Anglaterra. Graebe introduí al mateix temps, la nomenclatura orto-meta-para per a designar les posicions dels substituents del benzè.

## Referències

* ↑ C. Gräbe, C. Liebermann «Ueber Alizarin und Anthracen». Berichte der deutschen chemischen Gesellschaft, 1, 1, 1868, pàg. 41–56. DOI: 10.1002/cber.18680010142.
* ↑ C. Gräbe, C. Liebermann «Ueber Farbstoffe aus der Anthracengruppe». Berichte der deutschen chemischen Gesellschaft, 1, 1, 1868, pàg. 104–106. DOI: 10.1002/cber.18680010142.
# Torrent del Sot del Grau

El torrent del Sot del Grau, o Sot d'en Berga, és un torrent del terme municipal de Sant Quirze Safaja, a la comarca del Moianès.
És al sector oriental del terme, en terres de l'antic poble rural de Bertí, a l'angle sud-oriental del terme municipal, en el vessant nord-oriental del Puig Ciró, al capdamunt de la cinglera dels Cingles de Bertí. Des d'aquell lloc davalla cap a ponent, passa a migdia de la Solella del Clascar, i al sud de la masia del Clascar s'aboca en el torrent de Cal Mestret.

## Referències

* ↑ Cingles de Bertí i de Gallifa [Document cartogràfic] : Gallifa, Vall de S. Miquel, Sots Feréstecs, Sot del Bac, Vall de Neu, Castell Cir, Sauva Negra: mapa topográfico excursionista: topografía procedente del mapa nacional del Instituto Geográfico y Catastral, de otros centros y observaciones directas por el equipo técnico de editorial Alpina / cartografía: A. Bescós; cartografía complementaria y res.tecn. X. Coll. Granollers: Editorial Alpina, 1986. ISBN 84-7011-033-0

## Enllaços externs

* El torrent del Sot del Grau i el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Écauville

Écauville és un municipi francès situat al departament de l'Eure i a la regió de Normandia. L'any 2007 tenia 111 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet d'Écauville era de 111 persones. Hi havia 39 famílies, de les quals 12 eren unipersonals (8 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 4 parelles sense fills, 19 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 44 habitatges, 40 eren l'habitatge principal de la família, 2 eren segones residències i 1 estava desocupat. Tots els 44 habitatges eren cases. Dels 40 habitatges principals, 35 estaven ocupats pels seus propietaris i 5 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 1 tenia dues cambres, 5 en tenien tres, 10 en tenien quatre i 25 en tenien cinc o més. 30 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 14 habitatges hi havia un automòbil i a 23 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Écauville el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 0 |
| 4 | 70 a 74 | 4 |
| 0 | 65 a 69 | 4 |
| 4 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 4 | 50 a 54 | 4 |
| 4 | 45 a 49 | 0 |
| 12 | 40 a 44 | 0 |
| 0 | 35 a 39 | 4 |
| 0 | 30 a 34 | 4 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 4 | 20 a 24 | 0 |
| 4 | 15 a 19 | 4 |
| 0 | 10 a 14 | 8 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 70 persones, 54 eren actives i 16 eren inactives. De les 54 persones actives 47 estaven ocupades (26 homes i 21 dones) i 7 estaven aturades (4 homes i 3 dones). De les 16 persones inactives 9 estaven jubilades, 4 estaven estudiant i 3 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 3 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de fabricació d'altres productes industrials, 1 d'una empresa financera i 1 d'una empresa immobiliària.
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era una agència immobiliària.
L'any 2000 a Écauville hi havia 5 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques d'Écauville a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades d'Écauville a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.