OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Artigas (Vilafranca del Penedès)

La Casa Artigas, o Casa Tomàs, Casa Galofré, és una obra de Vilafranca del Penedès (Alt Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici entre mitgeres fent cantonada destinat a habitatge plurifamiliar i a usos comercials.
L'immoble es compon de dos cossos de planta irregular, diferenciats en façana i en els seus nivells interiors de planta soterrani en part, planta baixa i tres plantes pis. La coberta és plana i en sobresurten les caixes d'escala i petits coberts complementaris. Les crugies són perpendiculars i paral·leles a façanes. L'escala principal posterior és de quatre trams.
Les parets de càrrega són de paredat comú i totxo. Al soterrani hi ha voltes rebaixades de totxo. Els forjats són de biga de fusta i/o ferro i revoltó de rajola pla. Els terrats són a la catalana i comuns. Les escales són de volta a la catalana. Les columnes i jàsseres són metàl·lics.
La façana es compon de dos trams diferents. El que fa cantonada amb portals amb llinda a la planta baixa, balcó corregut en angle arrodonit d'obertures amb llinda i tribuna a la planta primera, balcons d'una obertura i finestres a la planta segona i galeria d'arcs exempta de finestres amb columnes dobles a la tercera planta, de capitells i banda horitzontal a la línia d'impostes amb ornamentació floral. El coronament es compon de cornisa i barana de terrat.

## Història

La cronologia de la Casa Tomàs i Estalella presenta diverses etapes. El 1879 es va construir la casa, amb planta baixa i dos pisos, d'acord amb l'estètica de l'eclecticisme. El 1913, el propietari Ramon Tomàs i Estalella va encarregar un projecte de reforma i ampliació d'un nou pis a l'arquitecte Santiago Güell i Grau. El projecte, presentat el 4 d'abril de 1913, va ser aprovat el dia 23 per l'Ajuntament. Encara es conserva a l'arxiu municipal. És d'estil modernista i el 1944 va fer-se la reforma de la planta baixa.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Artigas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 octubre 2017].
* ↑ «Casa Tomàs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 octubre 2017].
# Casa Llaudes

La Casa Llaudes o Casa Cornellà és un edifici de Besalú (La Garrotxa). Tot i que ha estat modificada posteriorment, la disposició i els seus elements més antics daten del segle xii. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La casa Cornellà és un dels exemples d'arquitectura civil romànica més ben conservats del període medieval català. De planta quadrada, la casa Cornellà és un edifici robust organitzat al voltant d'un pati interior. El seu paral·lelisme més immediat és el palau gòtic, tot i que la casa és més “pesada” i, evidentment, no mostra les formes estilitzades del gòtic. La part més destacable del conjunt és el pati central, al qual s'hi accedeix per un profund vestíbul cobert amb volta de canó i sostingudes per arcs torals que s'aguanten amb sòlides columnes. El pati organitza i il·lumina totes les estances de l'habitacle. A la planta baixa hi ha els estables i les dependències del servei, en dues sales cobertes amb voltes de canó, fetes amb pedruscall (pedra sense treballar). S'accedeix al primer pis per una escala exterior, que amb tres galeries d'arcs de mig punt, sobre fusts de columna, és on se situen les estances nobles. Aquí es troben les estances “nobles” on s'hi acomodaven els membres de la família Llaudes, primer, i més tard els Cornellà, que van adquirir la casa a finals del segle xv. A l'última planta s'hi troba el graner. El pati central, concebut amb un llenguatge arquitectònic romànic, és un precedent dels palaus gòtics posteriors.

## Història

La família dels Cornellà –amb Pere Cornellà, senyor de Sales, al capdavant– era una de les més notables de Besalú. La classe benestant de la societat feudal no vivia únicament en castells i grans monestirs; la vida urbana i la burgesia eren incipients, però ja començaven a fer-se lloc en un món eminentment rural. Besalú n'és un bon exemple. “Capital” del comtat homònim, independent després de la mort de Guifré el Pelós a principis del segle x, la vila va viure moments d'esplendor entre els segles x i xiii. Va ser llavors quan s'hi van construir edificis emblemàtics com el monestir de Sant Pere, els banys jueus, l'antic hospital de pelegrins, el pont o la casa Cornellà.
A partir de l'any 1171, quan fou concedida l'autorització per edificar al Prat de Sant Pere, davant del monestir, es pot datar l'origen de la construcció. La casa és més coneguda com a can Llaudes, nom de la família que la va comprar l'any 1476.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Romànic Obert. «Casa Cornellà de Besalú». Romànic Obert. Arxivat de l'original el 1 d’octubre 2013. [Consulta: 23 setembre 2013].
* 1 2 3 «Casa Llaudes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 octubre 2014].
# Chert

* Per al municipi del País Valencià, vegeu Xert.
Chert és la denominació anglesa amb què es designa una concreció, de tons generalment clars, en les roques sedimentàries parcialment silicificades i dins de masses calcàries que contenen una mescla de calcedònia i calcita.
És una roca de gra fi microcristal·lina, criptocristal·lina o microfibrosa que pot contenir petits fòssils. Varia molt en els seus colors: de blanc a negre, però sovint és grisa, marró, marró grisenc, verd clar o vermellosa.

## Jaciments

Els cherts es troben especialment a les calcàries del Juràssic, principalment al període Bajocià.

## Ús

Els cherts s'han utilitzat durant la prehistòria al paleolític superior i al neolític, sobretot per fer artefactes, eines petites (com puntes de fletxes, gratadors, etc.) i bifaços tallats.

## Vegeu també

* Sílex

## Referències

* Photo & note re: Fig Tree Formation
* Microphotographs of Fig Tree fossils Arxivat 2005-05-26 a Wayback Machine.
* Schopf, J.W. (1999) Cradle of Life: The Discovery of Earth's Earliest Fossils, Princeton University Press, 336 p. ISBN 0-691-00230-4
* An Archaeological Guide To Chert Types Of East-Central Illinois

## Enllaços externs

* www.la-detection.com: Forum sur l'identification.
* www.flintsource.net: Chaille bajocienne.
# Casa del timbaler

La casa del timbaler era un edifici situat a la cantonada dels carrers del Pou de la Figuera i d'en Serra Xic del barri de Santa Caterina, avui desaparegut.
El més remarcable d'aquesta construcció eren els esgrafiats, que incloïen la figura d'un timbaler amb indumentària siscentista que Ramon Nonat Comas relacionava amb un personatge popular del barri, anomenat «En Tantarantana», reflectit en el nom d'un carrer proper, així com un lleó coronat que mostrava la cartel·la amb la data 1789.

## Història

El 1789, l'assaonador Pau Baladia, que havia adquirit la finca de mans del comerciant i mestre de cases Josep Ribes i Margarit, va presentar una sol·licitud per a reedificar-la amb planta baixa, entresol i quatre pisos
Malgrat estar inclòs al Catàleg de Patrimoni del 1979, aquest edifici fou descatalogat i enderrocat a la dècada del 1990, afectat pel PERI del Sector Oriental del Centre Històric de Barcelona (barris de Sant Pere, Santa Caterina i la Ribera), aprovat el 1985.

## Notes

* ↑ Segons Arranz, aquesta propietat formava part de l'herència del seu pare, el mestre de cases Josep Ribes i Ferrer.
* ↑ Tot i que l'edifici que havia arribat fins als nostres dies tenia unes golfes.

## Referències

* ↑ Comas, 1913, p. 256-257.
* ↑ Hernándex-Cros, 1987.
* ↑ Arranz, 1991, p. 401
* ↑ Pablo Baladia. Assaonador. «Serra Xic i Pou de la Figuera 9. Casa. Enderrocar i reedificar. Planta baixa, entresòl, més quatre pisos». C.XIV Obreria C-50/1789-014. AHCB, 27-01-1789.

## Bibliografia

* Alexandre, Octavi. Catàleg de la Destrucció del Patrimoni Arquitectònic Històrico-Artístic del Centre Històric de Barcelona. Veïns en Defensa de la Barcelona Vella i Estudiants pel Patrimoni, 2000, p. 60.
* Arranz, Manuel. Mestres d'obres i fusters. La construcció a Barcelona en el segle XVIII, 1991. ISBN 848710407X.
* Comas, Ramon Nonat «Datos para la historia del Esgrafiado en Barcelona». Via Layetana substituint als carrers de la Barcelona mitgeval, 1913.
* Hernàndez-Cros, Josep Emili (director). Catàleg del Patrimoni Arquitectònic Històrico-Artístic de la Ciutat de Barcelona. Servei de Protecció del Patrimoni Monumental. Ajuntament de Barcelona, 1987, p. 345.
# Carcharhinus fitzroyensis

Carcharhinus fitzroyensis és una espècie de peix de la família dels carcarínids i de l'ordre dels carcariniformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 135 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al Mar d'Arafura i al nord d'Austràlia (des d'Austràlia Occidental fins a Queensland).

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Last, P.R. i J.D. Stevens, 1994. Sharks and rays of Australia. CSIRO, Austràlia. 513 p.

## Bibliografia

* Compagno, L.J.V., 1984. FAO species catalogue. Vol. 4. Sharks of the world. An annotated and illustrated catalogue of shark species known to date. Part 2 - Carcharhiniformes. FAO Fish. Synop. 125(4/2):251-655.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Caurel (Costes del Nord)

Caurel (en bretó Kaorel) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Costes del Nord. L'any 1999 tenia 387 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 342 | 434 | 358 | 376 | 384 | 387 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Patricia Drolez-Cosson | |
# Castell d'Erillcastell

El Castell d'Erillcastell és una edifici d'Erillcastell, al municipi del Pont de Suert (Alta Ribagorça), declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

El poblet d'Erillcastell, actualment deshabitat, és situat a 1441 metres d'altitud a migdia del Pic Redó. L'indret fou el nucli central de la baronia d'Erill. Les restes del castell van ser absorbides per la Casa Montgai, un gran casal situat al punt més elevat del poble.

## Notícies històriques

Del "castro de Eril" hi ha esmentat el 1064, quan el comte Artau I de Pallars va traspassar-ne el domini al seu cosí Ramon V de Pallars Jussà. El llinatge Erill ja se'ns apareix el mateix segle onzè. Amb motiu de la confiscació dels béns del darrer comte de Pallars, la baronia d'Erill fou adjudicada a Joan Ramon Folc de Cardona, el 1506. El títol senyorial del comtat d'Erill fou creat el 1599. A començaments del s XVII, el comtat d'Erill comprenia les valls de Boí, de Viu, de Manyanet i Fosca i la Ribera oriental de la Noguera Ribagorçana, entre el Pont de Suert i Espills. El 1708, el rei-arxiduc annexà la "grandesa d'Espanya" al títol d'Erill.

## Referències

* 1 2 «Castell d'Erillcastell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 desembre 2017].
# Clauzetto

Clauzetto (friülà Clausêt ) és un municipi italià, dins de la província de Pordenone. L'any 2007 tenia 394 habitants. Limita amb els municipis de Castelnovo del Friuli, Pinzano al Tagliamento, Tramonti di Sotto i Vito d'Asio.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Giuliano Cescutti | Llista cívica |
# Badland

Les badlands (terme derivat de l'anglès i que literalment significa "terres dolentes") és un tipus de terreny sec present a àrees subdesèrtiques on roques sedimentàries toves i sòls rics en argila han patit una erosió extensa a causa del vent i de l'aigua. Pot semblar el malpaís que es dona en terrenys amb roques volcàniques. En els badlands apareixen canyons, rambles i barrancs i altres formes geològiques. Sovint és difícil circular-hi a peu. Presenten colors espectaculars, des del negre al roig brillant.
A l'Amèrica del Nord els amerindis lakota anomenen aquest paisatge "Makhóšiča", que literalment significa mala terra, els trampers francesos l'anomenaren "les mauvaises terres à traverser" – "les males terres a travessar". Els castellans en digueren tierra baldía ("terra erma") i cárcava ("barranc"). Les badlands es formen en regions àrides i semiàrides amb infreqüents però intenses precipitacions, vegetació poc densa i sediments tous que propicien una erosió intensa. Hom ha trobat alguns dels fòssils més famosos en badlands, ja que l'erosió els exposa i els fa relativament fàcils de trobar. El mateix passa amb el carbó.
Algunes de les formacions de badlands més conegudes es troben als Estats Units (Dakota del Nord, Dakota del Sud, Montana, Wyoming, Colorado, Utah, Nebraska) i Canadà (Saskatchewan i Alberta). A Nova Zelanda són badlands els Putangirua Pinnacles a l'illa del Nord. A Navarra les Bardenas Reales en són un exemple. En el cas de les antigues mines d'or romanes de Las Médulas al nord d'Espanya les badlands no són producte de l'erosió natural sinó de la mateixa explotació minera.
A Catalunya es poden trobar algunes badlands a la Riera de Gaià, al Vallès Occidental a prop de Terrassa.

## Referències

* ↑ «badlands». TERMCAT. [Consulta: 7 novembre 2018].

## Vegeu també

* Parc Nacional de Theodore Roosevelt, exemple de badland.

## Enllaços externs

* http://www.nps.gov/badl/
# Bilwisheim

Bilwisheim (en alsacià Bílse) és un municipi francès, situat a la regió del Gran Est, al departament del Baix Rin. L'any 1999 tenia 387 habitants.
Forma part del cantó de Brumath, del districte de Haguenau-Wissembourg i de la Comunitat d'aglomeració de Haguenau.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 217 | 216 | 250 | 284 | 332 | 387 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Marguerite Riedinger | |
| 2008- | Patrick Denni | |
# Coenzim A

El coenzim A (CoA, CoASH o HSCoA) fórmula química: C$_{21}$H$_{36}$N₇O$_{16}$P₃S és un coenzim, notable pel seu paper en la biosíntesi d'àcids grassos i la beta-oxidació d'àcids grassos, així com en la descarboxilació oxidativa de l'àcid pirúvic abans del cicle de Krebs. La seva molècula consta d'àcid pantotènic (vitamina B₅), ADP i cisteamina.

## Funció

Donat que el coenzim A és químicament un tiol, pot reaccionar amb els àcids carboxílics per a formar tioèsters, de manera que actua com un portador del grup acil. Quan una molècula de coenzim A porta un grup acetil es denomina acetil-CoA.

## Grups acil units al coenzim A

* Acetil-CoA - biosíntesi i oxidació d'àcids grassos, cicle de Krebs
* Propionil-CoA
* Acetoacetil-CoA
* Coumaril-CoA - biosíntesi de flavonoids i estilbenoids
* Malonil-CoA - biosíntesi d'àcids grassos
* Succinil-CoA - cicle de Krebs
* Butiryl CoA
* Hidroximetilglutaril-CoA - biosíntesi d'isoprenoids
* Pimelil-CoA - biosíntesi de biotina

## Enllaços externs

* Coenzima A (CoA) - Informació sobre biosíntesi i funció
# Cars (Gironda)

Cars és un municipi francès, situat al departament de la Gironda i a la regió de la Nova Aquitània. És un dels municipis situats al País Gavai o Gavacheria, que tot i trobar-se geogràficament a Occitània és de parla oïl (saintongesa)

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 1.160 | 1.225 | 1.178 | 1.191 | 1.186 | 1.189 | 1.173 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Guy Rousseau | |
| 2008- | Jean Chety | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
Viccionari
# Can Suro (Borrassà)

Can Suro és una casa eclèctica de Borrassà (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici aïllat situat en una plaça a prop de l'església, i que s'uneix a la resta de construccions més modernes a través de dos murs cadascun dels quals té dues grans portes amb arc rebaixat. Aquest edifici consta de planta baixa i dos pisos i manté l'ordenament tant en horitzontal com en vertical. A la planta baixa a banda de les dues portes que hem comentat anteriorment i que queden separades del conjunt de l'edifici trobem la porta principal d'accés en arc rebaixat i dues petites finestres a cada costat d'aquesta. Al primer pis hi ha cinc balcons, i els tres centrals estan en balconada correguda. Al pis superior veiem cinc balcons de mides inferiors als del primer i tots ells individuals. Pel que fa a les façanes laterals, la del costat esquerre és cega, ja que les poques obertures que hi havia estan actualment tapades, i la del costat dret té dues finestres centrals i un balcó a cada costat del pis superior

## Referències

* ↑ «Can Suro». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 octubre 2017].
# Casa Maria Raurell

La Casa Maria Raurell és un edifici del municipi de Vilafranca del Penedès (Alt Penedès) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La construcció de la casa fou encarregada per Núria Raurell i Figueras a l'arquitecte Santiago Güell i Grau. La data del projecte, conservat a l'arxiu de l'Ajuntament de Vilafranca, és del 31 de gener de 1914 i va ser aprovat el 22 de febrer del mateix any.
És un edifici entre mitgeres i de tres crugies. Consta de semisoterrani, planta baixa, entresòl i dos pisos. La façana, de composició simètrica, presenta un coronament ondulat amb decoració floral, motiu que apareix també a les portes i baranes dels balcons i a la línia d'imposta del primer pis. Conjunt amb característiques del llenguatge modernista.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Maria Raurell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2015].
# Clotilde amb vestit negre

Clotilde amb vestit negre és una pintura de començament del segle xx de l'artista valencià Joaquim Sorolla i Bastida. Forma part de la col·lecció del Metropolitan Museum of Art de Nova York. L'obra va destacar en la reeixida exposició que va realitzar Sorolla el 1909 en la Hispanic Society of America a Nova York, on el Metropolitan la va adquirir tot seguit.

## Descripció

Realitzat amb pintura a l'oli sobre llenç, l'obra mostra Clotilde García del Castillo, esposa de Sorolla, confident, companya de viatge i musa. La pintura representa Clotilde amb un vestit negre a la seva casa de Madrid. Al fons, Sorolla ha col·locat una versió més petita d'una de les seves pintures anteriors. L'obra s'exposa en les col·leccions del Museu Metropolità a la Galeria número 827.

## Referències

* 1 2 «metmuseum.org».
# Convent de San Basilio (Sevilla)

El convent de San Basilio, també conegut com a col·legi de San Basilio va ser un convent sota l'advocació de Sant Basili Magne fundat a la ciutat de Sevilla l'any 1593 per Nicolao Griego Triarchi, un mercader nascut a Citera i d'origen xipriota que després de fer fortuna a Valdivia (Virregnat del Perú), es va establir a la ciutat, on va morir el 1598.
El fundador va llegar en el seu testament diverses quantitats per a la construcció de la fàbrica de l'església, la seva sepultura i el retaule de la capella major, pel qual va donar 1.000 ducats. El seu testamentari, la Casa de la Misericòrdia, va contractar l'obra del retaule amb l'assemblador Fernando de los Ríos el 1635, i va ser finalitzat el 1738. Les seves divuit pintures van ser encarregades a Francisco Herrera el Vell, encara que també hi devien participar el seu germà Juan Herrera i el seu propi fill, Francisco de Herrera el Jove. En l'actualitat les pintures es troben repartides entre el Museu de Belles Arts de Sevilla i el Museu del Louvre, i unes altres estan desaparegudes.
L'any 1597 el gremi d'hortolans de la ciutat va fundar al convent la confraria de nostra Senyora de l'Esperança, que va ser traslladada el 1653 a l'església de Sant Gil al barri de la Macarena, prenent aquest nom com a advocació, sent en l'actualitat la Germandat de l'Esperanza Macarena. Es creu que la imatge de María Santíssima de l'Esperanza Macarena, una de les titulars venerades per la germanor procedeix d'aquest convent.
La Germandat de la Lanzada també va tenir capella en aquest convent, que va ser arrasada pels francesos el 1810 durant la Guerra del Francès, resultant calcinades les imatges de la Mare de Déu de la bona Fi, les tres Maries i el Longinos.
La comunitat de religiosos va ser extingida oficialment el 1836, encara que l'immoble ja portava temps buit.

## Bibliografia

* Hermandad de la Esperanza Macarena. «Origen de la hermandad». Arxivat de l'original el 2011-03-03. [Consulta: 9 març 2011]. Hermandad de la Esperanza Macarena. «Origen de la hermandad». Arxivat de l'original el 2011-03-03. [Consulta: 9 març 2011].
* Cornejo, Francisco J. (2006). Cornejo, Francisco J. «El retablo de San Basilio de Sevilla», 2006. [Consulta: 9 març 2011].
# Converxencia Nacionalista Galega

Converxencia Nacionalista Gallega fou un partit polític gallec, d'orientació nacionalista de centredreta, que sorgí en 1992 d'una escissió de Coalició Gallega, dirigida per Adolfo de Abel Vilela. Tenia implantació, fonamentalment, en la província de Lugo i comptava amb regidors a Monforte de Lemos. El 1999, junt amb grups independents, donà origen a Iniciativa Galega.
Anteriorment havien estat les sigles adoptades per la coalició formada per Coalició Gallega i Centristes de Galícia a iniciativa de Victorino Núñez que es va presentar a les eleccions municipals de 26 de maig de 1991. A Ourense va participar també el Centre Democràtic i Social i la coalició va adoptar el nom de Converxencia Centristas de Galicia.

## Resultats electorals

* Eleccions municipals espanyoles de 1991: 52.198 vots (3,7%), 137 regidors
* Eleccions municipals espanyoles de 1995: 9.390 vots (0,59%), 18 regidors
* Eleccions municipals espanyoles de 1999: 2.643 vots (0,17%), 3 regidors

## Enllaços externs

* Lozano, Carles. «Unión de Centro Democrático, Centro Democrático y Social, Partido Reformista, Coalición Galega, P. Riojano y Unió Mallorquina». historiaelectoral.com. [Consulta: 6 febrer 2012].
# Centre Cívic de Portbou

El Centre Cívic de Portbou o Casa Herrero és un edifici del municipi de Portbou (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici d'estil modernista que fou restaurat cap al 1995. Té planta rectangular i consta de planta baixa, pis i golfes, amb coberta a base de terrat voltat de balustrada. Les façanes tenen els elements de reforç i de sustentació de pedra, destacant en relleu sobre la resta dels panys de paret que són arrebossats. Les obertures són totes allindanades: finestres balconeres de la planta baixa, balcons del primer pis i finestres més petites a les golfes. El ràfec de la teulada, d'una certa volada, és sostingut per mènsules grans decorades amb relleus esculpits. El jardí resta tancat per un clos i una porta de ferro.

## Història

L'edifici fou restaurat cap al 1995. Antigament havia estat seu d'una agència de duanes, quan el nucli es trobava en el seu punt àlgid de creixement. Més tard es convertiria en un Centre Cívic i Social que actualment acull la Llar de Jubilats, la Fundació Walter Benjamin, la biblioteca, una sala de reunions i exposicions i diverses sales multifuncionals.

## Referències

* 1 2 «Centre Cívic de Portbou». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].