OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Menticirrhus panamensis

Menticirrhus panamensis és una espècie de peix de la família dels esciènids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 75 cm de longitud total.

## Alimentació

Menja cucs, crustacis i mol·luscs.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical (37°N-22°N) i bentopelàgic.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Pacífic oriental central: la Baixa Califòrnia (Mèxic) i el Golf de Califòrnia.

## Ús comercial

És comú als mercats locals.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1861. Revision of the genera of North American Sciaeninae. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 13. 79-89.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Steindachner, F., 1877. Ichthyologische Beiträge. IV. Anzeiger der Akademie der Wissenschaften in Wien v. 72 (1. Abth.): 551-616, Pl. 1-13.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Anònim, 1994. Atlas pesquero de México. Instituto Nacional de la Pesca. 234 p.
* ↑ Chao, L.N., 1995. Sciaenidae. Corvinas, barbiches, bombaches, corvinatas, corvinetas, corvinillas, lambes, pescadillas, roncachos, verrugatos. p. 1427-1518. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) Guia FAO para identificación de especies para los fines de la pesca. Pacífico Centro-oriental. 3 volums. 1813 p.
* ↑ Escobar-Fernández, R. i M. Siri, 1997. Nombres vernáculos y científicos de los peces del Pacífico mexicano. Universidad Autónoma de Baja California, Sociedad Ictiológica Mexicana, A.C. Mexico.
* ↑ Jiménez Prado, P. i P. Béarez, 2004. Peces Marinos del Ecuador continental. Vol. 2: Guía de Especies. SIMBIOE/NAZCA/IFEA.
* ↑ Sánchez, A.C., 1997. Listado taxonómico de las especies marinas identificadas en los océanos Pacífico y Atlántico (Caribe) de Nicaragua. Ministerio de Economía y Desarrollo. MEDE PESCA. Managua. 28 p.
* ↑ Chao, L.N., 1995.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Mladina

Mladina és un setmanari eslovè de temes generals, políticament posicionat a l'esquerra i que va aparèixer l'any 1920. Ha esdevingut una veu de protesta contra el poder establert i es distribueix arreu el país i també en format digital.
Es pot dividir la història de Mladina en diferents fases : 1920-1945: els orígens com a secció de la Lliga de Comunistes de Iugoslàvia, 1945-1991: durant l'etapa comunista de Iugoslàvia, finals de la dècada del 1980: amb el seu paper clau en la independència d'Eslovènia, i del 1991 fins a l'actualitat amb Eslovènia com a país independent.

## Referències

* ↑ «How a Slovenian Magazine Found Yugoslavia’s Weak Spot - Transitions Online» (en anglès). https://www.tol.org,+30-06-2019.+[Consulta: 30 juny 2019].
* ↑ «What Mladina & Reporter Are Saying This Week: Short-Sighted Migration Policy vs Abduction Inaction» (en anglès). https://www.total-slovenia-news.com/,+30-06-2019.+[Consulta: 30 juny 2019].
* ↑ Plut-Pregelj, Leopoldina; Kranjc, Gregor; Lazarević, Žarko; Rogel, Carole. Historical Dictionary of Slovenia (en anglès). https://books.google.cat/books.+ Rowman & Littlefield, 2018-02-22. ISBN 9781538111062.
# Moggallana I

Moggallana I fou rei d'Anuradhapura (Sri Lanka) del 497 al 515. Era fill de Dathusena i va succeir al seu germà Kassapa que havia usurpat el tron (que corresponia a Moggallana en raó de que la seva mare era reina principal mentre la mare de Kassapa era una dona Pallava de l'ïndia, esposa secundària i de casta menys elevada)
Mogallana va derrotat Kassapa al camp de batalla, el va incinerar al mateix lloc i després es va dirigir cap a Anuradhapura on va fer una entrada triomfal als jardins de Mahamega on fou rebut pel sacerdot cap del Maha Vihara, al qual el rei va oferir el para-sol reial com a símbol de submissió de la corona a la religió. Després va anar als temples de Abhayagiri i Jetawana on va saludar als monjos i finalment va entrar a palau per començar a governar. Primer va prendre venjança contra tots els que havien donat suport al seu germà: un miler de persones foren executats i a altres se'ls va tallar el nas o les orelles. Després d'això el seu comportament fou més moderat i es diu que es va asserenar al escoltar els discursos de Buda que li llegien els monjos.
Cada any es va donar almoines el dia de la lluna plena del mes de Phussa (gener i febrer), una pràctica que s'ha observat des de llavors a l'illa. Va permetre a Migara, el comandant en cap de Kassappa celebrar la festa de la dedicació de la Abhiseka Jina segons el seu desig; va convertir la fortalesa de Sigiriya en un vihara que fou atorgada al seu besoncle Mahanama. Va construir un convent anomenat Rajini i el va donar a les germanes de Sagilika. Va reconstruir el temple d'Attanagalla - que va ser originalment de cinc plantes i s'havia ensorrat a terra - que fou ara de tres plantes d'alçada i va afavorir en general als monjos.
Fou el fundador de la marina al país i va establir una força naval per protegir les costes de invasions exteriors. Va instaurar mesures de disciplina entre els monjos o va reforçar les existents.
Un esdeveniment important fou el retorn del monjo Silakala, que l'havia acompanyat a l'Índia en la seva fugida, i portava un cabell de Buda (el Kesa Dhatu); la relíquia va tenir una gran recepció i el portador Silakala va rebre en agraïment amb la pròpia germana del rei com promesa amb una dot considerable. El detalls de la relíquia són barrats al Kesadatuvansa. Fou posada en un recipient de gran valor i depositat en un edifici on se li feren ofrenes; més tard el rei li va dedicar un nou recipient, un para-sol, un petit pavelló amb gemmes, estàtues de Sariputra i de Moggallana com a deixebles de Buda principals i una bata de rang.
Va morir després de 18 anys de regnat i el va succeir el seu fill Kumara Dathusena (Kumaradatusena o Kumara Das).

## Referències

* Outlines of Ceylon history, per Donald Obeyesekere, "Times of Ceylon", Colombo, 1911.
# Most na Žepi

Most na Žepi (El pont sobre el riu Žepi) és un conte escrit per l'escriptor Ivo Andrić i publicat el 1928.

## Història

Narrat en tercera persona, la trama tracta sobre la construcció del pont i les dificultats perquè es mantinga sobre el riu.

## Fonts

* ↑ Задужбина Иве Андрића: Биографија Иве Андрића Arxivat 2012-01-15 a Wayback Machine. (српски)
* 1 2 «Ivo Andric: Bridge on the Zepa». The Fiendish, 31-05-2009. Arxivat de l'original el 2019-12-24 [Consulta: 12 setembre 2017].
# Mont King George

El Mont King George és una muntanya de les Muntanyes Saint Elias que s'eleva fins als 3.741 msnm i té una prominència de 1.281 metres. El cim es troba 34 quilòmetres a l'est del Mont Logan. La muntanya va ser batejada el 1935, juntament amb la veïna Mont Queen Mary (6 km), pel jubileu dels 25 anys de regnat del rei Jordi V i la reina Maria.
El primer ascens documentat no es va produir fins al 1966.

## Referències

* ↑ Mount King George, Yukon Territory a peakbagger.com
* ↑ «A mountain by any other name...». Canadian Geographic Magazine. Arxivat de l'original el 2009-12-10. [Consulta: 2 desembre 2009].
* ↑ «Mount King George Expedition 1996». Ade Miller. [Consulta: 2 desembre 2009].
# Louis Picquet du Boisguy

Louis Picquet du Boisguy (Fougères, 11 de gener de 1774 - París, 1804) va ser un cap bretó de Chouan durant la Revolució Francesa. Era el germà d'un dels capitans del general Chouan Aimé Picquet du Boisguy.

## Biografia

Louis Picquet du Boisguy va lluitar amb el seu germà Aimé des de l'inici de la guerra. Va participar en la revolta de Sant Josep contra el reclutament, així com en el Gir de galerna. Va ser notat especialment durant el setge d'Angers, on, amb els seus homes, va atacar les portes de la ciutat amb una destral. Més tard es va convertir en capità dels Chouan a les ordres del seu germà.
No obstant això, el 10 de juliol de 1794, durant l'atac a Châtellier, els republicans, atrinxerats, es van defensar eficaçment. Durant la lluita, Louis du Boisguy va tenir el braç dret destrossat per una bala. Havent estat trencat l'os en diversos trossos, Louis du Boisguy va haver de ser amputat. Mai no es va recuperar realment d'aquesta lesió, ja que la seva salut es va deteriorar amb el pas del temps. Això va frenar les seves activitats militars i la seva presència va ser escassa, tot i que encara va participar en alguns combats. Tot i això, va participar activament a la Chouannerie de 1799.
A principis de l'any 1800, va signar la pau, però va ser exiliat a Chartres. Temps després, per un motiu desconegut, va ser arrestat i tancat durant 8 mesos a la presó de París abans de ser alliberat. Però malalt, amb la salut debilitada per la seva lesió, Louis du Boisguy va morir el 1804.

## Bibliografia

* Paul-Marie du Breil de Pontbriand, Un chouan, le Général du Boisguy, 1904, reedició de La Découvrance, Rennes, 1994, 476 pàg. (ISBN 2910452018)
# Julia Climent Monzó

Julia Climent Monzó (València, 1972) és una advocada i política valenciana. Regidora a l'Ajuntament de València des de 2019, anteriorment va ser Secretària Autonòmica de Cultura de la Generalitat Valenciana així com altres alts càrrecs de l'administració.
Llicenciada en dret per la Universitat de València (UV) l'any 1995 amb l'especialitat de Dret Públic. També compta amb un màster en Institucions i polítiques de la Unió Europea també de la UV.
Militant del Partit Popular de la Comunitat Valenciana (PPCV), Climent s'inicia en la política institucional com a assessora de la Presidència de la Generalitat Valenciana, a la Direcció General d'Anàlisi i Estudis, d'octubre de 2005 a juliol de 2007 amb Francesc Camps com a President de la Generalitat. Després d'un temps al món privat, Climent tornà a la política en ser nomenada Directora General d'Indústria i Innovació, entre octubre de 2009 i juny de 2011, amb Vicent Rambla Momplet com a conseller. El mateix any és nomenada Directora General de l'Agència Valenciana d'Avalució i Prospectiva (AVAP), càrrec que mantindrà des de juny de 2011 a febrer de 2012, sent consellers José Císcar Bolufer i María José Català Verdet. Aquesta última va nomenar a Climent com a Directora General de l'Institut Superior d'Esenyances Artístiques de la Comunitat Valenciana (ISEACV) des de febrer de 2012 fins a juny de 2014; Directora General de CulturArts des de juny fins a setembre de 2014 i Secretària autonòmica de Cultura i Esport fins al juliol de 2015. Amb l'eixida del PPCV de la Generalitat Valenciana, Julia Climent tornà a treballar al món privat fins que fou elegida regidora de l'Ajuntament de València a les eleccions municipals de 2019 dins de la candidatura encapçalada per la seua antiga cap a la Generalitat, María José Català. A l'ajuntament, Julia Climent, a més de regidora, és vocal de l'organisme autònom del Palau de la Música, Congressos i Orquestra de València i vocal titular de l'organisme autònom municipal de la Mostra de València i Iniciatives Audiovisuals.
A les eleccions municipals de 2023 va revalidar l'acta de regidora i l'alcaldessa Català la va nomenar en un primer moment segona tinent d'alcaldia i responsable de recursos humans de l'Ajuntament. En octubre del mateix any, amb l'entrada del partit d'ultradreta Vox a l'equip de govern municipal, Climent va passar a ser tercera tinent d'alcaldia.

## Referències

* ↑ Curriculum Vitae (Ajuntament de València)
* ↑ Julia Climent, nueva secretaria autonómica de Cultura en sustitución de Rafael Ripoll (Valencia Plaza)
* ↑ Perfil a l'Ajuntament de València
* ↑ NTC, À Punt. «Catalá conforma el primer equip de govern provisional amb set grans blocs ja actius», 19-06-2023. [Consulta: 24 octubre 2023].
* ↑ NTC, À Punt. «Així queda l'Ajuntament de València amb el nou acord del PP i Vox», 20-10-2023. [Consulta: 24 octubre 2023].
# Pitiglianoïta

La pitiglianoïta és un mineral de la classe dels silicats que pertany al grup de la cancrinita. Va ser anomenada en honor de la ciutat de Pitigliano, prop d'on va ser descoberta.

## Característiques

La pitiglianoïta és un tectosilicat de fórmula química K₂Na₆(Si₆Al₆)O₂₄(SO₄)·2H₂O. Cristal·litza en el sistema hexagonal. Es troba en forma de prismes hexagonals de fins a 4 mm. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la pitiglianoïta pertany a «09.FB - Tectosilicats sense H₂O zeolítica amb anions addicionals» juntament amb els següents minerals: afghanita, bystrita, cancrinita, cancrisilita, davyna, franzinita, giuseppettita, hidroxicancrinita, liottita, microsommita, quadridavyna, sacrofanita, tounkita, vishnevita, marinellita, farneseïta, alloriïta, fantappieïta, cianoxalita, balliranoïta, carbobystrita, depmeierita, kircherita, bicchulita, danalita, genthelvita, haüyna, helvina, kamaishilita, lazurita, noseana, sodalita, tsaregorodtsevita, tugtupita, marialita, meionita i silvialita.

## Formació i jaciments

La pitiglianoïta va ser descoberta a Case Collina, a Pitigliano (Província de Grosseto, Toscana, Itàlia) en blocs metasomatitzats de materials volcànics. També ha estat descrita a altres indrets d'Itàlia i a la mina Monastery, a Clocolan (Estat Lliure, Sud-àfrica).

## Referències

* 1 2 «Pitiglianoite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 20 desembre 2019].
* ↑ «Pitiglianoite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 8 de maig 2019. [Consulta: 19 febrer 2020].
# Mastacembelus seiteri

Mastacembelus seiteri és una espècie de peix pertanyent a la família dels mastacembèlids.

## Descripció

* Fa 22,5 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, demersal i de clima tropical que viu en fons sorrencs.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca del riu Sanaga al Camerun.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Scopoli J. A., 1777. Introductio ad historiam naturalem, sistens genera lapidum, plantarum et animalium hactenus detecta, caracteribus essentialibus donata, in tribus divisa, subinde ad leges naturae. Prague. Introd. Hist. Nat. . i-x + 1-506.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Thys van den Audenaerde, D. F. E., 1972. Description de deux Mastacembelus nouveaux de la rivière Sanaga au Cameroun. (Pisces, Mastacembeliformes). Revue de Zoologie et de Botanique Africaines v. 86 (núms. 3-4): 359-365.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Travers, R.A., G. Eynikel i D.F.E. Thys van den Audenaerde, 1986. Mastacembelidae. P. 415-427. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.). Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.
* ↑ Vivien, J., 1991. Faune du Cameroun. Guide des mammifères et des poissons. GICAM. 271 p.

## Bibliografia

* Anònim, 1997. Registres de peixos de la base de dades del Museu de la Secció de Vertebrats del Museu Reial de l'Àfrica central. MRAC, Tervuren, Flandes, Bèlgica.
* Vreven, E.J., 2005. Mastacembelidae (Teleostei; Synbranchiformes) subfamily division and African generic division: an evaluation. J. Nat. Hist. 39(4):351-370.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
* ITIS (anglès)
# Mont Kaguyak

El mont Kaguyak (en anglès Mount Kaguyak) és un estratovolcà situat a la part nord-est del Parc i Reserva Nacional de Katmai a l'estat d'Alaska, als Estats Units. La caldera fa 2,5 km d'amplada i està omplerta per un llac de cràter de més de 180 metres de profunditat. La superfície del llac del cràter es troba uns 550 metres per sota de l'extrem superior de la caldera. El volcà s'eleva fins als 901 metres d'altitud i destaca perquè s'eleva des de zones properes al nivell del mar al sud del Big River. Gràcies a la datació per radiocarboni es pot saber quer l'erupció que creà la caldera va tenir lloc fa uns 5.800 anys. Durant aquesta erupció, almenys 120 km² foren coberts per dacita ignimbrita.

## Referències

* ↑ «Kaguyak Crater». Alaska Volcano Observatory.
* ↑ «Kaguyak», Global Volcanism Program, Smithsonian Institution. [Consulta: 24 desembre 2017].
* 1 2 Fierstein, Judi «Explosive eruptive record in the Katmai region, Alaska Peninsula: an overview». Bulletin of Volcanology, 69, 5, pàg. 469–509. DOI: 10.1007/s00445-006-0097-y.
# Louis Pilot

Louis Pilot (Esch-sur-Alzette, 11 de novembre de 1940 - Senningen, 16 d'abril de 2016) fou un exjugador i exentrenador de futbol luxemburguès.
El novembre de 2003, en el marc de les celebracions pels 50 anys de vida de la UEFA, Pilot fou seleccionat per la Federació Luxemburguesa de Futbolcom el Golden Player de Luxemburg, és a dir, el millor jugador del país dels darrers 50 anys.

## Biografia

Pilot va començar la seva carrera futbolística al club de la seva ciutat, el Cercle Sportif Fola Esch, abans de marxar a Bèlgica per firmar un contracte amb l'Standard de Liège, quan tenia 20 anys. En total va disputar 337 partits amb l'Standard, aconseguint 4 lligues belgues i dues copes. Posteriorment va marxar al Royal Antwerp i, finalment, al Racing Jet, on es va retirar el 1978. Pilot també va jugar amb la selecció luxemburguesa, amb la qual va jugar 49 partits entre 1959 i 1971, aconseguint marcar 7 gols. Va disputar un total de 14 partits classificatoris per la Copa del Món.
Posteriorment, el mateix 1978, Pilot va tornar a Luxemburg per esdevenir el nou seleccionador de l'equip nacional el 12 d'abril. El càrrec el va mantenir fins al 1984, moment en què va fitxar per l'equip on havia passat la major part de la seva etapa com a futbolista, l'Standard de Liège. Allí només hi va passar una temporada abans no retornà al seu país per fer-se càrrec de l'Etzella Ettelbruck, primer, i l'Avenir Beggen, després, abans d'adquirir un rol menys actiu en el món del futbol.

## Palmarès

* Lliga belga: 4
       1963, 1969, 1970,1971
* Copa belga: 2
       1966, 1967
* Futbolista Luxemburguès de l'Any: 4
       1966, 1970, 1971, 1972
* Esportista Luxemburguès de l'Any: 2
       1968, 1969

## Referències

* ↑ « Louis Pilot est décédé » a wort.lu, 16 abril 2016.
* ↑ Golden Players take centre stage - UEFA
* ↑ Appearances for Luxembourg National Team - RSSSF
* ↑ Record at FIFA Tournaments Arxivat 2012-11-03 a Wayback Machine. - FIFA
* ↑ http://www.fc-etzella.lu/le-club/historique Arxivat 2008-12-29 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Bio - Profootball.lu (alemany)
* Luxembourg's Golden Player - UEFA
* Louis Pilot a National-Football-Teams.com (anglès)
# José Luis González Uriol

José Luis González Uriol (Saragossa, 16 de novembre de 1936) és un organista i professor espanyol d'origen aragonés.

## Biografia

Va començar els seus estudis musicals al Conservatori Superior de Música de Saragossa, del qual ha estat catedràtic d'Orgue i Clavecí entre els anys 1985 i 2007. Durant la seva formació fou alumne de professors tan destacats com Montserrat Torrent i Serra, Macario Santiago Kastner, Luigi Ferdinando Tagliavini o Gustav Leonhardt.
González Uriol és un especialista en Música Antiga espanyola i ha estat intèrpret de prestigi. Com a tal, ha realitzat nombrosos enregistraments discogràfics, entre les quals cal destacar el doble CD dedicat a Antonio de Cabezón, que ha estat realitzat en els òrgans històrics més importants d'Europa. En l'actualitat és organista titular de l'orgue històric "José de Sesma" del Pati de la Infanta (construït en 1692 por Joseph de Sesma, ca. 1625-1699), i de l'Òrgan "Spaeth" de la Reial Capella de Santa Isabel de Portugal a Saragossa, a més de conseller de la Institución Fernando el Católico i fundador de la secció de Música Antiga d'aquesta institució. També és Director del Curs i Festival de Música Antiga de Daroca des de 1979, el més antic d'Aragó d'aquesta temàtica.

## Reconeixements

Entre els diversos reconeixements que ha rebut durant la seva trajectòria professional es troben:
* Creu d'Alfons X el Savi
* Medalla de les Corts d'Aragó
* Medalla al Mèrit Cultural del Govern d'Aragó

## Referències

* ↑ Pérez Gutiérrez, Mariano. Diccionario de la música y los músicos. Ediciones AKAL, 1985, p. 109. ISBN 978-84-7090-141-6 [Consulta: 16 juny 2018].
* 1 2 «González Uriol, José Luis». GEA (Gran Enciclopedia Aragonesa). Arxivat de l'original el 4 de març 2020 [Consulta: 16 juny 2018].
* ↑ «González Uriol homenajea al 'Ciego de Daroca' en el órgano barroco de Berdún (Huesca)». Europa Pres, 15-08-2011 [Consulta: 16 juny 2018].

## Bibliografia

* Zaldívar Gracia, Alvaro «In Honorem: José Luis González Uriol». Nassarre: Revista Aragonesa de Musicologia. Institución Fernando el Católico, Vol. XXII, Núm. 1, 2006, pàg. 7-12. ISSN: 0213-7305.
* Palacios Sanz, José Ignacio «La interpretación organística y clavecinística de José Luis González Uriol a través de sus grabaciones y registros sonoros». Nassarre: Revista Aragonesa de Musicologia. Institución Fernando el Católico, Vol. XXII, Núm. 1, 2006, pàg. 463-506. ISSN: 0213-7305.

## Enllaços externs

* Entrevista de José Luis González Uriol a RTVE
# Margalida Munar i Munar

Margalida Munar i Munar (Palma, 1956) és una mestra, pedagoga i escriptora mallorquina. Llicenciada en Ciències de l'Educació, va ser cofundadora i directora de l'escola Mata de Jonc. Ha treballat als Serveis Educatius de l'Ajuntament de Palma de 1984 fins a la seva jubilació l'any 2022. Durant vint-i-cinc anys va coordinar la Mostra de Teatre Escolar de Palma, en què participen escoles que utilitzen el teatre com a recurs educatiu.
Ha publicat diversos llibres sobre temes relacionats amb l'educació i amb la gastronomia i la nutrició. El seu llibre Menjar rapid, sa i bo, inclou, a més d'uns quants centenars de receptes, reflexions i informació sobre hàbits saludables en l'alimentació. És coordinadora, amb Antònia Barres Mundet, de la col·lecció «Eines per a la convivència» de l'Àrea d'Educació, Igualtat i Drets Cívics de l'Ajuntament de Palma.

## Publicacions

* Guia de material per a l'ensenyament en català (Ajuntament de Palma, 1990), amb B.L. de Benito Crosetti i Adolfina Pérez Garcias ISBN 84-87159-19-2
* La idea d'educació en l'obra de Joan Mascaró i Fornés (Universitat de les Illes Balears,1997) ISBN 84-7632-337-9
* Menjar ràpid, sa i bo. Compartir sabers i sabors (Hiperdimensional, 2006) ISBN 978-84-935309-0-7
* Temps passats. Costitx, el batec d'un poble, (El Gall, 2011), amb J. Fiol, i C. Picornell ISBN 978-84-92574-73-5
* Senzill, sa i bo. Cuinam i menjam juntes. (El Gall, 2022) ISBN 978-84-16416-92-9

## Referències

* ↑ L'OCB de Montuïri organitza el col·loqui "La cuina, espai de salut i equitat", OCB, 11 de juliol de 2008
* 1 2 Garau, Lalo. «Marga Munar: «El escenario saca lo mejor de nosotros»» (en castellà). Última Hora, 11-05-2022. [Consulta: 14 juliol 2024].
* ↑ «Margalida Munar presenta «Menjar ràpid, sa i bo», receptes que estan llestes en mitja hora». dBalears, 12-12-2006. [Consulta: 15 juliol 2024].
* ↑ «Eines per a la convivència - 1 Cantem». Ajuntament de Palma - Palma Educa. [Consulta: 15 juliol 2024].

## Enllaços externs

* «La idea d'educació en l'obra de Joan Mascaró i Fornés.» Arxivat 2015-10-03 a Wayback Machine.
* Margalida Munar al CCUC