OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# L'Obac (Bóixols)

L'Obac, és una obaga del terme municipal d'Abella de la Conca, a la comarca del Pallars Jussà, en territori del poble de Bóixols.
Està situat al nord-oest de Bóixols i al sud-oest de Cal Mateu, al nord del lloc de Redona, a llevant de lo Campanar i al nord-est del Clot d'Oriol.

## Etimologia

Es tracta d'un topònim romànic descriptiu, on el corònim indica que es tracta d'un obac per antonomàsia, sense que calgui cap complement del nom accessori.
# Jaciment arqueològic de Mestre Ramon

El Jaciment arqueològic de Mestre Ramon és un jaciment de final de l'Edat del Bronze i de l'Edat del Ferro (final del segon i primera meitat del primer mil·lenni aC) situat a una petita elevació al municipi mallorquí de Son Servera. També conegut amb el nom de Son Jordi / Can Ballester, és un jaciment on destaquen dues grans estructures: Una plataforma esglaonada en el cim i una murada defensiva al voltant del perímetre inferior.
La plataforma esglaonada és un monument molt poc conegut de l'època prototalaiòtica (aproximadament 1100-900 aC). La seva funció podria estar relacionada amb el control del territori, com una fita o una talaia. No obstant, no es pot descartar l'ús de la plataforma com a lloc on s'hi realitzarien rituals, ni tampoc l'existència de cases adossades.
La murada defensiva és una obra d'època posttalaiòtica (aproximadament 550-123 aC). Per la banda exterior té estructura de grans blocs de pedra en sec i originalment tancava tot el jaciment. Se n'ha localitzat una porta a la banda de Llevant, que presenta un traçat oblic molt original.
El projecte arqueològic a la contrada coneguda com a “talaiot” de Mestre Ramon (a la zona de Can Ballester), ara coneguda com a Jaciment arqueològic de Mestre Ramon, es va posar en marxa l'estiu del 2012 gràcies a la iniciativa de l'Ajuntament de Son Servera per tal de conèixer i preservar el patrimoni cultural del municipi. Tanmateix, l'objectiu final del projecte és el de poder oferir al públic local i forà la possibilitat de visitar i conèixer el patrimoni de tots. Dins aquest projecte s'ha excavat una bona part de la plataforma esglaonada i del portal de Llevant de la murada a més de plantejar la interrelació de dades del propi jaciment amb les provinents d'altres estacions properes.

## Bibliografia

* ARAMBURU-ZABALA, J. (1994): Hacia un modelo espacial de la cultura de los talayots de Mallorca, Saguntum, 27, pp. 125-136.
* HERNÁNDEZ GASCH, J.; PUIG PALERM, A.; LLOBERA O'BRIEN, M. i DEPPEN, J. (2015) Evolució de les comunitats prehistòriques i protohistòriques i transformació del paisatge al nord-est de l'illa de Mallorca: projecte d'estudi i resultats preliminars, a: MARTÍNEZ ORTEGA, A. i GRAZIANI ECHAVARRI, G. (Eds.) VI Jornades d'Arqueologia de les Illes Balears, (Formentera, 2014), pp. 143-154.
* MASCARÓ PASSARIUS, J. (1958): Mapa General de Mallorca, Palma. Full 22.
* MASCARÓ PASSARIUS, J. (ed.) (1962-1967): Corpus de toponimia de Mallorca: relación alfabética de los topónimos registrados en el Mapa General de Mallorca, Palma, p. 3277.
* PUIG PALERM, A.; HERNÁNDEZ GASCH, J.; BURGAYA MARTÍNEZ, B. i MUNAR GRIMALT, M. (2015): El Projecte de recerca al jaciment arqueològic de Mestre Ramon (Son Servera, Mallorca), Jornades d'Estudis Locals de Son Servera. Cultura i Patrimoni, (Son Servera, 2014), pp. 177-192.

## Enllaços externs

* http://jacimentdemestreramon.blogspot.com.es
* http://leiap.weebly.com
# Hemeritrina

Hemeritrina, (en anglès:Hemerythrin o haemerythrin); del grec αίμα = sang i ερυθρός = roig) és una proteïna oligomèrica responsable del transport de l'oxigen (O₂) en els invertebrats marins dels embrancaments dels sipuncúlids, priapúlids, braquiopodes, i del gènere de cusc annèlids, Magelona. La Miohemeritirna és una proteïna d'unió monomèrica O₂- que es troba als músculs dels invertebrats marins. l'hemeritrina i la miohemeritrina són essencialment incolores quan estan desoxigenades, però es tornen de color rosa viola en l'estat oxigenat.
L'hemeritrina, malgrat que ho sembli pel seu nom, no conté un grup heme.
El mecanisme d'enllaç de dioxigen és inusual. La majoria dels portadors de O₂ funcionen via la formació dels complex de dioxigen, però l'hemeritrina manté el O₂ com un hidroperòxid.

## Bibliografia

* Karlsen, O.A., Ramsevik, L., Bruseth, L.J., Larsen, Ø., Brenner, A., Berven, F.S., Jensen, H.B. and Lillehaug, J.R. «Characterization of a prokaryotic haemerythrin from the methanotrophic bacterium Methylococcus capsulatus (Bath)». FEBS J., 272, 10, 2005, pàg. 2428–2440. DOI: 10.1111/j.1742-4658.2005.04663.x. PMID: 15885093.
* Stenkamp, R.E. «Dioxygen and hemerythrin». Chem. Rev., 94, 3, 1994, pàg. 715–726. DOI: 10.1021/cr00027a008.

## Enllaços externs

* 1HMD Arxivat 2008-02-01 a Wayback Machine. - PDB structure of deoxyhemerythrin Themiste dyscrita (sipunculid worm)
* 1HMO Arxivat 2008-02-01 a Wayback Machine. - PDB structure of oxyhemerythrin from Themiste dyscrita
* 2MHR Arxivat 2008-02-01 a Wayback Machine. - PDB structure of azido-met myohemerythrin from Themiste zostericola (sipunculid worm)
* IPR002063 - InterPro entry for hemerythrin
# Enrique Ramos

Enrique Ramos és el nom dels següents personatges:
* Enrique Ramos y Ramos (Algarrobo, 1873 - Múnic, 1957), advocat i polític republicà espanyol.
* Enrique Ramos Fernández (Lugo, 1911 - després de 1982), advocat i jutge espanyol.
* Enrique Ramos González (Madrid, 1956), futbolista espanyol conegut com a Quique Ramos
# Intel·ligència dels peixos

Els estudis sobre la intel·ligència dels peixos han demostrat que aquests animals tenen un sistema cognitiu capaç d'executar diverses accions que es poden considerar senyals d'intel·ligència, com ara formular estratègies de manipulació, càstig o reconciliació, mantenir tradicions culturals estables o col·laborar entre si per controlar els depredadors i buscar aliment. A més a més, hi ha estudis que indiquen que els peixos tenen un sistema nerviós més complex del que es pensava i que la capacitat de sentir dolor podria ser un caràcter evolutiu molt més antic del que es creia. Finalment, el submarinista Scott Gardner fotografià un peix que picava una petxina amb una pedra petita per obrir-la.
Segons Culum Brown, de la Universitat Macquarie, «Els peixos són més intel·ligents del que semblen. En moltes àrees, com ara la memòria, la seva capacitat cognitiva iguala o supera la dels vertebrats "superiors", incloent-hi els primats no humans».
Els peixos tenen la proporció cervell-massa corporal més alta de tots els vertebrats. La majoria d'espècies de vertebrats tenen una proporció similar. Una espècie batipelàgica, Acanthonus armatus, té la proporció més baixa de tots els vertebrats. A l'altre extrem, Gnathonemus petersii, un peix electrogen d'aigua dolça que viu a Àfrica, té una de les proporcions cervell-massa corporal més altes de tots els vertebrats coneguts (lleugerament superior a la dels humans) i la proporció de consum d'oxigen del cervell respecte al cos més alta de tots els vertebrats (tres vegades la dels humans).

## Referències

* ↑ Folha: Tubarões usam "mapas mentais" para percorrer longas distâncias (portuguès)
* ↑ BBC: Os peixes são 'maquiavélicos', dizem cientistas. (portuguès)
* ↑ Mente e Cérebro: Peixes também sentem dor (portuguès)
* ↑ Geek: Fotos tiradas por mergulhador na Austrália mostram peixe usando ferramenta Arxivat 2011-07-15 a Wayback Machine. (portuguès)
* ↑ Brown, Culum (2004) Animal minds: Not just a pretty face New Scientist, 2451: 42-43. (anglès)
* ↑ "Acanthonus armatus". FishBase. Ed. Rainer Froese i Daniel Pauly. Gener del 2014. N.p.: FishBase, 2014.
* ↑ Fine ML, Horn MH i Cox B (1987) "Acanthonus armatus, a Deep-Sea Teleost Fish with a Minute Brain and Large Ears" Proceedings of the Royal Society B, 230(1259)257-265. (anglès)
* ↑ Nilsson, Göran E. «Brain And Body Oxygen Requirements Of Gnathonemus Petersii, A Fish With An Exceptionally Large Brain» (en anglès). The Journal of Experimental Biology, 199, 3, 1996, pàg. 603–607.
# Karl Mollweide

Karl (o Carl) Brandan Mollweide (Wolfenbüttel, 3 de febrer de 1774 – Leipzig, 10 de març de 1825) fou un matemàtic i astrònom alemany de Halle i Leipzig. En trigonometria, descobrí la fórmula coneguda com a fórmula de Mollweide. Inventà una projecció cartogràfica anomenada projecció de Mollweide.

## Referències

* ↑ Sullivan, Michael. Precalculus. Pearson Custom Publishing, 01-01-2006, p. 680. ISBN 978-0-536-91924-3 [Consulta: 27 setembre 2011].

## Bibliografia

* Klöti, Thomas. «Mollweide, Karl Brandan». A: Thomas Hockey (ed.). Biographical Encyclopedia of Astronomers (en anglès). Springer, 2007, p. 794-795. ISBN 978-0-387-31022-0.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Karl Mollweide» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Wu, Rex H. «The Story of Mollweide and Some Trigonometric Identities». Rex H. Wu, 2007. Arxivat de l'original el 2016-04-15. [Consulta: 21 març 2016].
# Joachim Sauer

Joachim Sauer és el nom dels següents personatges:
* Joachim Sauer (motociclista), pilot d'enduro i enginyer alemany
* Joachim Sauer (químic), químic alemany, marit d'Angela Merkel
# Franz Weiss

Franz Weiss (Kłodzko (Silèsia), 18 de gener, 1778 - Viena (Àustria), 25 de gener, 1830), va ser un violinista i viola i compositor austríac. És conegut especialment com a intèrpret de viola al Schuppanzigh Quartet, que estava associat amb els quartets de corda de Ludwig van Beethoven.

## Biografia

Weiss va néixer a Silèsia el 1778; traslladant-se a Viena, es va convertir a la dècada de 1790 en un intèrpret de viola en un quartet de corda informal dirigit per Ignaz Schuppanzigh, que tocava setmanalment per al príncep Lichnowsky. Més tard va ser membre del quartet de corda privat del comte Razumovski, establert el 1808 i dirigit per Schuppanzigh. El quartet es va dissoldre el 1815 i Schuppanzigh es va allunyar de Viena.
De 1819 a 1823 Weiss va tocar la viola en un quartet de corda muntat per Joseph Böhm. El 1823 Schuppanzigh va tornar i va reformar el seu quartet de corda, Weiss tornant a tocar la viola. El quartet va fer les primeres actuacions de diversos dels quartets de corda de Beethoven.
Weiss també era conegut a Viena com a violinista, i va fer regularment els seus propis concerts, sobretot de música de cambra. Va ser un compositor, les seves obres inclouen música de cambra, sonates per a piano, obertures i simfonies.

## Referències

* 1 2 3 https://de.wikisource.org/wiki/BLKÖ:Weiß,_Franz_(Violavirtuos)/https://en.wikipedia.org/wiki/Biographisches_Lexikon_des_Kaiserthums_Oesterreich/(alemany). 1886 – via Wikisource.
* ↑ "Schuppanzigh, Ignaz". Paul Nettl, Beethoven Encyclopedia. Philosophical Library, New York. 1956
* 1 2 http://thebeethovenproject.com/the-early-performers-of-the-quartets-of-beethoven/Elias String Quartet: The Beethoven Project. Retrieved 20 December 2018.
* ↑ "Razumovsky, Andrey Kirillovich". Paul Nettl, Beethoven Encyclopedia. Philosophical Library, New York. 1956.

## Enllaços externs

* Franz Weiss a the International Music Score Library Project (IMSLP)
# Hematúria

En medicina, s'anomena hematúria a la presència d'eritròcits a l'orina. És un signe de diverses patologies del ronyó, les vies urinàries (urèter, bufeta urinària, uretra) o la pròstata. Aquest rang de patologies n'inclou algunes de molt lleus i algunes de letals, de manera que l'hematúria no es pot considerar un signe per a determinar la gravetat d'una malaltia. Si, a més, es troben leucòcits, es pot considerar un signe d'infecció urinària.
No s'ha de confondre amb hemoglobinúria que és la presència d'hemoglobina (però no d'hematies) en l'orina.

## Etiologia

Les causes més comunes d'hematúria són:
* Infecció del tracte urinari per algunes espècies bacterianes incloses les soques d'Escherichia coli i Staphylococcus saprophyticus, per virus, malalties de transmissió sexual (en particular en les dones).
* Càlculs renals o ureterals
* Hiperplàsia benigna de pròstata, en homes grans, especialment els més grans de 50
Altres causes menys comuns d'hematúria són:
* Malalties renals: per exemple la nefropatia per IgA ("malaltia de Berger") que es produeix durant les infeccions virals en pacients predisposats.
* Trauma (per exemple, als ronyons).
* Tumors i/o càncer al sistema urinari, per exemple el càncer de bufeta urinària o carcinoma de cèl·lules renals
* L'esquistosomosi urinària (causada per l'Schistosoma haematobium): una de les principals causes d'hematúria en molts països d'Àfrica i Orient Mitjà;
* Infecció o inflamació de pròstata (prostatitis)
* Síndrome de Fraley

## Referències

* 1 2 3 4 Hematuria Causes Arxivat 2011-05-13 a Wayback Machine. Original Date of Publication: 15 Jun 1998. Reviewed by: Stacy J. Childs, M.D., Stanley J. Swierzewski, III, M.D. Last Reviewed: 10 Jul 2008
# Johannita

La johannita és un mineral de la classe dels sulfats. Va ser descoberta l'any 1830 a la mina Elias, Jáchymov a les Muntanyes Metal·líferes, Regió de Karlovy Vary, Bohèmia, República Txeca. Rep el seu nom de l'arxiduc Joan d'Àustria (Johann) (1782-1859).

## Característiques

La johannita és un sulfat hidratat de coure i uranil, amb fórmula Cu(UO₂)₂(SO₄)₂(OH)₂·8H₂O. Cristal·litza en el sistema triclínic formant cristalls prismàtics [001] i cristalls tabular gruixuts {100}. També se'n troba en forma d'agregats subparal·lels o druses, en forma de recobriments o de petits agregats esferoïdals de fibres. La seva duresa es troba entre 2 i 2,5 a l'escala de Mohs, sent doncs un mineral tou. És molt semblant a la pseudojohannita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la johannita pertany a «07.EB: Uranil sulfats amb cations de mida mitjana» juntament amb la deliensita.

## Formació i jaciments

És un mineral secundari poc freqüent que es troba a les parts oxidades dels dipòsits d'uraninita amb contingut de sulfur, normalment de formació post-mineria. Sol trobar-se associada a altres minerals com: guix, zippeïta, uranopilita, brochantita i calcantita. Als territoris de parla catalana ha estat descrita a la mina Eureka (La Torre de Cabdella, Pallars Jussà).

## Varietats

Es coneix una varietat de johannita, la gilpinita, una varietat que conté ferro, amb fórmula (Cu,Fe$^{2+}$)(UO₂)₂(SO₄)₂(OH)₂·8H₂O, que rep el seu nom de la localitat de Gilpin, Colorado, Estats Units.

## Referències

* ↑ «Johannite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 5 abril 2015].
* ↑ «Johannite» (en anglès). Handbook of mineralogy. [Consulta: 5 abril 2015].
* ↑ Castillo-Oliver, Montgarri; Melgarejo, Joan Carles; Torró, Lisard; Villanova-de-Benavent, Cristina; Campeny, Marc; Díaz-Acha, Yael; Amores-Casals, Sandra; Xu, Jingyao; Proenza, Joaquin; Tauler, Esperança «Sandstone-Hosted Uranium Deposits as a Possible Source for Critical Elements: The Eureka Mine Case, Castell-Estaó, Catalonia». Minerals, 10, 1, 30-12-2019, pàg. 34. DOI: doi:10.3390/min10010034 [Consulta: 25 gener 2024].
* ↑ «Gilpinite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 5 abril 2015].
# La Bullonera

La Bullonera és un duo de música aragonesa, molt actiu en els anys 70. Destacava fent cançó protesta i versions de folklore popular, amb lletres plenes d'ironia i sàtira. El seu nom inicial era Vientos del Pueblo, però després de diversos canvis en la formació, va quedar titulada sota el nom aragonès de la Bullonera i compost per Javier Maestre i Eduardo Paz.
El 6 de març de 1973 van participar en la 1a Setmana Cultural aragonesa, al costat d'altres artistes com Tomás Bosque, Labordeta o Joaquín Carbonell. El 9 de maig de 1976 van representar a Aragó juntament amb Labordeta en el Festival dels Pobles Ibèrics.
Després del seu àlbum Punto de 1980 es van separar, encara que van continuar reunint-se ocasionalment per a actuacions concretes.
Entre els seus temes destaca la cançó Ver para Creer convertida en un autèntic himne sobre les gents i l'aigua d'Aragó, amb lletra de José Antonio Rey del Corral.

## Discografia

* 1976: La Bullonera.
* 1977: La Bullonera 2.
* 1979: La Bullonera 3.
* 1980: Punto.
* 1983: Del folklore aragonés: homenaje a Arnaudas.
* 2003: La Bullonera: discografía bàsica.
* 2009: Vayatrés Amb Joaquín Carbonell i José Antonio Labordeta.
# Joana Maria Palou Sampol

Joana Maria Palou Sampol (Montuïri, 1 de febrer de 1952), historiadora de l'art i directora del Museu de Mallorca (2002-2017).

## Biografia

Es llicencià el 1974 en Història de l'Art per la Universitat de Barcelona i entrà el 1976 al Cos Facultatiu de Conservadors de Museus. La seva primera destinació fou de directora al Museu de Belles Arts de Sevilla (1976-1979), que va compaginar amb la de l'Art Contemporani de la mateixa ciutat. Posteriorment va ocupar la direcció del Museu Municipal de Pollença. Entre 1980 i 2000 fou conservadora de la secció de Belles Arts del Museu de Mallorca i professora associada d'Història de l'Art a la Universitat de les Illes Balears (1994-1999). Des d'octubre del 2002 fins al gener del 2018 va ser la directora conservadora del Museu de Mallorca. La seva tasca de recerca està centrada en la història de l'art a Mallorca. Palou fou guardonada amb el premi Emili Darder pels seus nombrosos treballs d'investigació i de recerca, i pels seus esforços al llarg de quatre dècades per mostrar, difondre i prestigiar el patrimoni artístic.

## Obra

* Guillem Sagrera. Palma: Ajuntament de Palma, 1985.- (Biografies de Mallorquins; 9).
* Sobre una taula de Joan de Joanes a Mallorca i la pintura del segle XVI. Palma: Museu de Mallorca, 1984. Quaderns de Ca la Gran Cristiana ; 3. (Amb José Mª Pardo).
* Techumbres mudéjares en Mallorca. Mayurqa 12 (1974)143-166 (amb Lluís Plantalamor).

## Referències

* ↑ «Palou Sampol, Joana Maria». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 12. Palma: Promomallorca, p. 339. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ «Palou i Sampol, Joana Maria». Diccionari d'historiadors de l'art català, valencià i balear (DHAC). Institut d'Estudis Catalans. [Consulta: març 2020].
* ↑ «Museos de Andalucia - Conservadores de museos - Joana Maria Palou i Sampol». [Consulta: 31 gener 2022].
* ↑ «Joana M. Palou es jubila a final d'any de directora del Museu de Mallorca». Arabalears, 03-02-2017.
* ↑ gomila, biel. «La OCB local reconoce los años de ingente labor patrimonial de Joana Maria Palou» (en castellà), 21-02-2017. [Consulta: 31 gener 2022].
# Escalopinis

Els escalopinis (Scalopini) són una tribu de tàlpids. Inclouen tots els «talps del Nou Món» tret del sorprenentment diferent talp de musell estrellat. A Nord-amèrica se'ls pot trobar a gairebé qualsevol lloc on el sòl i les altres condicions ho permetin, excepte al nord del Canadà i cap al sud de les àrees de Nou Mèxic, on el sòl no és massa sorrenc.
Espècies vivents de la família dels tàlpids :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Eutheria · Superordre Laurasiatheria · Ordre Eulipotifles :
Subfamília Scalopinae :
Subfamília Talpinae :
Subfamília Uropsilinae :
Categoria :
# Franklinita

La franklinita és un mineral de la classe dels òxids, que pertany al grup de l'espinel·la. Va rebre el seu nom l'any 1819 de la mà de Pierre Berthier, per la seva localitat tipus, la localitat de Franklin Furnace (actualment Franklin Borough), a Nova Jersey (Estats Units).

## Característiques

La franklinita és un òxid de fórmula química Zn$^{2+}$Fe₂$^{3+}$O₄. Cristal·litza en el sistema isomètric. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 5,5 i 6.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la franklinita pertany a «04.BB: Òxids amb proporció Metall:Oxigen = 3:4 i similars, amb només cations de mida mitja» juntament amb els següents minerals: cromita, cocromita, coulsonita, cuprospinel·la, filipstadita, gahnita, galaxita, hercynita, jacobsita, manganocromita, magnesiocoulsonita, magnesiocromita, magnesioferrita, magnetita, nicromita, qandilita, espinel·la, trevorita, ulvöspinel·la, vuorelainenita, zincocromita, hausmannita, hetaerolita, hidrohetaerolita, iwakiïta, maghemita, titanomaghemita, tegengrenita i xieïta.

## Formació i jaciments

Es troba en llits i filons formats per metamorfisme a alta temperatura de sediments de carbonats marins rics en ferro, zinc i manganès. Es troba també com a mineral menor en alguns dipòsits de manganès i de ferro. Va ser descoberta l'any 1819 a Franklin, Nova Jersey (Estats Units).

## Referències

* ↑ «Franklinite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 25 abril 2016].
* ↑ «Franklinite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 25 abril 2016].
# Ibn Sasra

Ibn Sasra fou una família de notables de Damasc que va aportar diversos personatges a la història i cultura:
* Ali ibn Husayn Abu l-Hasan, tradicionalista mort el 1074
* Abu l-Barakat Mahfuz ibn Abi Muhammad al-Hasan (1063-1151), cadi.
* Abu l-Ghanaim Hibat Allah ibn Mahfuz, cadi mort el 1168.
* Abbu l-Mawahib al-Hasan ibn Hibat Allah (1142-1190), escriptor tradicionalista..
* Abu l-Kasim al-Husayn ibn Hibat Allah (1135-1229) tradicionalista.
* Amin al-Din Abu l-Ghanaim Salim ibn al-Hasan (1181-1240).
* Djamal al-Din Abu Ishak Ibrahim ibn Abd al-Rahman ibn Salim, nazir al-dawawin mameluc de Damasc i muhtasib, mort el 1294.
* Abu l-Ghanaim Salim ibn Muhammad ibn Salim (1246-1299), cadi i wazir al-dawawin.
* Nadjm al-Din Abu l-Abbas Ahmad ibn Muhammad ibn Salim (1257-1323), cadi i gran cadi, tradicionalista i jurista.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia de l'Islam, vol. III, pag. 955 i 956
# La Burxa

La Burxa és una publicació mensual en mida tabloide apareguda el març de l'any 1998 a Sants, Barcelona, com a mitjà d'informació alternativa del mateix barri i la seva rodalia, com a tal està censada a l'Associació Catalana de la Premsa Gratuïta.
En els seus inicis La Burxa va aparèixer com un projecte vinculat totalment als centres socials okupats del barri, si bé mai en va ser portaveu oficial, però la seva seu ha estat des de la seva aparició el Centre Social Can Vies. Amb el temps i sobretot a partir de la seva refundació el 2001 va anar ampliant la seva base social, incloent altres moviments socials alternatius, associacions veïnals i culturals d'allò més diverses.
Les temàtiques tractades han anat ampliant-se, passant de cobrir bàsicament les activitats okupes i antifeixistes a incloure també reivindicacions veïnals i laborals, la vida cultural santsenca i posant un especial focus en la transformació urbanística viscuda per aquests barris i la realitat de la creixent població immigrant.
Al llarg dels anys ha anat publicant diversos dossiers temàtics, especialment sobre les protestes antifeixistes que s'organitzaven al barri amb motiu del 12 d'octubre i de la Festa Major de Sants, però també altres com el teixit cooperatiu o Castellers de Sants Arran del procés legal per desallotjar Can Vies, seu de la publicació, el gener del 2008 La Burxa va elaborar un manifest adreçat al món de la comunicació i el periodisme perquè donessin suport a la continuïtat d'ambdós projectes.
La Burxa no compta amb un equip professionalitzat, sinó que totes les tasques, des de la redacció a la distribució, passant per la fotografia, l'edició o la comptabilitat les exerceixen persones voluntàries. La seva font de finançament principal és la publicitat, bàsicament de comerços i entitats locals, però també compta amb una contribució important de les Festes Majors Alternatives de Sants, que li cedeixen una part dels beneficis de les seves activitats.

## Referències

* ↑ Associació Catalana de la Premsa Gratuïta (ACPG)
* ↑ El Punt, 21 de gener del 2006
* ↑ El Punt, 14 de gener del 2008
* 1 2 Del Desencant a la contra-informació. La premsa de Barris a Barcelona. 1976-2001. Autors: Gerard Maristany/Albert Musons Edició: Col·lecció Vaixells de Paper.
* ↑ Comunicat redactat pel Grup de Periodistes Ramon Barnils
* ↑ El Punt, 24 de gener del 2008
* ↑ Web de l'Assemblea de Barri, organitzadora de les Festes Majors Alternatives

## Enllaços externs

* La Burxa Arxivat 2018-11-07 a Wayback Machine.