OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antoni de Sisteré Hernández

Antoni de Sisteré Hernández (Reus, 1844 - Barcelona, 1922) va ser un pintor i enginyer català.
De molt jove va anar a Madrid a l'Acadèmia de San Fernando, on va ser deixeble de Federico de Madrazo, i es va fer amic del seu fill, Ricardo de Madrazo, germà de Cecília de Madrazo. A través d'ell va conèixer al també reusenc Marià Fortuny, i el 1867 era a Roma amb ell. Es va estar a Roma dos anys, on pintà quadres de temes històrics i aquarel·les. El 1869 era a Madrid. El 1871, 1872 i 1873 va fer diverses exposicions de les seves obres a Barcelona. Seguia però el seu aprenentatge a París (1872-1874), on treballava al taller de Léon Cogniet. A París es va relacionar amb els pintors Martín Rico i Rogelio de Egusquiza i va mantenir amb Fortuny una correspondència regular. A finals de 1874 va obrir un estudi a Barcelona,a la rambla de les Flors. El 1878 va presentar alguns quadres a l'Exposició Universal de París, i va conèixer els globus aerostàtics, cosa que el va fer interessar-se per l'aeronàutica i va començar estudis d'enginyeria. Del 1878 al 1881 va seguir exposant a París, i aquell any va anar a Madrid a fer un retrat de la reina Maria Cristina. El 1882, en acabar el quadre, va ser felicitat per la reina, i des d'aquell moment va usar el títol de Baró de Catllà. Acabà a Madrid els estudis d'enginyeria i fundà amb el seu germà la societat "Sisteré y Compañía", dedicada als globus aerostàtics. El 1888 va muntar a l'Exposició Universal de Barcelona un globus aerostàtic captiu, que pilotava. El va utilitzar el fotògraf Antoni Esplugas i Puig per algunes de les seves imatges aèries de la ciutat. Instal·là després la seva empresa a Madrid, al Parc del Retiro, on hi va instal·lar un globus. Un accident el 1890 quan se li va incendiar l'aparell que conduïa, va fer que tanqués l'empresa i emigrés a Mèxic. Allà actuà d'enginyer de ferrocarrils. Tornat a l'estat espanyol, va morir a Barcelona el 25 de novembre de 1922.

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 615.
* ↑ «Esquela». La Vanguardia, 26-11-1922, pàg. 3.

## Enllaços externs

* El pintor y aeronauta Antoni de Sisteré Hernández (en castellà). [Consulta 20-I-2016]
# Alfons Albéniz i Jordana

Alfons Albéniz i Jordana (Barcelona, 1 de gener de 1886 - Estoril, 27 de setembre de 1941) fou un futbolista català de les dècades de 1900 i 1910.
Era fill del compositor Isaac Albéniz. Havia practicat el futbol a Anglaterra i el rugbi a França. Va jugar al FC Barcelona entre 1901 i 1902, i un partit amistós la tamporada 1906-07. El maig de 1902 va marxar a Madrid per estudis i fitxà pel Reial Madrid, esdevenint el primer jugador a passar de Barça a Madrid. Més tard jugà a l'Stadium de Madrid. També estigué lligat al futbol com a directiu del Madrid, àrbitre i com a primer president del Col·legi d'Àrbitres.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* 1 2 3 4 «El hijo de Isaac Albéniz, primer tránsfuga Barça-Madrid». Diari Sport, 07-10-2013. [Consulta: 1r abril 2015].
# Sofia de Bar

Sofia (~1018 - 21 de juny de 1093) va ser comtessa de Bar i senyora de Mousson. Era filla de Frederic II, comte de Bar i duc d'Alta Lotaríngia i de Matilde de Suàbia.
A la mort del seu germà Frederic III, la seva tia Gisela de Suàbia, casada amb l'emperador germànic Conrad II, la va recollir junt amb la seva germana Beatriu. Sofia va heretar el comtat de Bar i la senyoria de Mousson, mentre que Conrad II donava el ducat de l'Alta Lotaríngia a un cosí, el duc de Baixa Lotaríngia Goteló I.
Es va casar el 1038 amb Lluís de Montbéliard (1019 -1073), comte de Montbéliard, d'Altkirch i de Ferrette i va tenir a:
* Thierry (1045 † 1105), comte de Montbéliard, de Bar i de Mousson.
* Brunó
* Lluís, citat el 1080
* Frederic (mort el 1092), marquès de Susa
* Sofia, casada amb Folmar, comte de Froburg
* Beatriu (mort el 1092), casada amb Bertold I de Zähringen (mort el 1078), duc de Caríntia
* Matilde, casada amb Hug de Dagsburg i Nordgau (mort el 1089)

## Fonts

* Sophie von Ober-Lothringen Gräfin von Sundgau-Pfirt Arxivat 2011-06-04 a Wayback Machine. (?)
# Tsushima (Nagasaki)

* Per a altres significats, vegeu «Illa de Tsushima».
Tsushima (対馬市, Tsushima-shi) és una ciutat de la prefectura de Nagasaki, al Japó.
El febrer de 2016 tenia una població estimada de 32.409 habitants. Té una àrea total de 708,61 km².

## Geografia

Tsushima està situada al nord-oest de la prefectura de Nagasaki. La ciutat de Tsushima comprèn tot l'arxipèlag de Tsushima, que està està situat a l'estret de Tsushima del nord de Nagasaki, a l'oest de Kyushu.

## Història

L'actual ciutat de Tsushima fou establerta l'1 de març de 2004.

## Referències

* ↑ «対馬市オフィシャルホームページ» (en japonès). Ajuntament de Tushima, 01-02-2016. [Consulta: 18 març 2016].

## Enllaços externs

* Pàgina web de l'ajuntament de Tsushima (japonès)
# Sofia d'Hongria

Sofia (hongarès: Zsófia; c. 1135 - c. 1161) va ser una princesa hongaresa. Era la menor de les dues filles del rei Béla II d'Hongria. va estar promesa amb Enric, fill de Conrad III d'Alemanya. Va morir com a monja a l'Abadia d'Admont.

## Biografia

Sofia va néixer cap el 1135. Era filla del rei Béla II i d'Elena de Rascia. Va començar a aparèixer en textos narratius l'any 1139, quan el seu pare la va prometre amb Enric, el fill gran de Conrad III (1138–1152). Poc després, i com era tradició, Sofia va viatjar des del Regne d'Hongria fins al Sacre Imperi Romanogermànic, on presumiblement havia d'aprendre la llengua alemanya i els costums de la cort en preparació per al seu matrimoni. No obstant això, el seu compromís amb el jove Enric es va trencar.
El seu pare, Béla el Cec va morir el 1141, i la relació entre el seu successor, Géza II, i Conrad III es va anar tensant cada vegada més durant els anys següents. En un moment donat a mitjans de la dècada de 1140, Conrad fins i tot va donar suport breument a Boris Kalamanos, un candidat rival al tron hongarès. En aquest entorn carregat, els plans per al matrimoni entre Sofia i Henry es van abandonar. Tanmateix, Sofia encara es trobava al regne germànic, on havia estat vivint durant els darrers anys. Al cap d'un any es va convertir en monja a l'abadia d'Admont (avui a Àustria).
Segons la carta d'Herbord de Michelsberg escrita l'any 1159, Sofia ja residia al doble monestir d'Admont quan va acabar el seu compromís. Conrad III l'hi havia enviat immediatament després de sortir d'Hongria, perquè el rei germànic volia que es criés a l'abadia fins que Sofia i Enric tinguessin l'edat suficient per casar-se. Quan va quedar clar que el seu matrimoni mai no tindria lloc, el seu germà Géza II va enviar missatgers a Admont per portar-la de tornada a Hongria. No obstant això, Sofia no va voler marxar, insistint en canvi que volia romandre al monestir com a monja. Aleshores Géza va considerar conduir un exèrcit fins a Àustria per recuperar-la per la força. Més tard, però, va decidir enviar una missió diplomàtica per negociar el seu retorn. L'abat d'Admont va donar a Sofia l'opció de quedar-se o marxar. Una vegada més, va afirmar el seu desig de convertir-se en monja, i Géza II finalment li vae permetre finalment dquedar-s'hi.
La princesa Sofia d'Hongria va morir al mateix convent després del 1161.

## Referències

* 1 2 Kristó i Makk, 1996, p. 177, apèndix 3.
* 1 2 3 «Zsófia hercegnő» (en hongarès). Magyar Elektronikus Könivtár. [Consulta: 28 març 2024].
* 1 2 Lyon, 2012, p. 58.
* ↑ Lyon, 2012, p. 59.

## Bibliografia

* Lyon, Jonathan R. «The letters of Princess Sophia of Hungary, a nun at Admont». A: Writing Medieval Women's Lives (en anglès). Palgrave Macmillan, 2012, p. 51–68. ISBN 978-0-230-11455-5.
* Kristó, Gyula; Makk, Ferenc. Az Árpád-ház uralkodói (en hongarès). I.P.C. Könyvek, 1996. ISBN 963-7930-97-3.
* Makk, Ferenc. The Árpáds and the Comneni: Political Relations between Hungary and Byzantium in the 12th century (en anglès). Akadémiai Kiadó, 1989. ISBN 963-05-5268-X.
# Wa

Els wa són una minoria ètnica que viuen principalment a la zona coneguda com a estats Wa, que inclouen parts de l'estat Shan a Birmània i la part occidental de la prefectura de Pu'er al Yunnan, Xina, on també són una nacionalitat reconeguda.

## Història

L'origen del poble wa és molt antic però manquen dades històriques. L'època colonial, quan Birmània era sota domini britànic, va afectar molt poc aquest poble i la frontera entre la Xina i Birmània es va deixar sense definir per molt de temps. En general, els costums tradicionals dels wa, així com llur forma de viure, eren molt similars a les dels naga que vivien més al nord-oest.
Quan, als anys seixanta, el Partit Comunista de Birmània es va establir al nord-est del país, molts joves wa i kokang van ingressar a les seves files. El quarter general de l'exèrcit comunista es va establir a Bago Yoma, a la regió wa el 1973. Als anys vuitanta, els kokang es van escindir del Partit Comunista, que va quedar format principalment pels wa. El quarter general es va establir a Panhsan. El Comitè central va enviar Seo Thein per organitzar els wa com a tropes de xoc, però els líders wa U Kyauk Nyi Lai i Pauk Yu Chan, aliats amb altres elements wa del partit (amb la mediació dels exmembres kokangs U Phong Kyar Shin i U Phong Kyar Phoo), van provocar un trencament, i el 17 d'abril del 1989 els wa van ocupar la base del partit comunista a Panhsan (o Pansai).
El president del partit comunista, Ba Thein Tin, els principals dirigents i les seves famílies, van fugir a la Xina. Llavors, els wa van constituir el grup Solidaritat de les Nacionalitats de Myanmar i el Partit de la Unitat (després anomenat Partit Unit de l'Estat Wa), que va adoptar la bandera de l'antiga Organització Nacional Wa. Es va negociar amb el govern (Tatmadaw) i es va acordar la pau. El 9 de maig del 1989, gairebé deu mil soldats van quedar aquarterats i l'organització wa fou legalitzada. Es va crear la regió especial número dos de l'estat Shan, i es va enviar ajuda del govern a la zona per a projectes de desenvolupament. L'acord final fou signat a Lashio el novembre del 1989. Des de llavors, els wa controlen el tràfic de droga en l'anomenat triangle d'or, especialment des que el 1996 va desaparèixer l'exèrcit Mung Tai del general Khun Sa. El partit dirigent reclama l'establiment d'un estat wa separat de l'estat Shan.
El 1962, es va constituir l'Organització Nacional Wa, i adoptà una bandera que avui és, de fet, la bandera nacional wa.

## Vegeu també

* estats Wa

## Referències

* ↑ M. Fiskesjo, On the Ethnoarchaeology of Fortified Settlements in the Northern part of Mainland Southeast Asia
Viccionari
# Vsèvolod Nestaiko

Vsèvolod Zinovíiovitx Nestaiko (en ucraïnès, Всеволод Зіновійович Нестайко; 30 de gener de 1930 – 16 d'agost de 2014) va ser un escriptor ucraïnès de literatura infantil.3 Se'l considera l'escriptor de literatura infantil més famós i estimat d'Ucraïna.
Durant la Primera Guerra Mundial els pares de Nestaiko estaven en costats oposats. El seu pare va ser un fuseller de Sich (l'exèrcit austrohongarès) i posteriorment membre de l'exèrcit ucraïnès de Galitzia; la seva mare era una mestra de literatura russa i infermera en l'exèrcit imperial rus. El 1933 el seu pare va morir a mans de la policia secreta, la NKVD. Per escapar de la fam a Holodomor, Nestayko i la seva mare es van traslladar a Kíiv, a casa de la seva germana.
El 1947 va començar els seus estudis i el 1952 Nestayko es va graduar a la Facultat de Filologia de la Universitat Nacional Taràs Xevtxenko de Kiiv. Després va treballar al setmanaris Dnipro, Periwinkle i Youth. Des 1956-1987 Nestayko va ser l'editor a càrrec del setmanari de literatura infantil Rainbow. El seu primer llibre publicat fou Shurka&Shurko el 1956. Des de llavors fins a la seva mort va arribar a publicar prop de 30 històries, contes de fades, novel·les i obres de teatre. Els seus llibres han estat traduïts a vint idiomes, com anglès, alemany, francès, castellà, rus, àrab, bengalí, hongarès, romanès, búlgar i eslovac. L'adaptació de la seva obra Toreadors from Vasyukivka va guanyar el GranPrix al Festival Internacional de Múnic el 1968, i el premi més important a Sydney el 1969. L'adaptació de The Fraud ”F” va ser distingida al Festival Cinematogràfic de la Unió Soviètica a Kiev el 1984 i en el Festival Cinematogràfic a Gàbrovo, a Bulgària, el 1985. Les obres de Nestayko han estat incloses dins el currículum escolar a Ucraïna.
El 2010 el president ucraïnès Víktor Iúsxenko el va premiar amb la Орден князя Ярослава Мудрого (Ordre del Príncep Iaroslav el Savi, la cinquena classe).

## Referències

* 1 2 (ucraïnès) Died Ukrainian children's writer Vsevolod Nestayko - media, Korrespondent (17 d'agost de 2014)
* 1 2 (ucraïnès) He died a famous children's writer Vsevolod Nestayko , Dyvys.info (16 agost 2014)
* 1 2 3 4 Vsevolod Nestayko (30.01.1930), The publishing house of Ivan Malkovych A-BA-BA-HA-LA-MA-HA
* 1 2 3 4 5 6 (ucraïnès) DIED Vsevolod Nestayko, Ukraïnska Pravda (17 agost 2014)
* ↑ Error: hi ha títol o url, però calen tots dos paràmetres.«» (en rus), 25-01-2010. [Consulta: 10 maig 2015].
# Artèria poplítia

L' artèria poplítia (TA: artèria poplítia ) és una artèria que s'origina com a prolongació de l'artèria femoral.

## Branques

Emet les següents branques:
Branques col·laterals:
* Artèries bessones externa i interna.
* Artèria articular superior interna del genoll.
* Artèria articular superior externa del genoll.
* Artèria articular mitjana del genoll.
* Artèria articular inferior interna del genoll.
* Artèria articular inferior externa del genoll.
Branques terminals:
* Artèria tibial anterior.
* Tronc tibioperoneu.

## Distribució

Es distribueix cap al genoll i el panxell.

## Referències

* 1 2 3 4 Diccionari enciclopèdic Il·lustrat de Medicina Dorland . 1996. McGraw-Hill - Interamericana. Vol 1. ISBN 84-7615-983-8.

## Vegeu també

* Llista d'artèries del cos humà
# Ancora (álbum d'Il Divo)

Ancora és el tercer àlbum d'estudi del grup de crossover clàssic internacional Il Divo, format per quatre cantants de prestigi internacional (Carlos Marín, Sébastien Izambard, David Miller i Urs Bühler).
Va ser llançat en el Regne Unit i altres parts del món el 7 de novembre de 2005, excepte als Estats Units i Amèrica Llatina. Va ser llançat més endavant a Amèrica el 24 de gener de 2006.
Va debutar en el número u de Billboard 200 en la primera setmana del seu llançament als Estats Units. L'àlbum conté una cançó en espanyol, una cançó en italià, dues cançons en francès, dues cançons en anglès, i sis cançons en espanyol, excepte el tema extra.
Inclou el tema I Believe In You a duo amb Céline Dion, tema que també es va incloure en els àlbums Voices of the FIFA World Cup (2006) i On Ne Change Pas (2005) de Céline i que, per tant, existeixen dues versions publicades de la mateixa cançó i amb la diferència que l'estrofa "Algún día te encontraré" és cantada per un membre diferent de Il Divo en cada àlbum: en On Ne Change Pas, l'estrofa és cantada per Urs, i en l'àlbum de Ancora és cantat per Carlos. Existeixen també una tercera versió oficial registrada, amb la cançó interpretada íntegrament en anglès, però no s'ha publicat. En els seus concerts, David Miller va interpretar les parts de la cançó de Dion. Gairebé tres anys després del llançament del single, va aconseguir el vuitè lloc en la llista de singles portuguesa segons la revista Billboard. El fet que Il Divo interpretés una cançó amb Celine, fou fortament criticat, ja que James Christopher Mónger, mànager d'Allmusic, va escriure "Ells adulen a Celine Dion - quan ella amb prou feines pot contenir la seva pròpia veu. Ancora inclou també el tema en llatí Ave Maria basat en el tema compost per Schubert: en espanyol Heroe, Isabel, Si tu me amas, Hasta mi final, Solo otra vez i En Aranjuez con tu amor; en anglès O Holy Night; en italià Senza Catene i una versió del tema en francès de la cantant canadenca Céline Dion Pour que tu m’aimes encore.
L'any 2005 amb el llançament del seu tercer àlbum Ancora, Il Divo va esdevenir el primer grup de crossover clàssic en la història a assolir el primer lloc en la llista de Billboard Top 200 nord-americana. "Ancora", en italià significa ‘De Nou’ o 'una altra vegada’ o Ancora segons el Diccionari de la llengua espanyola.

## Personal

* Carlos Marín, espanyol.
* Sébastien Izambard, francès.
* David Miller, nord-americà.
* Urs Bühler, suís.

## Posició en les llistes

| País | Certificació | Posició |
| Austràlia | Triple Platí | #1 |
| Espanya | Triple Platí | #1 |
| Regne Unit | Triple Platí | #1 |
| Portugal | Doble Platí | #1 |
| Finlàndia | Platí | #1 |
| Hongria | Platí | #1 |
| Mèxic | Platí | #1 |
| Suècia | Platí | #1 |
| Sud-àfrica | Platí |
| Veneçuela | Platí |
| Argentina | Or |
| Estats Units | Or | #1 |
| Canadà | | #1 |
| Colòmbia | Platí | #1 |
| Hong Kong | | #1 |
| Nova Zelanda | | #1 |
| Eslovènia | | #1 |
| Taiwan | | #1 |
| Països Baixos | | #2 |
| Suècia | | #4 |
| Alemanya | | #1 |

## Referències

* 1 2 3 «Review by Rob Theakston I Believe in You».
Viccionari
# Somni americà

El somni americà o somni estatunidenc és una de les idees que guien la cultura i societat dels Estats Units a nivell nacional. Més concretament, el somni americà sol referir-se als ideals que garanteixen l'oportunitat de prosperar i tindre èxit per a aconseguir una mobilitat social cap amunt. Aquests ideals solen ser la democràcia, els drets civils, la llibertat, la igualtat i l'oportunitat.
L'historiador James Truslow Adams va definir el somni americà en 1931 d'aquesta manera: "La vida hauria de ser millor i més rica i plena per a totes les persones, amb una oportunitat per a tothom segons la seua habilitat o el seu treball, independentment de la seua classe social o les circumstàncies de les quals prové."

## Història

La definició genèrica del terme apareix en un llibre d'història de James Truslow Adams titulat American Epics (L'èpica nord-americà, de 1931). No obstant això, el concepte de somni americà es retrotreu al segle xvi. Tant en el XVI com al XVII, pioners anglesos van intentar persuadir els ciutadans del seu país per anar a les colònies britàniques als Estats Units; seu llenguatge i promeses sobre aquestes colònies van acabar creant tres persistents mites separats però alhora interrelacionats:
1. Estats Units com una terra d'abundància.
2. Estats Units com a terra d'oportunitats.
3. Estats Units com a terra de la destinació.

## La ideologia nord-americana

Deixant de banda la concepció individual del somni nord-americà, totes les versions creuen en l'oportunitat per obtenir algun èxit quantitatiu o qualitatiu. Així, per a un millor enteniment de què suposa aquest concepte, el més profitós seria definir les formes en que pot obtenir l'èxit. En el seu llibre "Enfrontar al somni nord-americà: raça, classe i l'ànima de la nació", Jennifer Hochschild assenyala que les definicions d'èxit impliquen "quantitat" i "contingut". Ella estableix tres categories que tenen importants conseqüències normatives i en el comportament:
1. Èxit absolut. Algun objectiu important que supera amb molt la posició en la qual un va començar.
2. Èxit competitiu. Requereix una victòria sobre algú més. "El meu èxit comporta el teu fracàs".
3. Èxit relatiu. En termes comparatius: millor que un veí, que una altra classe social, que un personatge fictici, etc.

## Referències

* Cullen, Jim. The American dream: a short history of an idea that shaped a nation , Oxford University Press US, 2004. ISBN 0195173252
* Johnson, Heather Beth. The American dream and the power of wealth: Choosing schools and inheriting inequality in the land of opportunity , CRC Press, 2006. ISBN 0415952395
# Tsuruhime

    En aquest nom japonès, el cognom és Ōhōri.
Tsuruhime (鶴姫) o Ōhōri Tsuruhime (大祝鶴姫, 1526–1543) fou una guerrera samurai (Onna-bugeisha) del període Sengoku. Era filla d'un sacerdot del Santuari Ōyamazumi a l'illa de Ōmishima, a la província de Iyo, i va anar a la batalla diverses ocasions moguda per la inspiració divina. Això, juntament amb les habilitats marcials que demostrà, han fet que se la compari amb Joana d'Arc. No se l'ha de confondre amb Ueno Tsuruhime qui, tres dècades més tard, lideraria la càrrega suïcida, juntament amb el seu cos de trenta-quatre guerreres, contra l'exèrcit del clan Mōri al castell Tsuneyama.

## Vida

Tsuruhime nasqué en 1526. En aquells moments l'illa es tobava amenaçada pel creixent poder de Ōuchi Yoshitaka de Yamaguchi, a la part continental de Honshu, i els conflictes van tenir lloc entre els Ōuchi i el Clan Kōno (河野) a Shikoku, sota la jurisdicció del qual es trobava el santuari. Els dos germans grans de Tsuruhime van morir a causa d'aquestes disputes i, quan Tsuruhime tenia 15 anys, el seu pare va morir de malaltia, per la qual cosa va heretar el càrrec de sacerdotessa i la custòdia del santuari. S'havia entrenat des de la infància en les arts marcials i, quan el clan Ōuchi van fer mobilitzar-se per envair Ōmishima, es va fer càrrec de la resistència militar. Fou ella qui dirigí l'exèrcit a la batalla i, quan els samurais d'Ōuchi van atacar l'illa el 1541, els va fer retrocedir de nou al mar obert.
Quatre mesos després els invasors van tornar i, aprofitant que el general Ōuchi, Ohara Takakoto, estava entretingut en la nau insígnia, Tsuruhime llançà un atac sorpresa. Al principi es va burlar del seu atreviment, però Tsuruhime aviat el va superar. El diluvi de hōrokubiya (焙 烙 火 矢; bombes esfèriques explosives) que llançaren els aliats de Tsuruhime destruí molts vaixells i la flota Ōuchi s'hagué de retirar. Dos anys després, als 17 anys, tornava a actuar contra un atac dels Ōuchi, però quan el seu promès va morir durant el combat, es va suïcidar asfixiant-se. Les seves darreres paraules van ser:
   "Amb l'oceà de Mishima com a testimoni, el meu amor estarà gravat amb el meu nom."
La seva mort, essent tan jove, es veié envoltada d'un halo romàntic des del primer moment que la feu famosa, però no hi ha registres que suggereixin que va passar d'aquesta manera. Es diu que es conserva la seva armadura al santuari Ōyamazumi. També s'ha de saber que segons la poesia èpica i el folklore local, la seva ànima encara protegeix l'illa dels atacs i de qualsevol mal.

## Referències

* ↑ «鶴姫伝説：坊っちゃん劇場 - BOTCHAN THEATER».
* ↑ Toler, Pamela D. Women Warriors: An Unexpected History (en anglès). Beacon Press, 26-02-2019. ISBN 9780807064320.
* ↑ Turnbull, Stephen. Samurai Women 1184-1877. Osprey Publishing, 2010, p. 38. ISBN 1846039517.

## Vegeu també

* Onna-bugeisha