OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Nou Estadi Municipal de Cornellà de Llobregat

El Nou Estadi Municipal de Cornellà és un camp de futbol de la vila de Cornellà, al Baix Llobregat.
Projectat el mes de juliol de l'any 2009, amb un pressupost d'obra de set milions i mig d'euros, fou bastit i inaugurat per la Unió Esportiva Cornellà el setembre de 2012 i compta amb una capacitat per 1.500 espectadors, tots asseguts a la grada est. A més, les instal·lacions també compten amb un camp de futbol 7 i un de futbol quatre, tots tres de gespa artificial. El camp se situa a tocar de l'Estadi de Cornellà-El Prat. A les parets del camp s'hi troben fotos del Camp Municipal de la Via Fèrrea, antiga llar del Cornellà, i la sala d'actes porta el nom de Jordi Alba.
L'estadi no disposa de gespa natural i una il·luminació artificial de 600 luxes que han de permetre la retransmissió televisiva, requisits per a poder jugar en Primera Federació, i el 2022, quan la Unió Esportiva Cornellà va ascendir, va haver de jugar al Stage Front Stadium, la Ciutat Esportiva Dani Jarque i finalment a l'Estadi Municipal de Palamós - Costa Brava.

## Referències

* ↑ «El Cornellà podria estrenar nou camp al 2012». Ara, 03-02-2011. [Consulta: 8 novembre 2023].
* ↑ «La UE Cornellà estrena casa y se despide de la Vía Férrea». Sport, 26-06-2012 [Consulta: 25 setembre 2019].
* ↑ «Estadi». UECornella.cat. [Consulta: 25 setembre 2019].
* ↑ Bernad Suelves, Marc. «El Cornellà 'rescató' a Jordi Alba y su adiós al club fue de récord» (en castellà). As, 20-01-2021. [Consulta: 8 novembre 2023].
* ↑ «La Unió Esportiva Cornellà jugará en el campo del Espanyol» (en castellà). Vilapress, 12-08-2022. [Consulta: 8 novembre 2023].
* ↑ «La llunyania del Nou Municipal de Cornellà» (en castellà). L'Esportiu, 30-08-2023. [Consulta: 8 novembre 2023].
# Mixco Viejo

Mixco Viejo, també conegut com a Jilotepeque Viejo, és un jaciment arqueològic situat al nord-est del departament de Chimaltenango, Guatemala. És en un turó que domina la confluència dels rius Pixcayá i Motagua en el municipi de San Martín Jilotepeque.
La ciutat fou construïda a inicis del s. XII al cim d'un turó envoltat de barrancs. Se suposa que Mixco era la capital del Regne poqomam i que es deia originàriament Saqik'ajol Nimakaqapek. Al voltant del 1470 fou conquistat pel poble kaqtxikel i li canviaren el nom a Jilotep'ek (Jilotepeque). Sembla que arribà a tenir un població de 10.000 habitants a inicis del s. XVI. Mixco Viejo fou conquistat i arrasat per les tropes de l'espanyol Pedro de Alvarado al 1525, després d'un setge de més de tres mesos.
Les ruïnes se'n divideixen en 15 grups amb almenys 120 estructures majors, que inclouen temples, palaus i dues pistes de joc de pilota.
Entre 1954 i 1967 s'hi feren excavacions arqueològiques sota la direcció de l'arqueòleg Henri Lehmann, del Musée de l'Humanité de París. Després se'n reconstruïren alguns temples i piràmides.
El lloc és obert al turisme i té un petit museu.

## Referències

* ↑ La ciutat maia de Mixco Viejo.
    Lehmann, Henri; Andrew McIntyre y Edwin Kuh. Guide to the Ruins of Mixco Viejo. Guatemala: Piedra Santa.

## Enllaços externs

* Mixco Viejo.
# John Brockman

John Brockman (Boston, Estats Units, 1941) és un empresari cultural amb una àmplia trajectòria en el camp de l'art, la ciència, els llibres, el programari i Internet. El 1960 va establir les bases dels «entorns cinètics intermèdia» aplicables a l'art, el teatre i els negocis, mentre assessorava General Electric, Columbia Pictures, el Pentàgon, la Casa Blanca… El 1973 va crear la seva pròpia agència literària i de software. És fundador d'Edge Foundation i editor d’Edge, pàgina web aclamada en què els pensadors més destacats, líders del que ell anomena «Tercera Cultura», analitzen la ciència més avantguardista. És autor i editor de diversos llibres, entre ells: La tercera cultura (1995); The greatest inventions of the past 2000 years (2000); Los próximos cincuenta años (2002) i The new humanists (2003). Té el privilegi d'haver aparegut a la primera pàgina del Science Times (1997) i de l'Arts & Leisure (1966), tots dos suplements del New York Times.

## Referències

* ↑ Pàgina oficial de Edge Foundation

## Enllaços externs

* Edge
* Entrevista a The Guardian Arxivat 2008-05-11 a Wayback Machine.
# Grupo Zeta

El Grupo Zeta és un grup de comunicació amb seu a Barcelona i fundat el 1976 per Antonio Asensio Pizarro. Entre 2009 i 2019 el va presidir Antonio Asensio Mosbah. Des de 2015 fins 2019 Agustín Cordón fou el conseller delegat. El 2019 el va comprar el grup Prensa Ibérica.

## Història

El març de 2009 va signar un crèdit sindicat de 245 milions d'euros amb 24 entitats financeres. Per això, va tancar revistes com Tiempo, Interviú o Primera Línea, i va reduir la plantilla d'El Periódico i de Sport. L'abril de 2019 Grupo Zeta va ser comprat pel grup Prensa Ibérica. D'aquesta manera, el comprador va assumir 30 milions d'euros del deute del Grupo Zeta. L'abril de 2020 es va anunciar que el grup Prensa Ibérica-Zeta va presentar ERTOs en diverses capçaleres como ara El Periódico de Catalunya.

## Empreses del grup
### Diaris

* Ciudad de Alcoy
* El Periòdic d'Andorra
* El Periódico de Catalunya
* El Periódico Mediterráneo
* Sport
* Diario Córdoba
* El Periódico de Aragón
* El Periódico de Extremadura
* La Crónica de Badajoz
* La Crónica de Plasencia
* Diario Equipo, actualment no s'edita

### Revistes

* Aqua
* Autohebdo Sport
* Cuore
* Cuorestilo
* Digital Camera
* Interviú
* Man
* PlayStation Revista Oficial
* Primera Línea
* Sigma
* Super Auto
* Super Juegos Xtreme
* Tiempo
* Todo Rallyes
* Viajar
* Windows Revista Oficial
* Woman
* You

### Portals d'internet

* RedAragon
* Redextremadura

### Altres empreses

* Ediciones B
* Zeta Bolsillo
* Zeta Multimedia
* Zeta Digital
* Zeta Gestión de Medios
* Zeta Audiovisual
* Gráficas de Prensa Diaria
* ISO, màrqueting de clubs esportius
* General Risk
* On Pictures
* ZetaGames
* Zoom Ediciones

## Referències

* ↑ «Agustí Cordón deixa la Fira de Barcelona i fitxa pel Grupo Zeta». Ara, 06-10-2015.
* ↑ «Els diaris són dels bancs...». Cafè amb llet, 1, p. 2.
* 1 2 3 Gutiérrez, Àlex «Prensa Ibérica firma la compra del Grup Zeta». Ara [Barcelona], 19-04-2019, p. 50.
* ↑ «Prensa Ibérica, editor d' 'El Periódico', presenta un ERTO de fins al 50% durant tres mesos». Ara, 07-04-2020.

## Enllaços externs

* Grupo Zeta - Lloc web oficial
# Juan Armando Benavídez Rodríguez

Juan Armando Benavídez Rodríguez (Tucumán, 20 de setembre de 1927 - Màlaga, 31 de juliol de 2005) fou un futbolista argentí de la dècada de 1950.
S'inicià al CA Tucumán, club de la seva regió natal, i el 1946 defensà els colors d'Estudiantes de La Plata. Entre 1947 i 1950 fou fitxat pel club de Rosario Newell's Old Boys. Però on més destacà fou a San Lorenzo de Almagro, on jugà entre 1951 i 1955. En total disputà 131 partits i marcà 69 gols. Fou golejador del campionat de 1953 amb 22 gols. Durant aquesta etapa fou un cop internacional amb la selecció argentina, l'any 1951.
El 1955 va ser contractat per l'Atlètic de Madrid, club que el presentà davant l'afició con el nou Di Stefano. Fou presentat en un partit davant el Botafogo brasiler, on jugaven homes com Didí, Juvenal, Danilo, Nilton Santos i un jove Garrincha. El partit es disputà el 19 de maig de 1955. Benavídez, baix de forma, feu un mal partit i fou substituït al descans, davant les crítiques del públic. Benavídez retornà els diners cobrats i retornà a Buenos Aires. Finalment fitxà pel RCD Espanyol, on tot i ser veterà, 28 anys, jugà durant tres temporades a un bon nivell. Els dos anys següents els jugà al Granada CF i els darrers els jugà al CD Málaga, on es retirà del futbol.

## Referències

* ↑ Closa, Antoni; Jaume Rius. Selecció Catalana de Fútbol: nou dècades d'història. Editorial Jaume Rius, 1999. ISBN 8492294434.
* ↑ «Atlético Tucumán. Más de 100 años de gloria». CA Tucumán. Arxivat de l'original el 2013-02-21. [Consulta: 20 gener 2013].
* ↑ «JUAN ARMANDO BENAVIDEZ». bdfa.com.ar. [Consulta: 20 gener 2013].
* ↑ Juan Armando Benavídez Rodríguez a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ «El caso Benavídez». Mundo Deportivo, 25-02-2005.
* ↑ Juan Armando Benavídez Rodríguez a BDFutbol

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# I Premis Días de Cine

Els I Premis Días de Cine foren atorgats pel programa de televisió Días de cine el 22 de gener de 2014. Els premis no tenen assignació econòmica, però no descarten «tenir-la en un futur». Foren atorgats sis premis: millor pel·lícula, millor actor i millor actriu espanyol i estranger. L'entrega es va fer a la Cineteca del Matadero Madrid presidida per Gerardo Sánchez, presentador del programa.

## Premiats

| Categoria | Premiat | Labor premiada |
| Millor pel·lícula espanyola | Todas las mujeres | Mariano Barroso |
| Millor pel·lícula estrangera | Searching for Sugar Man | Malik Bendjelloul |
| Millor actriu espanyola | Marian Álvarez | La herida |
| Millor actriu estrangera | Emmanuelle Riva | Amor |
| Millor actor espanyol | Eduard Fernández | Todas las mujeres |
| Millor actor estranger | Matthew McConaughey | Mud |

## Referències

* ↑ Marian Álvarez y Eduard Fernández, galardonados en los Premios Días de Cine, bekia.es, 22 de gener de 2014
* ↑ "Todas las mujeres", de Mariano Barroso, mejor película para "Días de Cine", El Economista, 22 de gener de 2014
* ↑ Días de Cine celebra en CINETECA la 1ª edición sus premios a lo mejor del año, cinetecamadrid.com

## Vegeu també

* Fotogramas de Plata 2013
* XIX Premis Cinematogràfics José María Forqué

## Enllaços externs

* Días de cine: Premio Días de cine 2013, rtve.es
# Nou Consell General d'Andorra

El nou Consell General és un edifici d'Andorra la Vella, seu parlamentària del Consell General d'Andorra que substitueix la seu històrica de la Casa de la Vall. Està situat al costat de l'antic parlament i a prop de l'edifici administratiu del Govern d'Andorra. Acull totes les sessions del legislatiu andorrà, llevat de les tradicionals (la sessió constitutiva i la de Sant Tomàs, el 21 de desembre), que se celebren a la Casa de la Vall.

## Història

El 1996, durant la primera legislatura constitucional, es va crear una comissió per a projectar una nova seu per al Consell General; la Casa de la Vall s'havia quedat petita, i part dels serveis parlamentaris, com la Sindicatura, els grups parlamentaris i les comissions s'havien desplaçat a un edifici proper, la Casa del Benefici, que s'enderrocaria el 2017. El 2001 el Consell, el Comú d'Andorra la Vella i el govern signaven un conveni per a impulsar la construcció de l'edifici. El 2004 es va adjudicar la primera fase, d'excavació del terreny, per 3,7 milions d'euros; el 2007 la segona fase, de construcció d'estructures generals, per 6,4 milions d'euros, i el 2008 la tercera fase, d'arquitectura i instal·lacions per 17 milions d'euros. Finalment les obres van costar uns 26 milions d'euros, un milió menys del previst. La seu va començar a funcionar el març del 2011, i els coprínceps François Hollande i Joan-Enric Vives van inaugurar-la oficialment el 2014.

## Descripció

L'edifici té una superfície de 16.000 metres quadrats i fa 30 metres d'altura, unes dimensions pensades per a acollir el màxim de 42 consellers que preveu la Constitució. Per a construir-lo va caldre exteure 40.000 metres cúbics de roca, i es va urbanitzar una plaça de 1.300 metres quadrats. L'edifici té dues parts. A través de l'entrada de la plaça s'accedeix a les dues plantes on hi ha els despatxos del síndic i el subsíndic, el secretari general i les dependències administratives i del gabinet jurídic. Per sota de la plaça s'hi ubica l'hemicicle, les dependències dels grups parlamentaris, les sales de comissions i de premsa i serveis com la biblioteca; també hi ha 65 places d'aparcament.
L'edifici del Consell és també la seu de tres organismes que en depenen: l'Agència de Protecció de Dades, el Raonador del Ciutadà i el Tribunal de Comptes, accessibles per una entrada independent a la planta baixa, per la plaça adjacent al carrer Prat de la Creu.

## Referències

* ↑ «Enderrocar la Casa del Benefici costarà 173.500 euros». Diari d'Andorra, 02-11-2016 [Consulta: 29 agost 2019].
* ↑ «La nova seu del Consell General estarà enllestida el 15 de desembre». El Periòdic d'Andorra, 31-10-2010 [Consulta: 29 agost 2019].
* 1 2 «El síndic obre el nou Consell 15 anys després d'iniciar el procés». El Periòdic d'Andorra, 11-03-2011 [Consulta: 29 agost 2019].
* ↑ «Els Coprínceps inauguren el Consell General». Andorra Difusió, 12-06-2014 [Consulta: 29 agost 2019].
* ↑ «Projectes d'Arquitectura: Nova Seu del Consell General». Engitec. [Consulta: 29 agost 2019].
# Molibdè natiu

El molibdè natiu és un mineral de la classe dels elements natius.

## Característiques

El molibdè natiu és l'ocurrència natural del molibdè, de fórmula química Mo, publicada sense l'aprovació de l'IMA. Cristal·litza en el sistema isomètric. És una espècie dimorfa de l'hexamolibdè.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, el molibdè pertany a «01.AE: Metalls i aliatges de metalls, família ferro-crom» juntament amb els següents minerals: vanadi, crom, ferro, kamacita, tungstè, taenita, tetrataenita, antitaenita, cromferur, fercromur, wairauïta, awaruïta, jedwabita i manganès.

## Formació i jaciments

Se n'ha trobat molibdè natiu a les pegmatites de Calcaling (Mukinbudin, Austràlia), a Christie (Ontario, Canadà), a Okamuvia (Namíbia), al volcà Koryakskii (Rússia) i a tres indrets de la Lluna: Mare Fecunditatis, Mare Crisium i Terra Apollonius (Apollonius highlands).

## Referències

* ↑ «Molybdenum» (en anglès). Mindat. [Consulta: 8 gener 2016].
* ↑ «Hexamolybdenum» (en anglès). Mindat. [Consulta: 8 gener 2016].

## Enllaços externs

* Molibdè trobat al Mare Crisium, a la Lluna
# Grupo de los 8

El Grupo de los 8 (Grup dels 8) va ser la denominació periodística d'una facció de diputats que es va allunyar del Partit Justicialista argentí al desembre de 1989 per formar un bloc parlamentari independent dins del Congrés Nacional el gener de 1990.
Les principals raons de la ruptura van ser els indults presidencials a caps militars condemnats per les seves accions criminals durant l'última dictadura militar i a oficials «carapintadas», l'anomenat gir al conservadorisme social i el liberalisme econòmic que va experimentar el govern de Carlos Menem amb la incorporació d'Álvaro Alsogaray, les privatitzacions d'empreses públiques de l'Estat, la relegació de la qüestió social i els escàndols de corrupció. Els advertiments del bloc de diputats menemistes van ser «menjaran anxoves al desert».
Els integrants del grup van ser: Germán Abdala, Darío Alessandro, Carlos «Chacho» Álvarez, Luis Brunati, Joan Pau Cafiero, Franco Caviglia, Moisès Fontela i José «Conde» Ramos.

## Referències

* 1 2 Jozami, Eduardo. Final sin gloria: un balance del Frepaso y de la Alianza (en castellà), 2004.
* ↑ Tagliaferro, Eduardo «El sueño de un Senado K» (en castellà). Página/12, 26-10-2005.
* ↑ Bonnet, Alberto. «Las huellas del Centauro; un segundo planteo del problema». A: La hegemonía menemista: el neoconservadurismo en Argentina, 1989-2001 (en castellà), 2007.

## Vegeu també

* Història de l'Argentina entre 1983 i 2003
* Llei de Reforma de l'estat
* Privatització ferroviària a l'Argentina
# Juan Ortuoste

Juan Marino Ortuoste Blanco (Bilbao, 1948 -) és un guionista, director y productor de cinema basc.

## Biografia

Després de realitzar diversos curtmetratges als anys setanta, va crear amb Javier Rebollo la productora Lan Zinema, S.L.. El 1981 va estrenar el seu primer llargmetratge. Des de llavors, ha treballat principalment com a productor.
Juntament amb Javier Rebollo, va organitzar el Cine Club Universitari (1969). Ha publicat diversos curtmetratges, la majoria codirigits per J. Rebollo, entre ells: Necrosis (1970), Andrés Nagel (1974), Gure etxea (1976), Salitre (1978), Topaketak (1980), El ojo de la tormenta (1983), Camino de hierro y agua (1984). Ha comissariat diversos documentals sobre Bilbao. Fins i tot en els darrers anys, com a productor, director i membre de diversos comitès i associacions, sempre s'ha relacionat amb el cinema. Ha estat responsable de tres llargmetratges: Golfo de Vizcaya de Javier Rebollo (1985), No me compliques la vida (1990) d'Ernesto del Río i Hotel y domicilio (1995). Com a director, la seva filmografia està formada per tres llargmetratges: Siete calles, codirigit amb Javier Rebollo el 1981, El mar es azul el 1989 i Entre todas las mujeres el 1997.

## Filmografia
### Productor

* Sex Crazy (2006)
* Marujas asesinas (2001)
* Calor... y celos (1996)
* Hotel y domicilio (1995)
* No me compliques la vida (1991)
* Golfo de Vizcaya (1985)

### Director

* Entre todas las mujeres (1998)
* El mar es azul (1989)
* Siete calles (1981)
* Carmen 3.G. (curtmetratge, 1979)
* Brindis en la huerta (curtmetratge, 1979)

## Referències

* ↑ Euskadiko Filmategia. «Juan Ortuoste». Arxivat de l'original el 2020-10-31. [Consulta: 30 octubre 2020].
* ↑ Juan Ortuoste a Auñamendi Eusko Entziklopedia
* ↑ La historia de un perdedor, El País, 1 de juliol de 1998
# Juan Arango

Juan Arango és el nom dels següents personatges:
* Juan Esteban Arango Carvajal (Medellín, 1986), ciclista colombià
* Juan Fernando Arango Sáenz (Maracay, 1980), futbolista veneçolà
# Ian Chapman

Ian Chapman (Bendigo, Victòria, 21 de desembre de 1939) va ser un ciclista australià. Es va especialitzar en el ciclisme en pista. Va participar en els Jocs Olímpics de Roma de 1960.

## Palmarès

* 1965
** 1r als Sis dies de Launceston (amb Barry Waddell)

## Enllaços externs

* Palmarès a sitiodeciclismo.net
* Palmarès a cyclebase.nl
* Palmarès a museociclismo.it
# Llista de gèneres d'anime i manga

L'anime i el manga consten d'una variada quantitat de gèneres. En general, s'acostumen a dividir de dues maneres: pel tipus de públic i per gèneres.

## Tipus de públic

En aquest apartat tenim quatre subcategories:
* Shojo (noies)
* Shonen (nois)
* Seinen (homes)
* Josei (dones)
Cal esmentar que d'aquests termes, els dos més emprats són el shōjo i el shōnen. No obstant això, si no es diu el contrari, s'acostuma a assumir que parlem d'un shōnen. En el cas del seinen i el josei, existeixen, però s'hi inclouen poc manganime.

## Gèneres

* Shonen (per a nois)
* Shojo (per a noies)
* Kodomo (genèricament, còmics per nens i nenes de fins a 10 o 12 anys)
* Maho shojo (shōjo on la protagonista acostuma a ser una maga)
* Girls' Horror (històries shojo, per públic femení, que incorporen elements de cinema gore, terror, misteri i fenòmens paranormals)
* Shonen (habitualment la protagonista té poders, és robòtica... i té l'objectiu de satisfer un jove adolescent. Normalment les trames són plenes d'erotisme i aventures.)
* Moe (noies boniques, romàntic)
* Mecha (robots gegants)
* Gakkuen (sèries ambientades a l'escola o l'institut)
* Progressive (treball intel·lectual / "pel·lícules d'art")
* Shonen-ai (romanç gai)
* Shojo-ai (romanç lèsbic)
* Hentai (eròtic) / Ecchi ("picant")
** Yaoi (gai)
** Yuri (lèsbic)
** Shota (nois joves)
** Lolicon ("complex lolita" / noies joves)

## Referències

* ↑ «shojo» (en anglès). www.merriam-webster.com. [Consulta: 28 agost 2022].
* ↑ Taylor, Will. «What is Shounen Anime Explained: Definition, Meaning, Examples» (en anglès). epicstream.com. [Consulta: 28 agost 2022].
* ↑ «seinen». CCMA. [Consulta: 28 agost 2022].
* ↑ «Conoce las 10 reglas del género Josei» (en castellà). Univision, 19-10-2015. [Consulta: 28 agost 2022].
# Noël Liétaer

Noël Liétaer (17 de novembre de 1908 - 21 de febrer de 1941) fou un futbolista francès.

## Selecció de França

Va formar part de l'equip francès a la Copa del Món de 1934.

## Referències

* ↑ (anglès) Fiche de Liétaer sur nationalfootballteams.com
* ↑ (anglès) Fiche de Liétaer sur worldfootball.net
* ↑ Noël Liétaer a worldfootball.net
# Molí de la Resclosa

El Molí de la Resclosa és una obra de Rupit i Pruit (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un antic molí que ha esdevingut ruïnes, se sap de la seva existència però gairebé no s'hi observen vestigis evidents, tan sols un mur de pedra, el que semblaria una canalització d'aigua, una mina d'aigua i la resclosa que hi ha a la riera que dona nom al molí, tot i que també se'l coneix com a molí vell de la Sala.
Molt pròxim al molí hi ha un pont romànic que també s'adjunta com a fotografia d'interès de la zona.

## Referències

* 1 2 «Molí de la Resclosa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 setembre 2017].
# Grigny

«Grigny» té aquests significats:
* Grigny (Essonne)
* Grigny (Pas de Calais)
* Grigny (Roine)
# Josep Lluís Berenguer Moreno

Josep Lluís Berenguer Moreno (Barcelona, 1940) és un compositor català. Berenguer va estudiar clarinet, flauta i composició a València amb Francisco Llácer Pla. El 1973 va fundar el grup Actum, amb el qual va posar en marxa el laboratori de música electroacústica, un dels pioners d'Espanya. Ha investigat sobre les noves grafies amb l'obra Còmic el 1975.

## Referències

* 1 2 Galbis López, Vicent. Història de la música catalana, valenciana i balear. Barcelona: Edicions 62, 2003, p. 85. ISBN 84-297-5283-8 [Consulta: 20 octubre 2015].
# Oriole Park at Camden Yards

L'Oriole Park at Camden Yards és un estadi de beisbol situat a la ciutat de Baltimore, Maryland, Estats Units. Actualment és l'estadi dels Baltimore Orioles de les Grans Lligues de Beisbol.
Es va construir l'Oriole Park at Camden Yards per substituir a l'antic Oriole Park, va ser dissenyat per la companyia HOK Sport, la construcció va començar el 1989 i va durar dos anys i tres quarts, el nou estadi seria anomenat com l'antic Oriole Park, no obstant això, el governador de Maryland pensava que seria millor anomenar a l'estadi Camden Yards, després d'un llarg debat es va decidir que l'estadi utilitzaria els dos noms anomenant-se Oriole Park at Camden Yards.
L'estadi es va inaugurar el 6 d'abril de 1992 amb un partit entre els Baltimore Orioles i els Cleveland Indians, aquest estadi ha inspirat la construcció de diversos estadis de beisbol dels Estats Units.

## Enllaços externs

* Oriole Park at Camden Yards - Lloc web oficial
# Mount Ivy

Mount Ivy és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Nova York. Segons el cens del 2000 tenia 6.536 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Mount Ivy tenia 6.536 habitants, 2.693 habitatges, i 1.728 famílies. La densitat de població era de 1.716,7 habitants per km².
Dels 2.693 habitatges en un 31% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 48,2% hi vivien parelles casades, en un 12,5% dones solteres, i en un 35,8% no eren unitats familiars. En el 29,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 6,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,42 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,04.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,5% tenia menys de 18 anys, un 7% entre 18 i 24, un 34,8% entre 25 i 44, un 26,1% de 45 a 60 i un 8,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 85,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 51.935 $ i la renda mediana per família de 61.968 $. Els homes tenien una renda mediana de 42.205 $ mentre que les dones 38.071 $. La renda per capita de la població era de 25.685 $. Entorn del 6,9% de les famílies i el 8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Mount Ivy». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Mount Ivy». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.