OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Manhasset

Manhasset és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Nova York. Segons el cens del 2000 tenia 8.362 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Manhasset tenia 8.362 habitants, 2.831 habitatges, i 2.185 famílies. La densitat de població era de 1.350,9 habitants per km².
Dels 2.831 habitatges en un 36,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 63,1% hi vivien parelles casades, en un 11,5% dones solteres, i en un 22,8% no eren unitats familiars. En el 20,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 10% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 6,81 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 5,73.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,2% tenia menys de 18 anys, un 5% entre 18 i 24, un 27,5% entre 25 i 44, un 24,2% de 45 a 60 i un 19% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 81,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 88.472 $ i la renda mediana per família de 104.601 $. Els homes tenien una renda mediana de 65.294 $ mentre que les dones 41.997 $. La renda per capita de la població era de 43.454 $. Entorn del 3,9% de les famílies i el 5,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Manhasset». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Manhasset». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# La Cantalera

La Cantalera és un indret a cavall dels termes municipals de Coll de Nargó (antic terme de Montanissell), de l'Alt Urgell i d'Abella de la Conca, al Pallars Jussà, en l'àmbit del poble de Bóixols.
Està situat al vessant sud-oriental de la Serra de Carreu, al sud-est del Grau de Queralt, damunt i al nord-oest de la casa de la Xosa.
Per la Cantalera discorre el termenal entre els termes municipals d'Abella de la Conca i de Coll de Nargó i, per tant, el límit comarcal de l'Alt Urgell i el Pallars Jussà.

## Etimologia

Joan Coromines explica que es tracta d'un topònim descriptiu, a partir d'una arrel prellatina (cant-), que dona el mot comú català cantal (pedra grossa).

## Referències

* ↑ Coromines 1995.

## Bibliografia

* COROMINES, Joan. "Cantal, Cantera i anàlegs". Dins Onomasticon Cataloniae. Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de parla catalana. II Bi-C. Barcelona: Curial Edicions Catalanaes i Caixa d'Estalvis i de Pensions de Barcelona "La Caixa", 1995. ISBN 84-7256-902-0.

## Enllaços externs

* La Cantalera en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Magda Sawon

Magda Sawon és una marxant d'art, galerista d'art contemporani i una figura del món de l'art propietària de la Galeria Postmasters de Nova York (amb el seu espòs Tamas Banovich), una galeria per a artistes contemporanis joves i establerts, especialment aquells que treballen en nous mitjans, en el barri de Tribeca de Nova York. La galeria és considerada una de les "galeries experimentals líders" a la ciutat.

## Trajectòria

Nascuda el 1955, Magdalena Sawon va arribar a Manhattan des de Polònia en 1981, després d'haver estudiat història de l'art a Varsòvia, especialitzant-se amb un màster en japonisme. Després de treballar en una sabateria, i arran d'una classe que va rebre en la New School impartida per Estelle Schwartz, es va posar en contacte amb el seu soci Tamas Banovich, obrint una galeria d'art en East Village entre els carrers 4th i 5th al desembre de 1984. El nom de la galeria fa referència a l'etapa posterior a mestres europeus, al·ludeix al posmtodernisme i també apunta al seu interès per l'art postal.
El 1988, Sawon i Banovich van traslladar la seva galeria a un loft del Soho de Nova York, entre els carrers Greene i Spring. Posteriorment, la galeria es va tornar a traslladar, aquesta vegada al barri de Chelsea (1998) i finalment es va establir a Tribeca l'octubre de 2013.
El 2002, Sawon va vendre una obra de la seva galeria (dels artistes Jennifer i Kevin McCoy) al Museu Metropolità d'Art, fet que ella mateixa va descriure com un punt culminant de la seva carrera. Sawon va ser escollida membre de la junta directiva de Rhizome el 2002. També és membre fundadora de la fira d'art de Miami SEVEN, inaugurada el 2010.

## Referències

* ↑ Viveros-Faune, Christian «How Uptown Money Kills Downtown Art». , 06-02-2013 [Consulta: 3 abril 2014]. Arxivat 7 April 2014$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2014-04-07. [Consulta: 11 agost 2022].
* 1 2 Ann Fensterstock. Art on the Block: Tracking the New York Art World from SoHo to the Bowery, Bushwick and Beyond. Palgrave Macmillan, 17 setembre 2013, p. 271–. ISBN 978-1-137-27849-4.
* 1 2 3 Lanfranco. «tArt roundtable discussion with Magda Sawon at Postmasters Gallery». Arxivat de l'original el 30 març 2014. [Consulta: 30 març 2014].
* 1 2 «Postmasters Gallery». [Consulta: 30 març 2014].
* ↑ Smith, Roberta «ART VIEW; The Gallery Is the Message». , 04-10-1992.
* ↑ Friend, David. Watching the World Change: The Stories Behind the Images of 9/11. Macmillan, 2011, p. 251. ISBN 9781429933155.
* ↑ Joseph-Hunter. «Electronic Arts Intermix - Conversation with Magda Sawon». [Consulta: 30 març 2014].
* ↑ «Press:Rhizome.org Elects Magdalena Sawon to Board of Directors». Arxivat de l'original el 30 març 2014. [Consulta: 30 març 2014].
# Manuela Mena

Manuela B. Mena Marqués, més coneguda com a Manuela Mena (Madrid, 1949) és doctora en Història de l'art per la Universidad Complutense (1976) i actual cap de conservació del Museu del Prado. Experta en pintura dels segles XVII i XVII i en l'obra de Francisco de Goya, reconeguda internacionalment.

## Biografia

Va realitzar la seva tesi doctoral sobre el pintor italià Carlo Maratti amb la direcció d'Alfonso E. Pérez Sánchez. Un cop doctorada, va donar classes a la Universitat Autònoma de Madrid entre 1971 i 1981, data en què, per oposicions, va obtenir una plaça com a conservadora de dibuix al Prado. És una de les estudioses més respectades sobre l'obra de Francisco de Goya, havent publicat diverses obres sobre l'artista. Fou subdirectora del museu durant 16 anys i comissària de diverses exposicions, com Goya en Tiempos de Guerra que va tenir lloc al mateix museu.

## El Coloso

Una de les seves afirmacions més discutides va tenir lloc el 23 de juny de 2008 quan va assegurar davant d'un comitè d'experts sobre Goya que el seu famós quadre "El Coloso", realment havia sigut realitzat per l'únic ajudant i deixeble conegut del pintor, Asensio Julià. Aquesta afirmació va crear un debat a nivell internacional.

## Exposicions rellevants on ha col·laborat

* Murillo (1982), en col·laboració amb la Royal Academy
* Dibujos italianos del siglo XVII (1983)
* Monstruos, enanos y bufones en la corte de los Austrias.
* Cuadros de gabinete, bocetos y miniaturas, Rafael y España (1985)
* Goya y el espíritu de la Ilustración (1989), en col·laboració amb el Museum of Fine Arts de Boston i el Metropolitan Museum of Art de Nova York.
* Velázquez (1990)
* Dibujos italianos del siglo XVIII (1991)
* Ribera (1992)
* Goya: el capricho y la invención (1994).
* Sebastiano del Piombo y España (1995)
* Manet en el Prado (2003).

## Llibres publicats

* La caza en la historia del dibujo occidental
* La familia de Carlos IV
* La Duquesa de Alba, musa de Goya

## Referències

* ↑ Biografia de Manuela Mena a la web del museu del Prado
* ↑ El País Semanal. Entrevista a Manuela Mena
* ↑ Adn.es Detalle de la firma que se intuye en la esquina inferior izquierda de El Coloso Arxivat 2009-05-04 a Wayback Machine. (castellà)
* ↑ Adn. 3 de juliol de 2008. La mujer que le quitó 'El Coloso' a Francisco de Goya Arxivat 2011-02-24 a Wayback Machine. (castellà)
# Joana Maria Seguí i Pons

Joana Maria Seguí Pons (Ciutadella de Menorca, Illes Balears, 9 de desembre, 1956) és una geògrafa i política menorquina, diputada al Parlament de les Illes Balears en la VI Legislatura.
El 1987 es doctorà en geografia i el 2001 esdevingué catedràtica de Geografia Humana de la Universitat de les Illes Balears. En 2005-2006 fou professora visitant del Departament de Geografia de la Universitat del Quebec a Montréal, investigant els sistemes de transports, transports i turisme i xarxes de la informació i territori. Fou escollida diputada per Mallorca les eleccions al Parlament de les Illes Balears de 2003 dins els llistes del PSIB-PSOE. Activitat que exercí fins al juliol del 2004
En desembre de 2014 fou nomenada vicerectora de Projecció Cultural i Universitat Oberta de la Universitat de les Illes Balears. Des del 2017 és membre numerari de l'Institut d'Estudis Catalans, de la Secció de Filosofia i Ciències Socials.

## Obres

* Geografía de los transportes amb Maria Rosa Martínez Reynés. Universitat de les Illes Balears, 2004. ISBN 84-7632-879-6
* Prácticas de análisis espacial amb Agustín Gámir Orueta i Mauricio Ruiz Pérez. Oikos-Tau, 1995. ISBN 84-281-0853-6
* Geografía de redes y sistemas de transporte amb Joana Maria Petrus Bey. Síntesis, 1991. ISBN 84-7738-107-0
* Geografía humana de las Islas Baleares amb Climent Picornell Bauzà. Oikos-Tau, 1989. ISBN 84-281-0669-X

## Referències

* ↑ Nogué i Font, Joan. «Secció de Filosofia i Ciències Socials: Membres numeraris: Joana Maria Seguí Pons». A: Institut d'Estudis Catalans. Memòria: curs 2016-2017. Barcelona: IEC, 2018, pàgs. 105-107 [Consulta: 1r desembre 2023].
* ↑ Joana Maria Seguí Pons. UIB
* ↑ Diputats al Parlament de les Illes Balears en la VI Legislatura
* ↑ Cambios en la cúpula de la UIB, Última Hora, 18 de desembre de 2014
* ↑ «La doctora Joana Maria Seguí, nou membre de la Secció de Filosofia i Ciències Socials de l'IEC». Diari de la UIB, 03-03-2017 [Consulta: 22 gener 2021].
* ↑ «Joana Maria Seguí Pons analitza la geografia dels transports i de les mobilitats al segle XXI en el seu discurs de presentació com a membre numerària de la Secció de Filosofia i Ciències Socials de l'IEC». Butlletí de l'Institut d'Estudis Catalans, Núm. 241, 01-11-2019 [Consulta: 1r desembre 2023].
# Mas del carrer de Dalt (Vilaür)

Mas del carrer de Dalt és una obra del municipi de Vilaür (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situada a la banda de llevant del nucli urbà de la població de Vilaür, a poca distància d'aquest i a la zona coneguda com el barri del Puig, al costat de la casa de can Puig.

## Descripció

Masia de planta rectangular amb la coberta de teula de dues vessants i un altell afegit amb posterioritat. Consta de planta baixa, pis i golfes i presenta un mur de tanca lateral que delimita el jardí, i al que es pot accedir mitjançant un gran portal d'arc rebaixat bastit en maons, integrat en un mur que presenta el coronament ondulat. Totes les obertures de l'edifici són rectangulars i, en general, estan emmarcades amb carreus de pedra, amb les llindes planes i, en determinats casos, els ampits motllurats. A la banda de tramuntana de la façana principal hi ha un pou de planta més o menys circular i, al seu costat, un bassi de pedra rectangular.
La construcció és bastida amb còdols de pedra i pedres sense treballar. El parament anava revestit amb una capa de morter arrebossat. Moltes de les refeccions han estat arranjades amb maons i material constructiu.

## Referències

* 1 2 3 «Mas al carrer de Dalt». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2014].
# Ophisoma prorigerum

Ophisoma prorigerum és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids i l'única del gènere Ophisoma.

## Descripció

* Pot arribar a fer 35 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 380 i 740 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental: Costa Rica, Panamà i l'Equador.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Smith, D.G., 1995. Congridae. Congrios. P. 1026-1035. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.). Guia FAO para la Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Smith, D.G., 1994. Catalog of type specimens of recent fishes in the National Museum of Natural History, Smithsonian Institution, 6: Anguilliformes, Saccopharyngiformes, and Notacanthiformes (Teleostei: Elopomorpha). Smithson. Contrib. 566:50 p.
# La Nación (Costa Rica)

La Nación és un diari de Costa Rica. Es publica a la ciutat de San José. És un diari d'informació general que es publica tots els dies de l'any excepte tres festius nacionals.
La Nación va ser fundada el 12 d'octubre de 1946 per Sergio Carballo Romero com a director, Ricardo Castro Beeche com a gerent i Jorge Salas al capdavant de l'administració. Els primers reporters van ser Adrián Vega Aguiar, Salvador Lara, Eduardo Chavarría, Federico González Campos, Claudio Ortiz Oreamuno i Joaquín Vargas Gené. El diari va néixer durant la confusió i els disturbis polítics causats per persistents fraus electorals, escàndols de corrupció, repressió governamental i violència al carrer contra l'oposició, amb la participació del moviment comunista costa-riqueny, que en aquell moment era un aliat de l'administració de Picado. Menys de dos anys després de la fundació de La Nación, aquests esdeveniments van conduir a la Guerra de Costa Rica de 1948.

## Referències

* ↑ ¡74 años con usted! Así comenzó ‘La Nación’ el 12 de octubre de 1946, nacion.com
# Manuel Delicado Muñoz

Manuel Delicado Muñoz (Sevilla, 1901 - 20 de gener de 1980) va ser un polític andalús, dirigent del Partit Comunista d'Espanya (PCE).
Treballava fabricant taps de suro i va militar des de molt jove en la Confederació Nacional del Treball, però políticament, i gràcies a la influència de José Díaz, es va decantar pel comunisme i el 1926 va ingressar en el PCE. Quan José Díaz assolí la secretaria general el 1932 el va nomenar membre del seu Comitè Central. El cop d'estat del 18 de juliol de 1936 el va sorprendre a Sevilla, on juntament amb el comunista Saturnino Barneto Atienza va intentar aturar als colpistes dirigits per Gonzalo Queipo de Llano. Aconseguí fugir a Madrid i durant la Guerra Civil espanyola va arribar a ser Director General del Ministeri d'Agricultura. En acabar la guerra el 1939 es va exiliar a Xile i va ser membre del Comitè Executiu del PCE a l'exili.
Va tornar Sevilla en 1976 i en 1979, al IX Congrés del PCE, va ser nomenat President de la Comissió Central de Garanties i Control. Va morir d'una embòlia al seu domicili sevillà el gener de 1980.

## Referències

* ↑ Ha muerto el dirigente comunista Manuel Delicado a El País, 22 de gener de 1980
* ↑ Sevilla, 18 de julio de 1936, los primeros voluntarios de las milicias para "salvar a España"
* ↑ Identidad e identidades nacionales en los republicanos españoles en Chile Arxivat 2012-06-21 a Wayback Machine. per Encarnación Lemus, p. 175
# Malpertuis

Malpertuis és una pel·lícula de Harry Kümel adaptació de Malpertuis de Jean Ray, estrenada el 1971. Ha estat doblada al català.

## Argument

El jove marí Yann torna del mar a Anvers. És seguit per homes misteriosos, i segueix una dona en una taverna. Yann es desperta al seu llit a Malpertuis, la casa familiar. El seu oncle Cassave mor, i crida tota la família i tots els seus familiars al voltant d'ell per compartir les seves últimes voluntats. Encarrega Yann de continuar la seva obra, precisant que la seva cosina Euryale està vinculada a ell. Després de la mort de Cassave, es manifestaran fenòmens estranys: Mathias Crook és assassinat clavat al mur, apareixen follets, tot es carrega de bogeria.
Malpertuis presentarà lentament la seva cara amagada, la de l'asil secret dels últims déus grecs, condemnats per una mena de màgia negra a errar sota rampoines humanes i a compartir les pors i els impulsos dels mortals, tot guardant un vague record de la seva condició anterior.

## Papers

L'actriu Susan Hampshire fa simultàniament tres personatges centrals de la història: la germana de Gransire, Nancy, la filla adoptiva de la parella, Euryale, així com la més jove Dame Cormélon, Alice. També apareix furtivament en el final de la pel·lícula, en l'escena de l'hospital.

## Repartiment

* Orson Welles: Cassave
* Susan Hampshire: Nancy/Euryale/Alice/Infermera
* Michel Bouquet: Dideloo
* Mathieu Carrière: Yann
* Jean-Pierre Cassel: Lampernisse
* Daniel Pilon: Mathias Crook
* Walter Rilla: Eisengott
* Dora van der Groen: Sylvie Dideloo
* Charles Janssens: Philarete
* Sylvie Vartan: Bets
* Jet Naessens: Eleonora
* Cara Van Wersch: Rosalie
* Jenny Van Santvoort: Elodie
* Fanny Winkler: Mother Griboin
* Robert Lussac: Griboin
* Edouard Ravais: Doucedame
* Gella Allaert: Gerda
* Hugo Dellas: Hans
* Johnny Hallyday: Marin (aparició a l'escena del cabaret Venus - No surt als crèdits)

## Premis i nominacions
### Premis

* 1973: Medalla CEC pel director al Festival Català de Sitges

### Nominacions

* 1972: Palma d'or al Festival de Cannes

## Referències

* ↑ esadir.cat. Malpertuis. esadir.cat.
* ↑ «Malpertuis». The New York Times.

## Enllaços externs

* Page dédiée Arxivat 2007-05-27 a Wayback Machine.
* Crítica del film Arxivat 2008-07-20 a Wayback Machine. per George Barlow, apareguda a Fiction
# Joana Masó i Illamola

Joana Masó i Illamola (n. 1978) és un filòloga, traductora, editora i professora universitària catalana. Llicenciada en Lletres modernes per la Universitat de París VII Denis Diderot i en Lletres clàssiques per la Universitat de París IV París-Sorbonne, va cursar el doctorat a la Universitat de Paris 8 i la Universitat de Barcelona. És professora de literatura francesa a la Universitat de Barcelona i investigadora de la Càtedra UNESCO Dones, desenvolupament i cultures. Ha traduït textos de crítica i filosofia francesa contemporània d'Hélène Cixous, Jacques Derrida, Catherine Malabou, Jean-Luc Marion i Jean-Luc Nancy, i ha publicat articles i edicions sobre alguns d'aquests autors. Entre d'altres, ha editat els següents llibres: La llengua m'és l'únic refugi, d'Hélène Cixous (Lleonard Muntaner, 2009), els textos de Jacques Derrida sobre art i estètica, Penser à ne pas voir. Écrits sur les arts du visible 1979-2004 amb G. Michaud (La Différence, 2013) i Les Arts de l'Espace. Écrits et Interventions sur l'architecture (La Différence, 2015).

## Referències

* ↑ «Joana Masó». CCB, 04-12-2017. [Consulta: 26 març 2019].
* ↑ «Joana Masó». Arxivat de l'original el 2018-05-16. [Consulta: 26 març 2019].
# Mas dels Casaments

El Mas dels Casaments és una obra noucentista de la Selva del Camp (Baix Camp) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici principal de planta gairebé quadrada, arrebossat, pintat en vermell, amb esgrafiat geomètric petit. A la capçalera de la façana, mig esborrat, hi ha pintada la data de l'any de la construcció. Davant de la façana, elevat respecte al camí d'accés i l'entorn proper, hi ha una petita plaça amb arbres i flors.

## Història

Mas construït l'any 1902, al gust de l'època. Actualment es fa servir de vila d'estiueig. Es desconeix quin pot ser l'origen del nom de la casa. Ús agrícola en règim de mitgers

## Referències

* 1 2 «Mas dels Casaments». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2018].

## Enllaços externs

* «Mas dels Casaments». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Ophiuros

Ophiuros és un gènere de plantes de la família de les poàcies, ordre de les poals, subclasse de les commelínides, classe de les liliòpsides, divisió dels magnoliofitins.

## Taxonomia

* Ophiuros bombaiensis
* Ophiuros corymbosus
* Ophiuros exaltatus
* Ophiuros megaphyllus
* Ophiuros pallockii
* Ophiuros pubescens
# La Selleta (Mas de Barberans)

La Selleta és una muntanya de 1.011 metres que es troba al municipi del Mas de Barberans, a la comarca catalana del Montsià.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# La Coma (Vallestàvia)

La Coma (la Coume, en francès) és un antic llogaret de la comuna de Vallestàvia, a la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord. El nom també apareix en les formes Mas la Coma i Mina de la Coma.
El lloc és a l'esquerra de la Lentillà, al nord-oest del poble de Vallestàvia, al vessant oriental del Canigó, i les seves cases encara eren habitades el 1937. En l'actualitat és en procés de restauració.
No gaire lluny de l'indret hi ha les antigues mines (Mina de la Coma) de ferro (siderites i hematites amb un 55% de ferro i un 4% de manganès), en explotació fins als anys 70. De la seva existència, però només en conserva el testimoni un forn i algunes ruïnes. L'entrada a les antigues galeries està actualment impedida pel fossat que s'hi ha format, amb un desnivell de més de vint metres. Una roda de l'antic telefèric del mineral ha esdevingut una curiositat turística que l'ajuntament de Vallestàvia destaca al seu web.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «186 - Vallestàvia». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Vallestàvia». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ La Coma en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ «Les mines de fer du Canigou».
* ↑ La falç, butlletí del Comitè Rossellonès d'Estudis i Animació d'agost-setembre del 1972, donà per aquell any una xifra d'extracció de 15.000 tones [anuals ??] de mineral i unes produccions de "350 000 tonnes de minerai en 1929, 64 300 tonnes en 1964, 40 000 tonnes en 1967, 18 800 en 1968." Així mateix deia que "Le nombre de salaries est tombé de 423 en 1963 à 42 en 1969"
* ↑ Martin Rupp Balades insolites dans le 66 2010

## Enllaços externs

* Breu nota de l'existència del llogaret Arxivat 2011-10-11 a Wayback Machine. (francès)