OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ross Edgar

Ross Edgar, (Newmarket, Regne Unit, 3 de gener de 1983) és un ciclista escocès, ja retirat, especialista en la pista, que va competir durant la dècada del 2000.
El 2004 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu d'Atenes, on va disputar dues proves del programa de ciclisme en pista. Destaca la cinquena posició en la competició de velocitat individual, mentre en la de keirin quedà eliminat en sèries. Quatre anys més tard, als Jocs de Pequín, guanyà la medalla de plata en la prova de keirin.
En el seu palmarès també destaquen quatre medalles al Campionat del Món en pista, dues de plata i dues de bronze entre les edicions del 2007 i 2010. Als Jocs de la Commonwealth també guanyà quatre medalles, una de bronze el 2002, i una d'or, una de plata i una de bronze el 2006.
El 2012 va deixar de córrer en pista després de no ser seleccionat per als Jocs Olímpics de Londres. L'any següent va disputar algunes curses de carretera, per tot seguit retirar-se del tot.
Una vegada retirat ha exercit d'entrenador al Centre mundial del ciclisme d'Aigle i de la selecció australiana en pista.

## Palmarès

* 2003
** Campió de la Gran Bretanya de velocitat
* 2004
** Campió d'Europa sub-23 en Velocitat
** Campió de la Gran Bretanya de velocitat
** Campió de la Gran Bretanya de velocitat per equips
* 2006
** Campió als Jocs de la Commonwealth en velocitat per equips
** Campió de la Gran Bretanya de keirin
* 2007
** Campió de la Gran Bretanya de velocitat
* 2008
** Medalla de plata als Jocs Olímpics de Pequín en Keirin
* 2010
** Campió de la Gran Bretanya de keirin

### Resultats a la Copa del Món

* 2005-2006
** 1r a Manchester, en Velocitat per equips
* 2006-2007
** 1r a Sydney i Manchester, en Velocitat per equips
* 2008-2009
** 1r a Manchester, en Velocitat per equips
* 2009-2010
** 1r a Manchester, en Velocitat per equips

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Ross Edgar». [Consulta: 29 desembre 2023].
* ↑ «Edgar ready to hit the road» (en anglès britànic). [Consulta: 29 desembre 2023].
* ↑ «Cycling Australia > High Performance > Staff». Arxivat de l'original el 2017-10-24. [Consulta: 29 desembre 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
# Metro-land

Metro-land (o Metroland) són les àrees suburbanes que es van construir al nord-oest de Londres als comtats de Buckinghamshire, Hertfordshire i Middlesex a principis del segle xx i que estaven servides per la Metropolitan Railway, una empresa independent fins que fou absorbida per London Passenger Transport Board (LPTB) el 1933.

## Bibliografia

* Green, Oliver. The London Underground: An illustrated history. Ian Allan, 1987. ISBN 0-7110-1720-4.
* Jackson, Alan. London's Metropolitan Railway. David & Charles, 1986. ISBN 0-7153-8839-8.
# Projecte Educatiu de Centre

El Projecte Educatiu de Centre (PEC) és un document que han de tenir tots els centres que imparteixen educació formal segons la LOE i que suposa el recull de l'ideari, el currículum educatiu, l'anàlisi de context i les normes de funcionament d'aquell centre. Inclou pautes sobre la metodologia bàsica que empraran els mestres i professors i ha d'estar a disposició de docents i famílies després de l'aprovació per part del consell escolar.
Aquest document actua com a marc d'altres com el projecte curricular o el projecte lingüístic i funciona com un text de referència per a qualsevol actuació educativa, ja que concreta els objectius, identitat i mitjans del centre escolar.
El PEC té aquesta estructura:
* Principis Inspiradors.
* Anàlisi de l'entorn.
* NOFC (Normes d'organització i funcionament del centre).
* PPC (Proposta pedagògica de centre o Projecte Curricular de Centre).
* Projectes, plans i acords.
* Col·laboració amb les famílies.
* Indicadors de progrés.
* Programació general.
El PEC és el document que defineix com funciona un centre educatiu. Inclou els principis rectors que el diferencien d'altres centres, adaptats a la realitat de l'entorn del seu alumnat i d'acord amb les conviccions pedagògiques dels seus docents; explicita les línies d'atenció a la diversitat i els objectius a mitjà termini; desglossa les línies mestres d'organització, que es concretaran al projecte curricular de centre i als horaris i assignacions de grups de cada curs i distribueix funcions entre els membres de la comunitat educativa. Aquest document és la base de les programacions dels professors i de qualsevol actuació singular que es vulgui dur a terme a l'escola i és objecte d'inspecció per part de l'administració, per tal de garantir que, com a institució educativa que és, s'adeqüi a les lleis vigents sobre educació i lleis generals del país.

## Referències

* ↑ Zaragoza, Carmen. Didàctica de l'educació infantil.. Altamar.
# Piussa

Piussa (en francès Pieusse) és un municipi del departament de l'Aude, a la regió d'Occitània. El 2021 tenia 962 habitants.

## Referències

* ↑ «Populations légales 2021» (en francès). INSEE, 28-12-2023. [Consulta: 28 gener 2024].
# Llau del Valentí

La llau del Valentí és una llau del terme de Llimiana, al Pallars Jussà.
Es forma a ponent del Pic dels Corrals, entre el Serrat de Balampia -a ponent- i el dels Corrals -a llevant-, des d'on davalla cap al nord, fins que s'aboca en el barranc de Barcedana, encara en el Bosc de Llimiana, al sud-oest de la Masia de Piteu.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Niellat

El niellat és una tècnica ornamental que s'obté mitjançant la incrustació de niell, un aliatge de plata, coure i plom fosos amb sofre (però es poden emprar altres metalls), generalment de color negre, en ranures o incisions practicades en el material de base, habitualment plata.
El seu nom ve del niell, que al seu torn prové del llatí nigullum > nigellu(m), diminutiu de niger, negre. L'ús del mot està registrat en català almenys des del segle XIV.
En l'orfebreria anterior al segle xi es va emprar per al niellat l'acantita, mineral de sulfur de plata. Posteriorment, va ser utilitzada una barreja fusible de sulfurs de coure i plata que corresponen al mineral stromeyerita. A aquesta barreja se li afegia en molts casos galena (sulfur de plom). El procediment emprat era semblant a l'esmaltatge, mitjançant cocció.
El niellat és un dels mètodes més antics per decorar la plata. Plini el Vell comenta la seva existència en l'antic Egipte (Història Natural, XXXI11, 131) i alguns exemplars han arribat fins a nosaltres. Existeixen també adorns niellats a punyals micènics (c 1500 aC). Durant la segona Edat del Ferro es va emprar abundantment. Ha aparegut orfebreria niellada en les tombes de diversos guerrers. A la península Ibèrica és freqüent trobar alguna espasa, falcata amb empunyadura amb forma de cavall o algun fermall de cinturó, etc.
Els romans van mantenir la tècnica del niellat adaptant als seus gustos decoratius, com l'arqueta d'esponsals, procedent de Esquilí (Museu Britànic), decorada amb motius cristians (segle iv). Es va seguir emprant en l'art romà d'Orient i l'anglosaxó. El romànic comporta un predomini del coure sobre els metalls preciosos i un ús creixent de l'esmalt que va en detriment del niellat, sense que aquest s'abandonés totalment.
Es va emprar profusament el niellat en l'orfebreria aràbiga, com en la magnífica cérvola de bronze (segle X) procedent de Madīnat al-Zahrā del Museu Arqueològic Nacional d'Espanya, a Madrid.

## Referències

* ↑ Plinio el Viejo Hª Naturalis libro33, 131.

## Bibliografia

* Moss, A. A., Niellon. Studies in Conservation, Londres 1953.
* Blumer H., Technologie und Terminologia der Gewerbe und Künste be ¡der Griechen und Rómern, Leipzig 1875-1887.
* Labarta P., Histoire des Arts industriels au Moyen Age et à l'époque de la Renaissance, París 1866.

## Enllaços externs

* niellat. Edicions Rialp S.A. José María Carrascal. Arxivat 2007-09-30 a Wayback Machine.
# Orodes d'Armènia

Orodes va ser rei d'Armènia del 16 al 18 i breument reconegut com a rei per part de la noblesa l'any 36.
El buit de poder que es va produir a Armènia l'any 16, en empresonar Tiberi al seu rei Vonones I d'Armènia, el va aprofitar el rei Artaban III de Pàrtia, que segons Flavi Josep va envair el país i va fer coronar al seu fill Orodes que va governar del 16 al 18 reconegut per bona part de la noblesa, però els romans van desplaçar un exèrcit que va imposar a Zenó del Pont que va regnar amb el nom d'Artaxes III d'Armènia l'any 18.
L'any 36, Artaban III va enviar a Orodes a ocupar el tron en lluita contra l'iber Mitridates d'Armènia que tenia el suport de l'emperador romà Tiberi, però Mitridates, amb ajut de mercenaris aghuans i sàrmates i del seu germà Pharsman I d'Ibèria, el va rebutjar; Orodes va caure ferit pels auxiliars ibers del rei d'Armènia, i quan el rumor es va escampar, les forces dels parts es van desbandar. Orodes va morir probablement a causa de les ferides en la batalla. Aquest fets Flavi Josep els situa els anys 16-18, però altres historiadors ho fan l'any 36.

## Referències

* ↑ Flavi Josep. Antiguitats judaiques, XVIII, 2,4
* ↑ Dédéyan, Gérard (dir.). Histoire du peuple arménien. Toulouse: Privat, 2008, p. 138-139. ISBN 9782708968936.
* ↑ Grousset, René. Histoire de l'Arménie: des origines à 1071. París: Payot & Rivages, 1995, p. 105-106. ISBN 9782228889124.
# Power Grid

Power Grid (Funkenschlag en la segona edició) és un joc de tauler d'estil europeu (o alemany) creat per Friedemann Friese i publicat per Rio Grande Games.
En el joc, cada jugador representa una companyia propietària de centrals elèctriques i que genera electricitat per abastir ciutats. En el transcurs de la partida, el jugadors hauran de licitar per centrals elèctriques i comprar els recursos necessaris per produir electricitat per fer créixer el nombre de ciutats que abasteix la seva xarxa elèctrica.
Els mapes que juguen els participants en el joc original són d'Alemanya i Estats Units. Existeixen diferents ampliacions i expansions, en alguns casos, són només nous mapes del mateix joc i en d'altres, són nous mapes amb variacions en les regles. Existeixen expansions amb mapes de França/Itàlia, Brasil/Espanya i Portugal, la Xina/Corea, Rússia/Japó, entre molts d'altres. A més a més, existeixen dos seqüeles que són: Power Grid: The First Sparks i Power Grid: Factory Manager.

## Desenvolupament del joc

El joc comença amb un tauler de dobles de cara amb el mapa dels Estats Units d'Amèrica per una cara i el d'Alemanya per l'altre. Cada mapa està dividit en sis regions amb les seves corresponents ciutats connectades per línies elèctriques amb costos variables entre ells. El disseny del mapa en si és clau en l'estratègia del joc, ja que els costos en algunes zones del mapa són majors amb comparació amb d'altres.
El joc es juga en rondes on cadascuna d'elles consisteix en 5 fases:
* Determinar l'ordre de joc.
* Subhasta de centrals elèctriques.
* Compra de recursos.
* Construcció.
* Burocràcia.
El joc acaba després que un jugador construeixi un nombre determinat de cases. El guanyador és el jugador que abasteix electricitat al major nombre de cases en la seva xarxa elèctrica. En cas d'empat el vencedor és aquell amb més diners, i si no és possible, el de major nombre de ciutats.

## Premis

* 2005: Games Magazine Games 100
* 2005: Spiel des Jahres Recomanat
* 2004: International Gamers Awards Nominació al millor joc d'estratègia
* 2004: Meeples' Choice Award Top 3 del 2004

## Enllaços externs

* Pàgina web Power Grid Rio Grande Games
* PowerGrid review al The Games Journal
# Platja de Sant Jordi (Llançà)

La platja de Sant Jordi, o platja d'en Jordi, és una platja semiurbana del municipi de Llançà (Alt Empordà) situada entre la platja de l'Alguer al nord, i la platja de l'Argilera al sud. Té una longitud de 95 m i una amplada mitjana de 15 m, de sorra de gra mig i un pendent d'entrada a l'aigua moderat. S'hi accedeix pel camí de ronda.
El 2021 l'Ajuntament de Llançà va habilitar aquesta platja per a gossos.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* ↑ «Platja de St. Jordi». Ajuntament de Llançà.
* ↑ «Llançà habilita dues platges a tocar Cap Ras per fer nudisme lliurement». Empordà, 13-08-2021.
# Llau dels Alberons

La Llau dels Alberons és un curs d'aigua del terme municipal de Sant Esteve de la Sarga, al Pallars Jussà. Es forma a migdia del poble de Moror, a 760 m. alt., als Alberons, des d'on davalla cap a l'est-sud-est, fins que s'uneix amb la llau dels Fornells just al límit del terme de Sant Esteve de la Sarga amb Castell de Mur (antic municipi de Guàrdia de Tremp, formant el barranc de Moror.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya
# Oasi d'Al-Kharga

Al-Kharga (El Kharga) és l'oasi més al sud dels cinc oasis occidentals d'Egipte. Es troba al desert de Líbia, a uns 200 km a l'oest de la Vall del Nil; té 150 km d'extensió, i és la capital de la Governació de Wadi al Jadid. Aquest oasi, també conegut com a Oasi Meridional pels antics egipcis és l'oasi més gran del desert de Líbia i "consisteix en una depressió amb prop de 160 km d'extensió i de 20 km a 80 km d'amplària."
Els oasis sempre han estat punts de trobada de les caravanes beduïnes que venien del desert. En el cas d'Al-Kharga, això és particularment evident per la presència d'una cadena de fortaleses que els romans construïren per protegir Darbe Alarbaim, la llarga ruta de caravanes que transitaven de nord a sud entre l'Egipte Mitjà i Sudan. Els forts variaven en grandària i funció; alguns són només petits posts, altres protegien grans assentaments i els camps de conreu. Alguns s'instal·laren on ja hi havia antics assentaments, mentre que altres s'alçaren en llocs nous. Tots eren construïts amb rajola sense coure, però alguns també contenien petits temples de pedra amb parets esculpides.
Al-Kharga és el més modern dels oasis occidentals d'Egipte. La principal ciutat és molt funcional i té totes les facilitats modernes, i pràcticament no en resta res de l'antiga arquitectura. Un servei d'autobús regular connecta Al-Kharga amb els altres oasis occidentals i amb la resta d'Egipte. El ferrocarril Al-Kharga-Qena (Vall del Nil) - Port de Safaga (Mar Roja) està en servei des de 1996.

## Jaciments arqueològics

El Temple d'Hibis fou fundat per Psamètic II i restaurat pels perses durant la seua ocupació d'Egipte, i se situa a uns 2 km al nord de la moderna Al-Kharga. Hi ha també un altre temple del 3000 ae al sud de l'oasi, a Duxe. Un antic cementeri cristià a Al-Bagawat també existí a l'oasi del 300 al 700, i és un dels més antics i ben preservats cementeris cristians del món.

## Referències

* ↑ Ball, J. 1900. Kharga Oasis: its topography and geology. Survey Department, Public Works Ministry, Geological Survey Report 1899, Part II. Cairo: National Printing Department, 116 pp.
* ↑ Introdução: Oásis de Kharga (anglès)
* ↑ "Monuments egipcis: Hibis" (anglès)
* ↑ "Nou temple persa trobat a Al-Kharga" (anglès)
# Parc nacional marí João Vieira i Poilão

El Parc nacional marí João Vieira i Poilão (en portugal: Parque Nacional Marinho João Vieira e Poilão) és el nom que rep una espai protegit al sud del país africà de Guinea Bissau. Va ser creat l'1 d'agost de 2000 i ocupa una superfície de 49.500 hectàrees (495 quilòmetres quadrats). Abasta 4 illes de l'arxipèlag dels Bijagós (João Vieira, Cavalo, Maio i Poilão, a més d'alguns illots menors. Posseeix diverses espècies de tortugues marines i platges amb palmeres.

## Referències

* ↑ http://protectedplanet.net/sites/317052 Arxivat 2012-08-07 a Wayback Machine.

## Vegeu també

* Geografia de Guinea Bissau
* Geografia d'Àfrica
# Proboscidipparion

Proboscidipparion és un gènere extint de mamífers perissodàctils de la família dels èquids que visqueren a Euràsia entre el Miocè superior o el Pliocè inferior i el Plistocè inferior. Se n'han trobat restes fòssils al Regne Unit, Turquia, la Xina i, si es compta l'espècie P. rocinantis, sovint classificada en el gènere Hipparion, Espanya, França i, possiblement, Hongria. Aparegueren a Àsia i des d'allí passaren a l'Àsia occidental i Europa.
Els representants d'aquest grup tenien ectostílids a les dents postcanines permanents. La retracció dels ossos nasals fa pensar que la premaxil·la tal vegada presentava una probòscide. Ocupaven una gran varietat d'hàbitats, incloent-hi boscos, estepes i matollars, i tenien un mode d'alimentació mixte entre el brosteig i el pasturatge. Ja des del principi eren animals relativament grossos i, a més a més, mostren una tendència evolutiva cap a majors dimensions. Es calcula que P. heintzi, del Pliocè, pesava entre 300 i 360 kg.

## Referències

* 1 2 3 4 Bernor i Sen, 2017, p. 304.
* ↑ Forstén, 2001, p. 118.
* ↑ Forsten, 2001, p. 118.
* ↑ Bernor et al., 2021, p. 19.
* ↑ Werdelin i Sanders, 2010, «Equidae» (R. L. Bernor, M. J. Armour-Chelu, H. Gilbert, T. M. Kaiser i E. Schulz).
* ↑ Bernor et al., 2021, p. 6.
* ↑ Bernor et al., 2021, p. 20.
* ↑ Bernor et al., 2021, p. 18.

## Bibliografia

* Bernor, R. L.; Kaya, F.; Kaakinen, A.; Saarinen, J.; Fortelius, M. «Old world hipparion evolution, biogeography, climatology and ecology» (en anglès). Earth-Science Reviews, 221, 103.784, 2021, pàg. 1-22.
* Bernor, R. L.; Sen, S. «The Early Pliocene Plesiohipparion and Proboscidipparion (Equidae, Hipparionini) from Çalta, Turkey (Ruscinian Age, c. 4.0 Ma)» (en anglès). Geodiversitas, 39, 2, 2017, pàg. 285-314. DOI: 10.5252/g2017n2a7.
* Forstén, A. «The hipparions (Mammalia, Equidae) of Suffolk, England» (en anglès). Transactions of the Royal Society of Edinburgh: Earth Sciences, 92, 2001, pàg. 115-120. DOI: 10.1017/S0263593300000080.
* Werdelin, L.; Sanders, W. J. Cenozoic Mammals of Africa (en anglès). University of California Press, 2010. ISBN 9780520257214.
# Plentzia

Plentzia és un municipi de la província de Biscaia, País Basc, pertanyent a la comarca d'Uribe. Se situa en el marge dret de l'últim meandre del riu Butrón, just abans de la seva desembocadura en la Badia de Plentzia / Gorliz, a la qual també treu el cap la veïna població de Gorliz. Amb una extensió de 5,79 quilòmetres quadrats, té una població que s'aproxima als 4000 habitants. A l'estiu la població de Plentzia se sol multiplicar per quatre. Com a lloc turístic, per a fer fotos, es recomana visitar el far que hi ha prop (Far d'Astondo).

## Història

Els orígens de Plentzia es remunten a principis del segle xiii quan el senyor de Biscaia Lope Díaz II de Haro va amollonar el terme marítim de l'anteiglesia de Gorliz, que es dedicava a la caça de la balena. No obstant això, la vila no va ser fundada fins a l'any 1299 per Diego López de Haro. Es va situar en el barri costaner de Gaminiz, pertanyent fins llavors a l'anteiglesia de Gorliz, de la qual se separaria tot el territori que constituiria la vila de Plencia. El nom original de la nova vila va ser Placencia de Butrón, però amb el pas dels anys l'ús ho escurçaria donant lloc a l'actual de Plentzia. Els plentzians es regirien pel fur de Logronyo. Posteriors senyors de Biscaia i reis de Castella confirmarien els furs de la vila.
La seva economia es va basar històricament en la pesca (especialment de balena) i en el tràfic de cabotatge. També hi havia drassanes de caràcter familiar, però des de finals del segle xix i principis del segle xx Plencia va adquirir un fort caràcter turístic. Això es va deure al bonic entorn de la ria i badia de Plencia, a la seva bella platja i a les seves bones comunicacions amb el Gran Bilbao.
Promoguda pels promotors de les urbanitzacions de Getxo, en 1893 es va inaugurar la compañía Ferrocarril de Las Arenas a Plencia, absorbida en 1900 per la Compañía de los Ferrocarriles de Santander a Bilbao. Actualment Plentzia és una de les estacions terminals del Metro de Bilbao. Pertanyen a Plencia diverses urbanitzacions, entre les quals destaca Isuskiza (Ventall de Plencia, anomenat d'aquesta manera per la forma que dibuixa des de l'aire), ubicadada en una foresta propera al centre urbà.

## Curiositats

A Plentzia es desenvolupen algunes escenes de la part primera de Fortunata y Jacinta (1886-87), de Benito Pérez Galdós.
* Ajuntament, a la Plaça del Astillero
* Església
* Badia

## Referències

* ↑ Olaizola Elordi, Juanjo «Breve historia del ferrocarril en el pais vasco» (en castellà). Museo Vasco del Ferrocarril, pàg. 3 [Consulta: 14 octubre 2018].
# Llibre de l'orde de cavalleria

El Llibre de l'orde de cavalleria va ser redactat per Ramon Llull entre 1274 i 1276, poc després de viure la Il·luminació al puig de Randa, que va precedir l'Art Lul·liana. Es pensa que el llibre va ser escrit entre aquestes dates, perquè fa al·lusió a l'Art abreujada d'atrobar la veritat (1274) i apareix anomenat a Doctrina Pueril (1276). Cal afegir, que aquest és l'únic llibre sobre l'estament militar de Ramon Llull.
Dividit en un pròleg i set capítols, el Llibre de l'orde de cavalleria és un recull dels sabers i de les virtuts que ha de tenir qualsevol cavaller, i dels vicis que ha d'evitar. Aquest llibre basa l'estament de la cavalleria en la defensa de la fe, la fidelitat a la monarquia i el respecte cap als estaments socials inferiors. Cal remarcar que Llull aprofita aquest llibre per demanar una escola de cavalleria que pugui instruir els cavallers.
El pròleg serveix per introduir el contingut del llibre, ja que se'ns presenta un jove escuder que, endormiscat damunt el seu cavall, arriba davant un cavaller retirat que li explica tot el que cal saber sobre la cavalleria. Els capítols del llibre tracten sobre l'origen i els inicis de la cavalleria, les funcions que ha de tenir un cavaller en el seu ofici, l'examen que ha de passar l'aspirant a cavaller, el ritu d'adobament, el simbolisme de les armes del cavaller, l'ètica i els costums del cavaller, i els honors que corresponen als cavallers.
El llibre de l'orde de cavalleria va tenir una gran difusió i va ser traduït a diferents llengües. Una prova de la seva difusió és que apareix implícit al Tirant lo Blanc de Joanot Martorell, essent el llibre que el vell cavaller està llegint quan Tirant arriba a casa seva.

## Vegeu també

* Partonopeus de Blois

## Referències

* 1 2 Aguilar i Montero, Miquel. «El llibre de l'orde de cavalleria en el context sociocultural medieval». Tirant, 13 (2010). [Consulta: 22 març 2014].
* 1 2 3 «Llibre de l'orde de cavalleria». Editorial Barcino. Arxivat de l'original el 2014-12-10. [Consulta: 22 març 2014].
# Obertura francesa

* No s'ha de confondre amb defensa francesa.
Una obertura francesa és una peça instrumental situada al començament de qualsevol obra a tall d'introducció estructurada en tres temps segons la seqüència lent - ràpid - lent. Tal esquema d'obertura és l'antagonista de l'anomenada obertura italiana (ràpid - lent - ràpid).
Aquest tipus d'obertura va ser creat pel compositor barroc Jean Baptiste Lully (1632-1687). Lully, nascut a Florència, ocupà importants càrrecs musicals a la cort francesa de Lluís XIV, on establí els patrons de l'òpera barroca francesa, inclosa aquesta forma d'obertura.
Tot i el seu origen operístic, aquest model d'obertura va esdevenir apte per a qualsevol tipus de composició musical, incloses les obres per a un sol instrument.
L'obertura francesa revesteix de gran solemnitat els seus primers compassos a temps lent. Sobtadament, el ràpid temps central (generalment de tipus fuguístic) trenca aquesta solemnitat i permet mostrar a l'oient la potència de l'orquestra i el talent del compositor, a manera de degustació inicial de la música que hom podrà gaudir al llarg de l'obra que l'obertura preludia. El tercer temps de l'obertura acostuma a ser una repetició del primer moviment, novament revestit d'una pomposa solemnitat.
L'obertura francesa tant pot preludiar obres vocals (òperes, oratoris) com suites i ballets instrumentals. Fou usada amb profusió durant tot el període barroc. Johann Sebastian Bach i Georg Friedrich Haendel en foren usuaris habituals.