OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# OpenXR

OpenXR és una interfície de programació d'aplicacions que proporciona accés d'alt rendiment a plataformes i dispositius XR. A la vegada proporciona una extensió estàndard (XR) que unifica realitat virtual (VR) i augmentada (AR). Desenvolupat per un grup de treball gestionat pel consorci Khronos Group. És multiplataforma, de codi obert, sense drets d'autor i sota llicència Apache 2.0. Compta amb col·laboradors com AMD, Google, Epic Games, HP, HTC, Huawei, Intel, LG, Logitech, MediaTek, Microsoft, Mozilla, Nokia, NVIDIA, entre d'altres.

## Història

OpenXR va ser anunciat per Khronos Group el 27 de febrer de 2017 durant la GDC (Game Developers Conference) de 2017. Una versió preliminar fou llançada el 18 de març de 2019 per permetre als desenvolupadors i implementadors proporcionar comentaris sobre aquest. Els revisors de la versió provisional 0.90 van considerar que l'objectiu d'OpenXR era "Resoldre la fragmentació AR/VR". El 29 de juliol de 2019, OpenXR 1.0 va ser llançat al públic per Khronos Group a SIGGRAPH de 2019.

## Notes

* ↑ De les sigles en anglès.

## Referències

* ↑ Tilca, Ivana. «El momento de adoptar OpenXR es ahora» (en castellà). Cámara de Comercio de México. Arxivat de l'original el 2021-05-24. [Consulta: 24 maig 2021].
* ↑ Isaac. «The Khronos OpenXR: New API for VR and AR» (en anglès), 27-03-2019. [Consulta: 24 maig 2021].
* 1 2 De Simone, Sergio. «OpenXR 0.90 Aims to Solve AR/VR Fragmentation» (en anglès). [Consulta: 24 maig 2021].
* ↑ «Multiple Conformant OpenXR Implementations Ship Bringing to Life the Dream of Portable XR Applications» (en anglès). Bussines Wire, 28-07-2020. [Consulta: 24 maig 2021].
* 1 2 «OpenXR Spec To Serve As Foundation Of XR Ecosystem | Computer Graphics World» (en anglès). CGW, 31-07-2019. [Consulta: 24 maig 2021].
* ↑ Isaac. «Khronos Releases OpenXR 1.0 API to Bring AR and VR Together» (en anglès), 31-07-2019. [Consulta: 24 maig 2021].
# Verdet de Jerdon

El verdet de Jerdon (Chloropsis jerdoni) és una espècie d'ocell de la família dels cloropseids (Chloropseidae) que era considerat una subespècie del verdet alablau (C. cochinchinensis) si bé difereixen en mesures i morfologia. Habita selva i boscos de l'Índia i Sri Lanka. Similar en aspecte al verdet alablau, li manquen les plomes blaves de l'ala. Construeix el niu en un arbre, i pon 2-3 ous. S'alimenta d'insectes, fruites i nèctar. Rep el seu nom en honor del naturalista Thomas C. Jerdon.

## Referències

* ↑ «Verdet de Jerdon». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022 (català)
* ↑ Wells, D. R. 2005. Family Chloropseidae (Leafbirds). In: del Hoyo, J.; Elliot, A.; Christie, D. A (ed.),Handbook of the Birds of the World. Vol. 10. Cuckoo-shrikes to Thrushes, pp. 252-267. Lynx Edicions, Barcelona
* ↑ Birds of India by Grimmett, Inskipp and Inskipp, ISBN 0-691-04910-6
* ↑ Bo Beolens i Michael Watkins (2003). Whose Bird? Men and Women Commemorated in the Common Names of Birds. London: Christopher Helm. p. 180-181.
# Pawl (constructor)

Pawl va ser un constructor estatunidenc de cotxes de competició.
Pawl va competir al campionat del món de la Fórmula 1 a 3 temporades, les dels anys 1951, 1954 i 1955.
Va disputar només la cursa del Gran Premi d'Indianapolis 500, no competint a cap més prova del campionat del món de la F1.

## Resultats a la F1

| Temporada | Pilot | Classificació | Retirada | Resultats |
| 1951 | Jimmy Davies | Ret | Eix | Resultats |
| 1954 | Rodger Ward | Ret | Retirat | Resultats |
| 1955 | Eddie Russo | Ret | Encesa | Resultats |
# Rafael Mendizábal Iturain

Rafael Mendizabal Iturain (Sant Sebastià; 6 de gener de 1940-Barbate; 1 d'agost de 2009) va ser un dramaturg d'Espanya. Va tenir grans èxits populars en la dècada de 1980 amb comèdies protagonitzades per Florinda Chico o Rafaela Aparicio. En 1994 estrenà al Victoria Eugenia Antzokia de Sant Sebastià Feliz cumpleaños, señor ministro (Premi Ciutat de Sant Sebastià 1992), on aborda la transsexualitat i l'homosexualitat, afer que també tractà a Madre amantísima (estrenada al Centro Cultural de la Villa de Madrid en 2003).

## Obres

* Feliz cumpleaños, señor ministro.
* Mala yerba.
* La abuela echa humo.
* Viva el cuponazo.
* ¿Qué fue del sinvergüenza?
* Que me quiten lo bailao (la reina castiza).
* Madre amantísima.
* Mi tía y sus cosas.
* Mañana será jueves.
* Gente guapa, gente importante.
* ¿Le gusta Schubert?
* Crímenes horrendos.
* Una mala noche la tiene cualquiera.

## Notes

* ↑ Larrauri, Eva «Rafael Mendizabal, tardío y prolífico autor teatral» (en castellà). Ediciones El País [Madrid], 03-08-2009 [Consulta: 9 gener 2018].
* ↑ El jurat era compost per Antonio Buero Vallejo, Mauro Armiño i Romualdo Salcedo. Escrito para gustar (antología de Rafael Mendizábal). Pròleg de Pedro M. Víllora. Centro Cultural de la Villa, Madrid, 2003, página 59.
* ↑ Pedro Víllora: Escrito para gustar (antología de Rafael Mendizábal). Prólogo. Centro Cultural de la Villa, Madrid, 2003.

## Enllaços externs

* Obituari sobre Rafael Mendizábal a El País, 3 d'agost de 2009
# Takahiro Yamanishi

Takahiro Yamanishi (山西 尊裕, 2 d'abril de 1976) és un exfutbolista japonès.
Comença la seua carrera professional al Júbilo Iwata el 1995. El club va guanyar els campionats J.League el 1997, 1999, 2002, Copa J.League el 1998 i Copa de l'Emperador el 2003. Ha jugat als clubs Shimizu S-Pulse i es va retirar a finals de la temporada 2008.
L'abril de 1995, va ser seleccionat per la selecció nacional sub-20 del Japó per al Campionat Mundial juvenil de 1995.

## Referències

* ↑ J.League Data Site (japonès)
* ↑ Takahiro Yamanishi, Fitxa a Transfermarkt (anglès)
* ↑ «FIFA». Arxivat de l'original el 2020-06-08. [Consulta: 8 juny 2020].
# Regla de l'octava

La regla de l'octava és un patró, originat a principis del segle XVIII, per a facilitar l'harmonització improvisada de baixos no xifrats. La regla indica quin acord s'ha de tocar per defecte sobre cadascuna de les notes del baix, en funció:
* del grau de l'escala ("octava") en que es troba el baix
* del tipus de moviment del baix (per graus conjunts o disjunts)

## Variants

François Campion, que fou un dels primer en formular la regla de l'octava en 1716, la presenta de la següent forma:
en el mode major :
en el mode menor :
En conseqüència, el quart grau de l'escala, quan puja, s'acompanya amb l'acord de quinta i sexta; però quan baixa, porta un acord de segona. El sisé grau, pujant, porta l'acord de sexta, però baixant el de tercera i quarta amb la sexta major.
La regla de l'octava no és un sistema rígid, altres fonts presenten diferents variants i alternatives per a contextos determinats.

## Fonts

* Lorenzo Penna: Li primi albori Musicali Per li Principianti della Musica Figurata. Giacomo Monti, Bolonya 1684.
* Francisco Gasparini: L'armonico pratico al cimbalo. Bortoli, Venècia 1708.
* Johann David Heinichen (Hrsg.): Neu erfundene und Gründliche Anweisung, Wie Ein Music-liebender auff gewisse vortheilhafftige Arth könne Zu vollkommener Erlernung des General-Basses. Schiller, Hamburg 1711.
* François Campion: Traité d'accompagnement et de composition selon la règle des octaves de musique. G. Adam, París 1716, (dazu: Addition au traité d'accompagnement par la règle d'octave. ebenda 1730).
* Johann David Heinichen: Der General-Bass in der Composition. , Dresden 1728.
* Francesco Durante: Bassi e Fughe. Un manuale inedito per riscoprire la vera prassi esecutiva della Scuola napoletana del Settecento (= Intelligere & concertare. 7). A cura di Giuseppe Alfredo Pastore. Armelin Musica, Pàdua 2003, (Erstdruck eines Manuskripts aus Neapel, ohne Jahr).
* Fedele Fenaroli: Regole musicali per i principianti di cembalo, Vincenzo Mazzola-Vocola, Nàpols 1775.
# Petor

Petor (Pe'-thor, Phathoura, Bathoura) va ser una ciutat de l'Eufrates, esmentada a la Bíblia com "la residència de Balaam", el profeta no israelita cridat per Balak, rei de Moab durant l'èxode dels israelites cap a l'any 1405 aC. El Llibre dels Nombres explica que el rei de Moab el va cridar perquè llancés una maledicció contra els israelites que havien marxat d'Egipte i s'acostaven a Moab per ocupar-ne les terres.
El Deuteronomi diu que Balaam es trobava a Aram-Nahrain i correspondria a la ciutat que apareix a les fonts egípcies com Pedru o Pedri sota el faraó Tuthmosis III (cap a l'any 1500 aC) i a les assíries amb el nom de Pitru (Pithru). El rei Salmanassar II diu que la va conquerir al tercer any del seu regnat (857 aC) i la va anomenar Ana-Assur-utir-acbat (que vol dir "Jo he fundat un nova ciutat per a Ashur") i de la que diu que antigament era anomenada Pitru pels hattaa (hitites). La situa a la part occidental del riu a la vora d'un afluent anomenat Sagurru o Sagura, el modern Sajur a menys de 20 km al sud de Karkemish. En aquesta ciutat el rei assiri va rebre el tribut dels reis de Karkemish, Kummukhi (Commagene), Mildish (Malatya) i altres menors. Hi ha problemes d'identificació amb la ciutat bíblica per la distància que no es correspon i per la derivació de l'assiri Pitru, ja que Petor hauria de ser Pithuru en assiri, però com que Pitru no era el nom assiri sinó l'hitita, la discussió persisteix. Tomkins pensa que podria ser la Pteria d'Heròdot que s'identifica amb Hattusas.

## Referències

* ↑ Llibre dels Nombres, 22:5
* ↑ Llibre dels Nombres, 22:5-8
* ↑ Hogarth, D. G. The ancient East. Nova York: H. Holt, 1968, p. 30.

## Enllaços externs

* Mapes de la Bíblia
# Sarah Louise Keys

Sarah Louise Keys (nascuda el 1928 o el 1929) és una figura del moviment dels drets civils als Estats Units.
Nativa de Washington, Carolina del Nord, Keys és filla de David Keys, un veterà de la Marina de la Primera Guerra Mundial i convertit al catolicisme. Keys es va allistar al Cos de l'Exèrcit de Dones el 1951. Va completar la seva formació a Fort McClellan, Alabama, i va estar estacionada a Fort Dix a Nova Jersey.
Com a Private First Class l'1 d'agost de 1952, Keys va viatjar des de Fort Dix a la casa de la seva família a Carolina del Nord. Quan l'autobús es va aturar per canviar de conductor, el nou conductor de l'autobús va exigir que Keys cedís el seu seient a un marine blanc. Keys, sentint-se cansada, va declinar l'ordre. Va ser arrestada i va passar 13 hores sola en una cel·la de la presó a Roanoke Rapids, Carolina del Nord. Aleshores se la va condemnar a pagar una multa de 25 dòlars per conducta desordenada.
Keys va ser representada per l'advocat Dovey Johnson Roundtree a Keys v. Carolina Coach Co. Durant aquest temps, Keys havia estat assignada a Fort Knox, Kentucky. i va ser donada d'alta el 1953. El cas es va resoldre finalment a favor de Keys el 1955 per la Comissió de Comerç Interestatal. Keys treballava en un saló de bellesa de Brooklyn quan es va donar la notícia. Havia intentat mantenir el seu cas en secret, però la seva foto va aparèixer aviat als diaris. Més tard aquell mateix any, Rosa Parks va ser arrestada per negar-se a cedir el seu seient a un passatger blanc.
El 1958, Sarah Keys es va casar amb George Evans. Va ser convidada a parlar a la Dedicació de les Dones al Servei Militar per a Amèrica de 1997. El 2020, Roanoke Rapids va declarar l'1 d'agost com a "Dia de Sarah Keys Evans" i va dedicar un mural que representava la seva història.
El 117è Congrés dels Estats Units està considerant actualment un projecte de llei per atorgar a Sarah Keys Evans la Medalla d'Or del Congrés.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Bell, T. Anthony. «The quietly defiant, unlikely fighter: Pfc. Sarah Keys and the fight for justice and humanity». United States Army, 25-02-2014. [Consulta: 15 novembre 2020].
* ↑ Zielinska, Antonina. «Sarah Keys Evans: Civil Rights Era Soldier Fought for Her Rights». The Tablet, 17-01-2013. [Consulta: 18 novembre 2020].
* 1 2 3 4 5 Bellafaire, Judith. «Challenging the System: Two Army Women Fight for Equality». Military Women's Memorial. Arxivat de l'original el 30 d’octubre 2020. [Consulta: 15 novembre 2020].
* ↑ Waxman, Olivia B. «Years Before Rosa Parks, Sarah Keys Refused to Give Up Her Seat on a Bus. Now She's Being Honored in the City Where She Was Arrested». Time Magazine, 29-07-2020. [Consulta: 15 novembre 2020].
* ↑ «H.R.5922 - Sarah Keys Evans Congressional Gold Medal Act». congress.gov. [Consulta: 23 agost 2022].
# Organització per a l'Alliberament de Palestina

L'Organització per a l'Alliberament de Palestina (OAP) (àrab: منظمة التحرير الفلسطينية, Munaẓẓamat at-Taḥrīr al-Filasṭīniyya) és un moviment d'alliberament nacional palestí. L'OAP és considerada per les Nacions Unides l'únic representant legítim del poble palestí.
L'OAP va ser fundada per la Lliga Àrab en el dia 28 de maig de l'any 1964. En el moment de la seva creació, el seu objectiu més bàsic era la destrucció de l'Estat d’Israel a través de la lluita armada.
L'OAP inicialment va estar controlada de forma majoritària pel govern egipci. La carta fundacional de l'OAP posava l'accent en la destrucció de l'Estat d'Israel.
L'OAP defensa el dret al retorn dels refugiats palestins, i l'autodeterminació dels ciutadans palestins residents a Cisjordània i a Gaza, i s'oposa a l'ocupació dels territoris palestins per part de les Forces Armades d'Israel.
Per bé que d'entrada no es feia referència a un hipotètic estat palestí, més tard l'OAP recollia la idea de crear un estat independent entre el riu Jordà i la mar Mediterrània.
Més recentment, l'OAP ha adoptat oficialment la solució de crear dos estats, a on eventualment les nacions d'Israel i Palestina poden conviure en pau, i va deixar la porta oberta per tal d'arribar a uns acords específics amb l'Estat d'Israel per tal de reconèixer Jerusalem Est com la capital del futur Estat de Palestina, i defensar el dret al retorn dels refugiats palestins.
Tanmateix, molts líders palestins, incloent-hi Iàssir Arafat i Faisal Al-Husseini, han declarat sempre que l'objectiu últim de l'OAP és l'alliberament de tot el territori palestí.
El grup Setembre Negre de Jordània, va participar en un conflicte entre el Regne de Jordània i l'OAP en l'any 1970, després de la derrota en la Guerra de desgast, i va acabar en l'any 1971 quan l'OAP fou expulsada de Jordània.
El 1993, el president de l'OAP, Iàssir Arafat, va reconèixer l'Estat d'Israel en una carta oficial adreçada a l'aleshores Primer ministre d'Israel, Yitshaq Rabbín. En resposta a la carta d'Arafat, Israel reconeixia l'OAP com a legítim i únic representant del poble palestí. La Santa Seu, en 1994 anuncià l'establiment de relacions oficials amb l'OAP sense caràcter plenament diplomàtic.
Iàssir Arafat va presidir el Comitè Central de l'OAP des de l'any 1969 fins a l'any 2004, i després de la mort d'Arafat, Mahmud Abbas va esdevenir el nou President de l'Estat de Palestina.

## Referències

* ↑ «Arabs Create Organization For Recovery of Palestine» (en anglès). The New York Times, 29-05-1964 [Consulta: 26 maig 2016].
* ↑ Massad, Joseph Andoni. Colonial Effects: The Making of National Identity in Jordan. Nova York: Columbia University Press, 2001, p. 342. ISBN 0-231-12323-X.
* ↑ Cowell, Alan. «Vatican Establishes 'Stable and Official Relations' With P.L.O.» (en anglès). NY Times, 26-10-1994. [Consulta: 24 febrer 2022].
* ↑ Abu Eid, Xavier. «Mahmoud Abbas y el futuro de Palestina» (en castellà). El Pais, 05-09-2015. [Consulta: 24 febrer 2022].
# Verdet carablau

El verdet carablau (Chloropsis venusta) és un ocell de la família dels cloropseids (Chloropseidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos als turons de Sumatra.

## Referències

* ↑ «Verdet carablau». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022 (català)
# Paweł Puczek

Paweł Puczek (Cisownica, 29 de juny de 1936 - 9 de setembre de 2018) violinista polonès, professor, professor d'arts musicals, professor acadèmic a l'Acadèmia de Música Karol Szymanowski a Katowice.

## Biografia

Va ser alumne de la classe de violí a l'Escola Estatal de Música de Cieszyn (1948-1955) i a l'Escola Secundària Pedagògica (1950-1954). Va estudiar a l'Escola Superior de Música Estatal de Katowice, on va rebre un diploma amb honors en violí i música de cambra (1960). Allí va ser alumne de Stanisława Mikuszewskiego. Des del 1960 treballà a la seva alma mater (rebatejada com a Acadèmia de Música de Katowice el 1979), el 1967 dirigí el procediment de qualificació de 1r grau, el 1974 fou nomenat professor associat, el 1981-1987 fou vi-cedegà del Departament d'instruments, des del 1984 el cap del departament d'instruments de corda. El 1990 se li va atorgar el títol de professor d'arts musicals. Els anys 1990-2004 també va ensenyar el violí a l'Acadèmia de Música de Wrocław.
Va ser guardonat amb el Concurs Nacional de Violí de Polònia E. Ysaye (1959), membre de l'equip polonès de la 4a competició internacional H. Wieniawski a Poznań (1962). El 1965 fou intern al Conservatori de Moscou, el 1966-1967 fou concertista de la Filharmònica Pomerània a Bydgoszcz i Capella Bydgostiensis pro Musica Antiqua, el 1967-1970 dirigí l'Orquestra de Cambra "Musici Concertanti", amb la qual realitzà una gira i enregistrat a l'estranger, els anys 1976-1980 va ser un dels concertistes de l'Opera Royale de Lieja (Bèlgica).
Des del 1971 va ser el cap dels cursos nacionals de pedagogia del violí. A petició del Ministeri de Cultura i Art, va desenvolupar el seu propi programa d'ensenyament del violí a les escoles de música primària, en vigor des del 1992, entre els seus alumnes distingits tingué a Szymon Krzeszowiec. Va ser el promotor i revisor de dissertacions doctorals i post-doctorals i les nominacions de professors. També va ser jurat de nombrosos concursos nacionals i internacionals de violí.
El 21 de setembre de 2018 va ser enterrat al cementiri Evangelical-Augsburg, a l'ul. Młynarska a Varsòvia.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Leksykon polskich muzyków pedagogów urodzonych po 31 grudnia 1870 roku, pod red. Katarzyny Janczewskiej-Sołomko, wyd. Oficyna Wydawnicza Impuls, Kraków 2008, s. 399-400
* 1 2 3 4 5 6 Odszedł prof. Paweł Puczek. am.katowice.pl, 9 września 2018. [dostęp 2018-09-17].
* ↑ Prof. Paweł Puczek, [w:] baza „Ludzie nauki” portalu Nauka Polska (OPI) [online] [dostęp 2018-09-18].
# Rafael Metlikovez

Rafael Metlikovez (Canovelles, 1964 - Granollers, 2017) va ser un terapeuta familiar i escriptor català.
Formava part del grup de polipoesia Accidents Polipoètics juntament amb Xavier Theros, amb qui entre el 1991 i el 2014 van fer centenaris de recitals a diversos països europeus i americans, van escriure per La Fura dels Baus, van publicar un CD, llibres de poesia i una compilació d'aforismes.
A títol personal va escriure els textos del muntatge 'Bésame el cactus' que la companyia Sol Picó va escenificar el 2001, va escriure i interpretar els espectacles-conferència 'Los planes nunca salen' i 'Circonferencia', entre d'altres. Va col·laborar en la secció d'esports del diari El País i al programa d'humor L'ovella irònica de Catalunya Ràdio.

## Referències

* ↑ Theros, Xavier «En la mort de Rafael Metlikovez». El País, 19-05-2017.
* ↑ Juanico, Núria «Mor el polipoeta Rafael Metlikovez». Diari ARA, 18-05-2017.
# Residència de Palembang

La residència de Palembang fou una divisió administrativa de les Índies Orientals Holandeses a Sumatra. La capital fou Palembang que ocupava el lloc de l'antiga ciutat estat de Sri Vijaya. El seu nom derivava del xinès Palinfong, centre comercial que va substituir a Sri Vijaya quan el regne de Majapahit va obtenir l'hegemonia.
La residència estava formada per l'antic territori del sultanat de Palembang i trenta regnes vassalls d'aquest, cadascun dels quals formava una regència:
* Sultanat de Palembang
* Rejang Lebong
* Ampat Lawang
* Pasemah ulu Lintang
* Lematang ulu
* Pasemah Lebar
* Kikkim
* Gumaj ulu
* Mulak ulu
* Lematang ilir
* Belitang
* Semando Darat
* Ogan ulu
* Semendo ulu Luwas
* Kisam o Kesam
* Makakau
* Blambangan
* Bandingagung
* Gunumtigo
* Kiti
* Japaro
* Buai Pemetja
* Bungamajang
* Pakusang Kunjit
* Buai Runjung
* Madang
* Semandawi
* Buai Haji
* Buai Rawang
* Blidah
* Enim.

## Referències

* A. Flicher, Les Etats princiers des Indes néerlandaises, Dreux 2009
# Peto

«Peto» té aquests significats:
* Peto (vila), vila mexicana de l'estat de Yucatán
* Peto (municipi), municipi de l'estat mexicà de Yucatán
* Peto (armadura), peça de l'armadura
* Acanthocybium solandri
* Symphodus tinca
* John F. Peto, pintor estatunidenc
* Peto de ánimas, monuments associats al culte als morts, freqüents a Galícia, on es troben en camins i cruïlles
# Sarah Legrain

Sarah Legrain (14è districte de París, 17 de novembre de 1985) és una política francesa. És portaveu nacional de La França Insubmisa i va ser secretària nacional del Partit d'Esquerra del 2015 al 2021. A les eleccions legislatives de 2022, va ser elegida diputada a la primera volta amb el 56,51% dels sufragis en representació de la Nova Unió Popular Ecològica i Social del Poble. El 30 de juny va ser escollida vicepresidenta de la Comissió d'Afers Culturals i d'Educació de l'Assemblea Nacional.

## Trajectòria

Sarah Legrain va estudiar a l'École Normale Supérieure i té una agrégation de lettres modernes. Durant un temps, va treballar en una tesi sobre Pierre de Marivaux. És professora de francès a l'institut Voillaume d'Aulnay-sous-Bois, al departament de Sena Saint-Denis.
Durant la campanya presidencial de 2022 de Jean-Luc Mélenchon, Sarah Legrain va ser l'encarregada de dirigir la L'Agora insoumise del seu partit.

## Obra publicada

* Amb Dominique Hölzle, Crébillon fils, "Lettres de la marquise de M*** au comte de R***", Neuilly, Atlande, coll. « Clefs concours. Lettres XVIII$^e$ siècle », 2010 ISBN 978-2-35030-142-6

## Referències

* 1 2 «Portrait – Sarah Legrain, une enseignante féministe en route vers l’Assemblée - L'insoumission» (en francès), 06-06-2022. [Consulta: 13 juny 2022].
* ↑ Marie-Liévine Michalik. «Écriture inclusive : qu'en pensent les candidats à l'élection présidentielle ?». Le Figaro, 26-01-2022.
* ↑ «Le Secrétariat exécutif national (SEN)». [Consulta: 4 octubre 2021].
* ↑ «Législatives. LFI dévoile ses 324 premiers investis, Mélenchon se fait attendre à Marseille». Ouest France, 11-05-2022.
* ↑ Mathieu Dejean. «Mélenchon et les intellectuels : la recomposition permanente». Mediapart, 21-03-2022.
* ↑ «L'annuaire». archicubes.ens.fr. [Consulta: 13 juny 2022].
* 1 2 «Législatives à Paris : Sarah Legrain, des bancs du lycée à ceux de l’Assemblée» (en francès). leparisien.fr, 13-06-2022. [Consulta: 13 juny 2022].
* ↑ «Sarah Legrain s’attaque au monsieur numérique de Macron». L'Humanité, 15-06-2017.
* ↑ Enora Ollivier. «Législatives à Paris : ce duo de trentenaires qui menace "Camba"». Le Monde, 27-05-2017.
# Noël Gallon

Noël Gallon (6è districte de París, 11 de setembre de 1891 - París, 26 de desembre de 1966) fou un compositor i professor, va guanyar el primer Gran Prix de Rome de composició musical l'any 1910.
Va ser professor de fuga i contrapunt al Conservatori de París. El seu germà, Jean Gallon (1878-1959), també músic, va fer classes d'harmonia al mateix Conservatori.
D'entre l'activitat professional de Noël Gallon, cal destacar la direcció del "Concurs de Música i Declamació" de la Fundació Léopold Bellan de París, càrrec que va exercir des de 1936 fins a l'any de la seva mort.
Va publicar obres didàctiques com un "Tractat de contrapunt" en col·laboració amb Marcel Bitsh, que per la seva importància, és un dels manuals, especialment recomanats, als estudiants del Conservatori de Música de Québec. Són cèlebres també, la sèrie de "Dictats Tonals", petita obra mestra que resumeix totes les dificultats de la música tonal.
Va compondre en col·laboració amb el seu germà la música per a ballet "Hansli le Bossu" (1914).
Molts dels seus alumnes van ser posteriorment notables músics com:
* Lucie Robert-Diessel
* Pierre-Philippe Bauzin
* René Herbin
* Jean Rivier
* Tony Aubin
* els germans René i Henri Challan
* Jeanne Demessieux
* Maurice Duruflé
* Henri Dutilleux
* Olivier Messiaen
* Jean Rivier
* Paule Maurice
* Pierre Sacan
* Pierre Petit
* i l'uruguaià Carlos Estrada

## Referències

* ↑ Further Reading. Elsevier, 2014, p. 133–134.
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. IV, pàg. 1220. (ISBN 84-7291-226-4)