# Batalla del camp de safrà

L'anomenada Batalla del Camp de Safrà (en grec, Κρόκιον πεδίον Krókion pedíon) o Batalla de Volo (353 aC o 352 aC) va ser una batalla de la Tercera Guerra Sagrada, lliurada entre els exèrcits de la Fòcida, sota Onomarc, i l'⁣exèrcit conjunt de Tessàlia i Macedònia sota Filip II de Macedònia. Els focis van ser derrotats decisivament per les forces de Filip. La victòria de Filip va assegurar el seu nomenament com a governant de Tessàlia i marcà un pas important en l'⁣ascens de Macedònia a l'ascendència política a l'antiga Grècia. L'opinió entre els historiadors està dividida quant a l'any de la batalla; alguns diuen el 353 aC, i altres el 352 aC.

## Fonts i cronologia

Les fonts antigues de la Tercera Guerra Sagrada són escasses i, en general, manquen d'informació cronològica ferma. La font principal de l'època és la Biblioteca històrica de Diodor de Sicília, escrita al segle I aC, que és, per tant, una font molt secundària. Diodor és sovint ridiculitzat pels historiadors moderns pel seu estil i imprecisions, però conserva molts detalls del període antic que no es troben enlloc. Diodor va treballar principalment personificant les obres d'altres historiadors, ometent molts detalls on no s'adaptaven al seu propòsit, que era il·lustrar les lliçons morals de la història; el seu relat de la Tercera Guerra Sagrada és, per tant, ple de buits.
A banda de Diodor, es poden trobar més detalls de la Guerra Sagrada a les oracions d'estadistes atenesos, principalment Demòstenes i Èsquines, que han sobreviscut intactes. Com que aquests discursos mai van ser pensats com a material històric, cal tractar-los amb circumspecció; Demòstenes i Èsquines han estat descrits com a «un parell de mentiders, cap dels quals no es pot confiar que hagin dit la veritat en qualsevol assumpte en què fos del seu interès mentir». No obstant això, llurs al·lusions a esdeveniments contemporanis o passats indiquen algunes de les llacunes en el relat de Diodor, i ajuden a l'ordenació de la cronologia. Els relats de Diodor, Demòstenes i Èsquines es poden complementar amb fragments d'històries perdudes (com la de Teopomp) i per fonts epigràfiques contemporànies.
Les dates dels historiadors moderns per a la guerra han estat molt debatudes i no hi ha un consens clar. Generalment, s'accepta que la guerra va durar 10 anys, i va acabar l'estiu del 346 aC (una de les úniques dates fermes), la qual cosa dóna una data del 356 aC per a l'inici de la guerra, amb la presa de Delfos per Filomel. Després de la derrota de Filomel a Neó, els tebans van pensar que era segur enviar el general Pàmmenes a Àsia amb 5.000 hoplites. Una combinació d'evidències suggereix que Pàmmenes es va reunir amb Filip a Maronea a Tràcia, l'any 355 aC, presumiblement en el seu viatge cap a Àsia. Buckler, l'únic historiador que va fer un estudi sistemàtic de la guerra sagrada, situa Neó abans l'any 355 aC. Altres historiadors han situat Neó l'any 354 aC, ja que Diodor diu que la batalla va tenir lloc mentre Filip assetjava Metone, que Diodor (en un moment donat) situa l'any 354 aC. Tanmateix, la cronologia de Diodor per a la guerra sagrada és molt confusa: data l'inici i el final de la guerra un any massa tard, diu de manera diversa que la guerra va durar 9, 10 o 11 anys i va incloure el setge de Metone dues vegades en dates diferents i, per tant, no es pot confiar en les seves dates.
Sense tenir en compte les dates, la majoria dels historiadors coincideixen en la mateixa seqüència d'esdeveniments per a aquesta part de la Guerra Sagrada. Per tant, la pregunta principal és quan va començar aquesta seqüència. Així, Buckler (així com Beloch i Cloche) data Neó al 355 aC, Metone al 355–354 aC, la primera campanya de Tessàlia de Filip al 354 aC, i la seva segona al 353 aC. Per contra, Cawkwell, Sealey, Hammond i altres redueixen totes aquestes dates en un any, començant amb Neó l'any 354 aC.

## Rerefons

La Tercera Guerra Sagrada (sovint anomenada «la» Guerra Sagrada) va esclatar l'any 356 aC, i donaria a Filip la seva primera oportunitat real d'ampliar la seva influència als afers del centre i el sud de Grècia. La guerra va ser provocada per la negativa de la Confederació Fòcia a pagar una multa que els va imposar l'any 357 aC la Lliga Amficciònica, una organització religiosa panhel·lena que governava el lloc més sagrat de l'Antiga Grècia: el Temple d'Apol·lo a Delfos. Darrere de l'element religiós, probablement hi havia una mostra de realpolitik en presentar càrrecs contra els focis, instigats pels tebans. En aquest moment, Tebes controlava la majoria dels vots al concili, i a la reunió de tardor del 357 aC, els tebans van poder tenir tant els focis (per al conreu de la terra sagrada) com els espartans (per ocupar Tebes alguns vint-i-cinc anys abans) denunciat i multat. Atès que les multes per a ambdues parts eren «injustificadament dures», els tebans probablement esperaven que cap de les parts pagués, i així poder declarar una «guerra sagrada» a cap de les dues.
En resposta, els focis, sota el lideratge de Filomel, es van apoderar de Delfos (que es trobava dins dels límits de la Fòcida), i van afirmar l'antiga pretensió de la Fòcida a la presidència de la Lliga Amficciònica, amb la intenció d'anul·lar el judici contra ells mateixos. . Sembla que hi havia una certa simpatia a Grècia pels focis, ja que altres estats podien veure que «els tebans ... havia utilitzat l'Amficcionia per perseguir revenges mesquines i destructives». Els focis van rebre el suport d'Atenes (enemics perennes de Tebes) i, com era d'estranyar, Esparta, que esperaven que la seva pròpia multa s'eliminés quan els focis s'apoderaven de Delfos. Tanmateix, Filomel va saquejar el tresor d'Apol·lo per pagar mercenaris, aixecant així un poderós exèrcit, però alterant dràsticament l'opinió dels altres estats grecs. A l'hivern del 356/355 aC es va declarar una «guerra sagrada» contra els focis pel consell amfictiònic, essent els tebans els principals protagonistes. La guerra va començar relativament bé per als focis, però els tebans van infligir una severa derrota als focis a Neó el 355 o el 354 aC i Filomel va ser assassinat. Sense desanimar-se, Onomarc es va fer càrrec de l'esforç de Foci i va reunir nous mercenaris per continuar la lluita.
Sembla que la Guerra Sagrada va obrir el camí per a un nou conflicte dins de Tessàlia. La Confederació de Tessàlia eren, en general, ferms partidaris de la Lliga Amficciònica, i tenia un antic odi cap als focis. Per contra, la ciutat-estat de Feres s'havia aliat amb els focis. L'any 354 o 353 aC, la noblesa de la ciutat tessàlia de Larisa va apel·lar a Filip perquè els ajudés a derrotar els fereus. Filip va portar així un exèrcit a Tessàlia, probablement amb la intenció d'atacar Feres. Segons els termes de la seva aliança, Licòfron de Feres va demanar ajuda als focis, i Onomarc va enviar al seu germà, Faïl·los, amb 7.000 homes; tanmateix, Filip va rebutjar aquesta força abans que pogués unir-se amb els fereus. Aleshores Onomarc va abandonar el setge que estava perseguint i va portar tota la seva força a Tessàlia per atacar Filip. Els detalls exactes de la campanya que va seguir no estan clars, però Onomarc sembla haver infligit dues derrotes a Filip, amb molts macedonis assassinats en el procés. Després d'aquestes derrotes, Filip es va retirar a Macedònia per passar l'hivern. Es diu que va comentar que «no va fugir sinó que, com un ariet, vaig agafar embranzida per a colpejar amb més força».
Filip va tornar a Tessàlia l'estiu següent (o 353 o 352 aC, segons la cronologia seguida), havent reunit un nou exèrcit a Macedònia. Filip va demanar formalment que els tessalis s'unissin a ell en la guerra contra els focis. Filip reuní tots els oponents tessalis de Feres que podia, i segons Diodor, el seu exèrcit final comptava amb 20.000 infants i 3.000 cavallers.

## Preludi

Tant Buckler com Cawkwell suggereixen que Filip va assetjar el port estratègic de Pàgases (efectivament el port de Feres) abans de la batalla del Camp de Safrà. En prendre Pàgases, és probable que Filip pretengués evitar que fos reforçat per mar; Buckler suggereix que Filip havia après la lliçó de la campanya anterior i volia tallar Feres de l'ajuda externa abans d'atacar-la. Mentrestant, Onomarc va tornar a Tessàlia per intentar preservar-hi l'ascendència fòcia, amb aproximadament la mateixa força que durant l'any anterior. A més, els atenesos van enviar Cares amb una flota important per ajudar els seus aliats focis, veient l'oportunitat de donar un cop decisiu contra Filip. Els focis i els atenesos probablement tenien la intenció de trobar-se a Pàgases, car era l'únic port que la flota atenesa podia utilitzar, i perquè Filip hi era de totes maneres.

## Batalla

Els esdeveniments posteriors no estan clars, però es va lliurar una batalla entre els macedonis i els focis, probablement quan Filip intentava evitar que els focis unís forces amb els feus, i sobretot abans que arribessin els atenesos. Cap font antiga no anomena el camp de batalla, però segons Diodor, els dos exèrcits es van trobar prop del mar. El Camp de Safrà (al voltant de l'actual Almirós a Magnèsia, regió de Tessàlia) sembla el lloc més adequat i, per tant, la batalla és coneguda pels estudiosos moderns com la Batalla del Camp de Safrà; tanmateix, identificar amb fermesa el lloc de la batalla ha resultat impossible.
Filip va enviar als seus homes a la batalla amb corones de llorer, el símbol d'Apol·lo, «com si fos el venjador» del sacrilegi, i va procedir a la batalla sota el lideratge, per dir-ho, del déu. Alguns dels mercenaris focis suposadament van llençar les armes, preocupats per les seves consciències culpables. En la batalla posterior, la més sagnant registrada en la història de l'antiga Grècia, Filip va aconseguir una victòria decisiva sobre els focis. La batalla sembla haver estat guanyada per un nombre superior i pel valor de la cavalleria de Filip.
Fugint de la derrota, els focis van córrer cap al mar, on la flota de Cares havia arribat durant la batalla, però molts homes van morir durant la persecució, o es van ofegar mentre intentaven arribar als vaixells. En total, 6.000 soldats focis havien mort, inclòs Onomarc, i altres 3.000 presoners. Onomarc va ser penjat o crucificat i els altres presoners es van ofegar, tal com s'exigia el ritual per als lladres de temples. Aquests càstigs estaven dissenyats per negar als vençuts un enterrament honorable; Filip es va continuar presentant així com el piadós venjador del sacrilegi comès pels focis. Buckler afirma que: «Tampoc s'ha de suposar automàticament que un ofegament massiu... commocionaria el món grec. Fins i tot el temperat Isòcrates va sentir que els mercenaris focis estaven millor morts que vius... El càstig era terrible, però era totalment coherent amb el paper de Filip com a campió d'Apol·lo».

## Conseqüències

Probablement va ser després de la seva victòria (si no abans) que els tessalis van nomenar Filip arcont de Tessàlia. Aquesta va ser una cita per a tota la vida, i va donar a Filip el control de tots els ingressos de la Confederació de Tessàlia i, a més, el va fer líder de l'exèrcit de Tessàlia. Els tirans de Feres, en lloc de patir el destí d'Onomarc, van arribar a un tracte amb Filip i, a canvi de lliurar Feres a Filip, se'ls va permetre, juntament amb 2.000 dels seus mercenaris, anar a la Fòcida. Filip va passar una estona reorganitzant Tessàlia, i un cop satisfet va marxar cap al sud fins al coll de les Termòpiles, la porta d'entrada al centre de Grècia. Probablement tenia la intenció de seguir la seva victòria sobre els focis envaint la mateixa Fòcida, una perspectiva que va alarmar molt els atenesos, ja que un cop passat les Termòpiles també podria marxar cap a Atenes. Per tant, els atenesos van enviar una força a les Termòpiles i van ocupar el pas; hi ha un cert debat sobre si altres contingents podrien haver-se unit als atenesos a les Termòpiles. Tot i que podria haver estat possible forçar el pas, Filip no ho va intentar, preferint no arriscar-se a una derrota després dels seus grans èxits a Tessàlia.
Mentrestant, els focis es van reagrupar sota el germà d'Onomarc, Faïl·los. Després de les enormes derrotes dels focis a Neó i al Camp de Safrà, Faïl·los va haver de recórrer a duplicar la paga dels mercenaris, per tal d'atreure prou per reposar el seu exèrcit. Malgrat les seves derrotes, però, la majoria dels focis encara estaven a favor de continuar la guerra. Durant l'hivern d'aquell any, Faïl·los es va dedicar a esforços diplomàtics per recollir més suport dels aliats focis i va aconseguir ampliar el teatre del conflicte en la següent temporada de campanya. Únic en la història grega, els focis van poder absorbir grans pèrdues de mà d'obra, gràcies al saqueig del temple d'Apol·lo, un factor que havia de contribuir a fer que la guerra s'arrossegués indecisament fins al 346 aC.

## Referències

* 1 2 3 4 Buckler, p. xiv.
* 1 2 Buckler, p. 148.
* ↑ Green, Alexander the Great and the Hellenistic Age. p. xxiv.
* ↑ Green, Greek History 480–431 BC, pp. 1–13.
* ↑ Cawkwell, p. 31.
* ↑ Cawkwell, p. 92.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 Buckler, pp. 148–195.
* ↑ Cawkwell, p. 185.
* ↑ Buckler, p. 8
* 1 2 Buckley, p. 472.
* 1 2 Buckler, p. 20–22
* ↑ Cawkwell, p. 63.
* 1 2 3 4 Cawkwell, p. 64.
* ↑ Buckler, p. 22
* ↑ Buckler, p. 21
* ↑ Buckler, p. 26–29
* ↑ Cawkwell, p. 65
* ↑ Cawkwell, p.66.
* ↑ Sealey, p. 445.
* 1 2 3 Hornblower, p. 272.
* ↑ Buckler, p. 63.
* 1 2 3 Cawkwell, p. 61.
* ↑ Buckler, p. 64.
* ↑ Buckler, p. 66.
* 1 2 3 4 5 6 Diodorus XVI, 35
* 1 2 3 4 5 6 7 Sealey, pp. 447–448.
* ↑ Cawkwell, p. 60.
* 1 2 3 4 Cawkwell, p. 62.
* ↑ Buckler, pp. 73–74.
* 1 2 3 4 5 Buckler. p. 74.
* ↑ Buckler, p. 67.
* 1 2 3 4 Buckler, p. 75.
* ↑ Justin VIII, 2
* 1 2 3 Cawkwell, p. 66.
* ↑ Buckler, p. 78.
* ↑ Buckler, p. 79.
* 1 2 3 Buckler, p. 80.
* ↑ Buckler, p. 81.
* 1 2 3 4 Buckler, p. 85.

## Bibliografia
### Fonts antigues

* Diodor de Sicília – Biblioteca històrica
* Justí – Epítom de la història filípica de Pompeu Trogus

### Fonts modernes

* Buckler, John. Philip II and the Sacred War. Brill Archive, 1989. ISBN 90-04-09095-9.
* Buckley, Terry. Aspects of Greek history, 750-323 BC: a source-based approach. Routledge, 1996. ISBN 0-415-09957-9.
* Cawkwell, George. Philip II of Macedon. Faber & Faber, 1978. ISBN 0-571-10958-6.
* Green, Peter. Alexander the Great and the Hellenistic Age. Phoenix, 2008. ISBN 978-0-7538-2413-9.
* Green, Peter. Diodorus Siculus – Greek history 480–431 BC: the alternative version (translated by Peter Green). University of Texas Press, 2006. ISBN 0-292-71277-4.
* Hornblower, Simon. The Greek world, 479-323 BC. Routledge, 2002. ISBN 0-415-16326-9.
* Sealey, Raphael. A history of the Greek city states, ca. 700-338 B.C.. University of California Press, 1976. ISBN 0-520-03177-6.