OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Altstätten (Sankt Gallen)

Altstätten és un municipi del cantó de Sankt Gallen (Suïssa), situat al districte de Rheintal.

## Fills il·lustres

* Paul Baumgartner (1903-1976) pianista i pedagog musical.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
# Camí del Mig (Reus)

El Camí del Mig és un camí que s'inicia als Cinc Camins, al terme de Reus, al Baix Camp i porta a la població de l'Aleixar. També se'n diu Camí de l'Aleixar, però aquest nom no s'usa gaire, per no confondre'l amb el camí que sortint de Reus seguia l'actual carretera de Falset o d'Alcolea, la N-420, fins a la població veïna.
Segons s'arriba als Cinc Camins des de Reus, pel camí de la Pedrera del Coubi, és el que ve segon a mà dreta. Més amunt dels Cinc Camins, travessa el barranc del Tecu, seguint per la partida de Monterols, i entra al terme de l'Aleixar a tocar del Mas del Víctor. Vora Maspujols, passa a frec del Mas de la Tiana després de travessar la riera del Salt. Més enllà travessa la Riera de Maspujols, que allà se'n diu de la Mussara, i arriba a l'Aleixar. És el camí que va més directe des de Reus fins a aquesta població.

## Referències

* ↑ Amigó, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 347. ISBN 8486387655.
# Casa Vayreda (Olot)

La Casa Vayreda és una obra d'Olot (Garrotxa) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici de planta rectangular, de planta baixa i dos pisos. La façana principal, totalment simètrica, té tres cossos: un central i dues torres que donen lloc a les altres façanes.
A la part inferior del cos central es pot veure la porta d'entrada amb un arc de mig punt dovellat. Sobre aquesta hi ha una tribuna amb cinc arcs de mig punt coberts de vidres i amb decoracions als voltants d'estil neogòtic, a la part superior hi ha quatre finestres dobles. Les torres acaben amb piràmide.

## Història

És destacable la reforma i ampliació de la casa pairal dels Vayreda, Mas situat en aquell moment als afores de la vila, prop de la carretera de Santa Pau. L'ampliació afecta l'ala nord-est de la casa, actual accés principal. És molt probable que el dibuix de la reforma fos obra d'un dels artistes de la família, probablement, Marian. Està realitzada utilitzant estilemes neogòtics.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Vayreda». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2016].
# Catostomus catostomus

Catostomus catostomus és una espècie de peix de la família dels catostòmids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Subespècies

* Catostomus catostomus catostomus (Forster, 1773)
* Catostomus catostomus lacustris (Bajkov, 1927)

## Hàbitat i distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: el Canadà i els Estats Units.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Forster, J. R., 1773. An account of some curious fishes, sent from Hudson's Bay; by Mr. John Reinhold Forster, F.R.S. in a letter to Thomas Pennant, Esq., F.R.S. Philosophical Transactions of the Royal Society of London v. 63: 149-160, Pl. 6.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB.NET
* ION (anglès)
* Discover Life (anglès)
# Asfàltovaia Gorà

Asfàltovaia Gorà - Асфа́льтовая Гора́ (rus) és un possiólok del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba als vessants septentrionals del Caucas occidental, a la riba esquerra del riu Tukha, a 23 km a l'oest d'Apxeronsk i a 73 km al sud-est de Krasnodar, la capital. Pertany al municipi de Kabardínskaia.
# Can Barrau (Tiana)

Can Barrau és un edifici eclèctic de Tiana (Maresme) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici civil, format per una planta baixa, pis i golfes, dividit en tres cossos coberts amb teulades de dos vessants. El cos central amb el carener perpendicular a la façana, i els altres dos a la inversa. Destaca d'una manera molt especial per l'ús del totxo o maó, que caracteritza tota la construcció i és utilitzat als murs, a les obertures i a qualsevol element decoratiu, -només un petit sòcol a la part baixa utilitza la pedra-. Un altre dels elements sobresortints és el voladís de la teulada, de grans dimensions i cartels o suports de fusta, que donen un aire eclèctic a la construcció.

### Pou i escala

Hi ha un pou d'aigua, que actualment es fa servir. La seva estructura presenta una forma totalment cilíndrica d'un diàmetre aproximat d'un metre i mig. Destaca per l'ús que fa del maó, únic element constructiu emprat, en concordança amb l'edificació principal. Degut a la gran quantitat de plantes que cobreixen la superfície és difícil veure les motllures que la decoren i les obertures. Fa 8 m d'alçada, aproximadament.
Hi ha una escala de cargol de forma helicoidal que es desplaça al voltant d'una ànima o eix vertical. Està realitzada amb un interessant treball de ferro colat, tant el baranatge com els graons i l'eix. Les peces verticals que formen els graons presenten motius ornamentals calats, que alhora que decoren, accentuen la sensació de lleugeresa.

### Capella

Edifici religiós d'una sola nau, coberta per una teulada de dos vessants molt inclinats. Destaca especialment per la utilització d'elements de tipus historicista neogòtic. La seva façana, en la qual recau pràcticament tot l'interès, presenta un portal d'arc ogival, rematat en la part superior per un floró i altres motllures típicament gòtiques. Tres finestres decoren la part alta de la façana i il·luminen l'interior, totes elles ogivals, amb una petita traceria, vitralls i un guardapols superior. Corona tot el conjunt una creu de pedra. La porta de fusta també està decorada amb elements de traceria gòtica.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Can Barrau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 desembre 2016].
# Castellucchio

Castellucchio és un municipi situat al territori de la província de Màntua, a la regió de la Llombardia (Itàlia).
Castellucchio limita amb els municipis de Curtatone, Gazoldo degli Ippoliti, Marcaria i Rodigo.
Pertanyen al municipi les frazioni de Gabbiana, Ospitaletto Mantovano, San Lorenzo i Sarginesco.

## Galeria

* Torre medieval
# Altes Museum

Altes Museum (alemany per ‘museu antic’) és un edifici del Classicisme dissenyat per l'arquitecte alemany Karl Friedrich Schinkel. L'obra va ser acabat el 1828 i va ser inaugurat el 1830. És al mig de la Museumsinsel (‘Illa dels Museus’) a la ciutat de Berlín. Alberga la col·lecció d'antiguitats dels museus estatals de la ciutat. Des de 2005 fins a la inauguració el 2009 del Neues Museum allotjava l'exposició de l'Ägyptisches Museum (Museu Egipci).
L'edifici és considerat com un dels més importants exemples del Neoclassicisme. Va ser dissenyat entre 1822 i 1823 però tan sols se'n va poder començar la construcció el 1825.
És el primer museu del món dissenyat com a tal. L'edifici té una longitud de 87 m i una amplària de 57 m. Consta d'un cos cúbic amb teulada plana. Les sales d'exposició són agrupades al voltant de dos patis interns. Als voltants hi ha dos museus més: elNeues Museum (museu nou) i el Museu de Pèrgam (Pergamonmuseum).

## Referències

* ↑ «Karl Friedrich Schinkel». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Altes Museum - Lloc web oficial
* «Altes Museum, Staatliche Museen zu Berlin» (Visita virtual). Google Art Project.
# Camí del Palmer

El camí del Palmer és un antic camí del migjorn de Mallorca que anava des de la possessió de El Palmer de Campos a Palma, tot passant per les possessions del terme de Llucmajor: Vallgornera, Capocorb Vell, sa Torre i Puigderrós, i per la possessió s'Aranjassa de Palma.

## Referències

* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 12. Palma: Promomallorca, p. 323. ISBN 84-8661702-2.
# Casa Dr. Klein

La Casa Dr. Klein és un edifici del municipi de Cardedeu (Vallès Oriental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici d'habitatge entre mitgeres, de planta baixa i dos pisos. Façana de composició simètrica en la qual juga amb diferents tipus de solució d'obertures, amb finestres de llinda plana i altres de forma cònica truncada.
Els materials emprats són maó, pedra i arrebossat. Els elements decoratius, llindars, sanefes i ferros són representatius de la segona etapa de Raspall, amb una gran supervivència d'elements modernistes i la progressiva eliminació del decorativisme exuberant de la primera etapa, cercant formes més geomètriques. En aquesta ocasió és palesa una evolució en les reixes de les finestres balconeres, en la intenció geomètrica del conjunt de la façana.

## Història

Encara que no tenim data de la casa ja hem deduït en l'apartat anterior que correspon a la segona etapa d'en Raspall (1918-1926), segons la classificació feta per Oriol Bohigas en el seu article. Per altra part, i encara que no consta en el projecte d'obres, en els extractes del sr. Artigues sí que hem trobat un comentari significatiu: "El 12-1-1930 al Dr. Klein, que va portar l'aigua potable al poble, se li dona el seu nom al carrer després de mort".

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Casa Dr. Klein». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 setembre 2015].
# Catorze sants auxiliadors

Els Sants auxiliadors és un grup de catorze sants cèlebres per haver estat particularment eficaços en respondre a les invocacions dels fidels. Són sovint representats en grup, i llur culte és d'origen germànic.

## Llista dels Sants auxiliadors

* Sant Acaci (8 de maig): màrtir, invocat contra el mal de cap.
* Santa Bàrbara (4 de desembre): verge i màrtir, invocada contra la febre i la mort sobtada.
* Sant Blai (3 de febrer): bisbe i màrtir, invocat contra el mal de gola i els problemes respiratoris.
* Santa Caterina (25 de novembre): verge i màrtir, invocada contra la mort sobtada.
* Sant Cristòfor (25 de juliol): màrtir, invocat contra la pesta bubònica.
* Sant Ciríac (8 d'agost): diàcon i màrtir, invocat contra la temptació a l'hora de la mort.
* Sant Dionís (9 d'octubre): bisbe i màrtir, invocat contra el mal de cap.
* Sant Erasme (2 de juny): bisbe i màrtir, invocat contra les malalties intestinals.
* Sant Eustaqui (20 de setembre): màrtir, invocat contra els conflictes familiars.
* Sant Jordi (23 d'abril): soldat-màrtir, invocat per aconseguir el guariment d'animals domèstics.
* Sant Gil (1 de setembre): eremita i abat, invocat contra la pesta.
* Santa Margarida (20 de juliol): verge i màrtir, invocada durant els parts.
* Sant Pantaleó (27 de juliol): bisbe i màrtir, invocat pels metges.
* Sant Vit (15 de juny): màrtir, invocat contra l'epilèpsia.
La Mare de Déu invocada com a Maria Auxiliadora també s'inclou sovint en aquest llistat perquè es creu que ella ve a l'ajut d'aquells que la necessiten i l'invoquen.
# Ascanio Mayone

Ascanio Mayone (Nàpols, 1570 $^{(Gregorià)}$ - Nàpols, 9 de març de 1627) fou un compositor i arpista napolità.
Es va formar com a alumne de Jan van Macque a Nàpols i hi va treballar a "Santissima Annunziata Maggiore" com a organista des del 1593 i mestre de capella del 1621; També fou organista a la capella real des de 1602. Va publicar madrigals, però la seva obra principal són els seus dos volums de música de teclat, Capricci per sonar (1603, 1609). Aquests contenen canzones, tocates, variacions i arranjaments de peces vocals, moltes de les quals són distintivament barroques i no d'estil renaixentistes.

## Treballs

* Il Primo libro di divers capricci per sonare, Nàpols, 1603 (edició moderna de Christopher Stembridge, Pàdua, 1981)
* El primer llibre de madrigals, 5 vv, Nàpols, 1604 (parcialment danyat en part)
* Primo libro di ricercari a 3, Nàpols, 1606, (edició moderna F. Sumner: música instrumental italiana dels segles XVI i principis del XVII ; vol. 18, Edició Garland, Nova York, 1995)
* Llibre Secondo de diversos capricci per sonare, Nàpols, 1609 (edició moderna de Christopher Stembridge, Pàdua, 1984)
* 2 madrigals al teatre de madrigali a cinque voci. De diversos excel·lents. musici napoletani ..., Nàpols 1609 (facials. parcialment danyades)
* Messe e vespri, 8vv
* Laetatus sum, 9vv
* Magnificat, 8vv

## Referències

* ↑ Thomas Synofzik: Ascanio Mayone, in: MGG, 2004

## Enllaços externs

* Ascanio Mayone a Deutsche Nationalbibliothek
* Ascanio Mayone a Deutsche Digitale Bibliothek
* Partitures d'Ascanio Mayone a l'International Music Score Library Project
* Ascanio Mayone a Discogs
* Web oficial
# Calomys hummelincki

Calomys hummelincki és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. Viu a Aruba, el Brasil, Colòmbia, Curaçao i Veneçuela. Es tracta d'un animal nocturn i herbívor. El seu hàbitat natural són els herbassars sorrencs. Està amenaçat per la destrucció del seu medi.
L'espècie fou anomenada en honor del naturalista neerlandès Pieter Wagenaar Hummelinck.

## Referències

* ↑ Ochoa, J.; Aguilera, M.; Rivas, B. Calomys hummelincki. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 14 març 2017.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 201. ISBN 978-0801893049.
# Castellum Fractum

El Castellum Fractum (literalment 'castell en runes') és una fortalesa tardoromana situada a l'àrea de la Muntanya dels Sants Metges, al municipi de Sant Julià de Ramis (Gironès). El jaciment fou declarat Bé Cultural d'Interès Nacional l'any 2012.

## Història

El Castellum Fractum està localitzat en un enclavament estratègic des del qual s'observa una vista panoràmica, i per aquest motiu ha estat objecte d'ocupació al llarg de la història. La fortalesa fou construïda entre mitjans del segle IV i inicis del segle V dC a sobre d'un poblat ibèric que data del segle vi aC. Està especialment situada per al control de la Via Augusta, i segons els arqueòlegs que l'han excavada, servia de magatzem i dipòsit d'intendència militar.
En una primera fase, aquest edifici està format per una gran aula rectangular amb una línia de pilars centrals. En els laterals s'obren diverses habitacions que comuniquen directament amb aquest espai central. En època visigoda segueix en actiu i desenvolupant funcions similars, però és objecte d'algunes reformes, com per exemple la transformació de l'aula rectangular central en un pati, i la construcció d'un primer pis sobre les habitacions laterals.
Tot i que no se sap del cert l'època en què la fortalesa quedà en desús, es coneixen certs documents d'època de Carlemany (segle ix) on apareix amb el nom de castellum fractum, és a dir, "castell en runes", fent referència a l'estat de runa en què es trobava ja en aquells moments.
Actualment és un jaciment a l'aire lliure museïtzat i visitable, amb un itinerari que uneix el poblat ibèric, la fortalesa romana i l'ermita paleocristiana dels Sants Metges.

## Vegeu també

* Poblat ibèric de Sant Julià de Ramis
* Muntanya dels Sants Metges

## Referències

* 1 2 «Castellum Fractum». Costa Brava's. [Consulta: 21 abril 2014].
* ↑ «Declarada bé cultural d'interès nacional la zona arqueològica de Sant Julià de Ramis». Ara Girona, 10-07-2012 [Consulta: 21 abril 2014]. Arxivat 22 April 2014$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2014-04-22. [Consulta: 21 abril 2014].
* ↑ Burch, Josep [et al.].. Excavacions Arqueològiques a la muntanya de Sant Julià de Ramis. El Castellum. Sant Julià de Ramis: Institut de Patrimoni Cultural, 2006, p. 166. ISBN 84-8458-242-6.
* ↑ Burch, Josep [et al.].. Excavacions Arqueològiques a la muntanya de Sant Julià de Ramis. El Castellum. Sant Julià de Ramis: Institut de Patrimoni Cultural, 2006, p. 150. ISBN 84-8458-242-6.
* ↑ Burch, Josep [et al.].. Excavacions Arqueològiques a la muntanya de Sant Julià de Ramis. El Castellum. Sant Julià de Ramis: Institut de Patrimoni Cultural, 2006, p. 55-60. ISBN 84-8458-242-6.
* ↑ Burch, Josep [et al.].. Excavacions Arqueològiques a la muntanya de Sant Julià de Ramis. El Castellum. Sant Julià de Ramis: Institut de Patrimoni Cultural, 2006, p. 143. ISBN 84-8458-242-6.
* ↑ «Un camí circular per completar el poblat ibèric de Sant Julià de Ramis». El Punt Avui, 23-01-2014 [Consulta: 21 abril 2014].
# Anell volador

Un anell volador és un anell de plàstic amb una de les cares lleugerament corbada i un disseny especialment aerodinàmic que permet que planegi quan és llençat de la forma adequada. Fou desenvolupat per l'empresa Aerobie® en dos formats, el de 10 polzades (Sprint), que es pot observar a la foto, i el de 13 polzades (Pro).

## Història

Durants els anys 1979 i 1980, Alan Adler treballava com a enginyer consultor i com a professor a la Universitat Stanford. Durant el seu temps lliure inventava joguines i patentava les seves idees a través d'empreses de joguines. Alan era un amant de la navegació que va aprendre aerodinàmica de forma autodidacta per tal de poder dissenyar velers. La seva afició a inventar joguines i els seus nous coneixements el van portar a la recerca de joguines voladores millors.
El seu interès es va iniciar buscant maneres de millorar els discs voladors convencionals, que són els descendentes de l'antiga llauna dels pastissos Frisbie. El seu anàlisi i treball experimental li van permetre descobrir que els anells voladors, a diferència dels discs voladors, tenen un avantatge quan es tracta d'equilibrar la sustentació aerodinàmica en un ampli interval de velocitats. La seva feina li va permetre descobrir un gran nombre d'anells voladors. El primer fou l'Skyro ring que va patentar a Parker Brothers.
El 1984, Alan va dissenyar i construir el primer prototip de l'Aerobie ring amb un aleró a la vora de l'anell que compensava la sustentació en un radi força ampli de diferents velocitats de llançament. La primera prova de l'Aerobie ring a Roble Field a Stanford, va demostrar-li que aquell anell era especial. L'anell va volar en línia recta d'una forma precisa i a una distància considerable, "com si llisqués per damunt d'una capa invisible de gel".

## Referències

* ↑ «Aerobie Sprint Ring» (en anglès). Aerobie®. Arxivat de l'original el 2014-08-30.
* ↑ «Aerobie Pro Ring» (en anglès). Aerobie®. Arxivat de l'original el 2014-08-11. [Consulta: 5 agost 2014].
* ↑ «Història de Aerobie» (en anglès). Aerobie®. Arxivat de l'original el 2015-07-07.
* ↑ «The Aerobie Flying Ring (Scientific paper)» (en anglès). Aerobie®. Arxivat de l'original el 2015-07-09.

## Vegeu també

* Bumerang
* Disc volador
# Cantó de Pointe-à-Pitre-1

El cantó de Pointe-à-Pitre-1 és una divisió administrativa francesa situat al departament de Guadalupe a la regió de Guadalupe.

## Composició

El cantó comprèn part de la comuna de Pointe-à-Pitre.

## Administració

Llista dels consellers generals successius :
| Període | Identitat | Partit | Qualitat |
| 2004- | Jacques Bangou | PPDG | |
| Les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Casa Lladó (Saurí)

La Casa Lladó és una obra de les darreres tendències de Saurí, al municipi de Sort (Pallars Sobirà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa situada a la part alta d'un petit nucli de població dels Pirineus, sobre un vessant. De configuració lleugerament còncava, l'immoble té una sola crugia formada per murs de pedra gruixuts; el mur del davant queda fragmentat en dues traces que defineixen un tram més ample i un altre de més estret. Al punt de fractura d'aquesta façana es troba la porta d'accés. La crugia estreta s'adapta al dormitori principal, mentre que la més ampla acull la cuina i la sala d'estar. La planta superior, a manera de golfes, està destinada per a diferents usos. La coberta segueix la corba dibuixada pel mateix edifici. Davant de la façana principal hi ha una era, tancada amb murs de petites dimensions.

## Referències

* ↑ «Casa Lladó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 7 juny 2020].
# Can Mascaró (Riera de Tiana, 84)

Can Mascaró és una masia de Tiana (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici civil. Masia completament transformada i molt ampliada respecte les seves proporcions inicials. De planta pràcticament quadrada, està formada per tres pisos i unes golfes. El conjunt està cobert per una teulada de dues vessants sobre la qual destaca una torre de planta rectangular
Cal remarcar la gran quantitat de finestres realitzades amb maó vist col·locat de cantell. Els murs són arrebossats. L'edifici es troba envoltat d'un jardí que confronta amb la Riera.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Mascaró». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 desembre 2016].
# Antoni Fàbregas i Casals

Antoni Fàbregas i Casals (Tarragona, 29 d'abril de 1921 - Tarragona, 9 de novembre de 1999) fou un futbolista català de les dècades de 1940 i 1950 i posteriorment entrenador.

## Trajectòria

Defensa de gran caràcter, conegut amb el sobrenom del Pirata, que defensà els colors del RCD Espanyol durant tota la dècada de 1940. En total disputà 181 partits de lliga, en els quals marcà 6 gols. Disputà la final de la Copa d'Espanya de l'any 1947, amb derrota davant el Reial Madrid per 2 a 0. Fou l'autor del gol de la victòria en un derbi enfront del FC Barcelona disputat al camp de Les Corts el 4 de desembre de 1949 i que l'Espanyol guanyà per 1 a 2. El 1950 fitxà pel Gimnàstic de Tarragona on jugà dues temporades més. A continuació fitxà pel CF Badalona i CD Montijo de Portugal.
Fou convocat per jugar amb la selecció espanyola però no hi arribà a debutar. També fou internacional amb la selecció catalana de futbol.
Com a entrenador estigué lligat al RCD Espanyol. El 1970 deixà el club per fitxar pel CE Mataró. El 1970 fou segon entrenador de Rafael Iriondo a l'Espanyol, quan el club jugà a segona divisió. A continuació marxà a Mèxic on dirigí al Jalisco de Guadalajara amb força èxit durant any i mig. El 1973 for fitxat pel FC Amposta.
El seu germà Francesc Fàbregas i Casals també fou futbolista a clubs com el Gimnàstic de Tarragona, FC Martinenc, Escoriaza de Saragossa o UE Lleida.

## Referències

* 1 2 «Tres fichas del Español». Mundo Deportivo, 24-08-1940. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «Murió Fàbregas el pirata». Mundo Deportivo, 10-11-1999.
* ↑ «Fàbregas, Antoni». hallofameperico. [Consulta: 20 gener 2013].
* ↑ «Fàbregas, Antoni». fororcdespanyol.es. [Consulta: 20 gener 2013].
* ↑ «Antonio Fàbregas». Mundo Deportivo, 27-08-1952.
* ↑ «Se ha rehecho el historico Badalona». Mundo Deportivo, 05-09-1952.
* ↑ «-Los hermanos Fàbregas han renovado por contrato por un año más con el Club portugués Montiio». Mundo Deportivo, 09-08-1954.
* ↑ Closa, Antoni; Jaume Rius. Selecció Catalana de Fútbol: nou dècades d'història. Editorial Jaume Rius, 1999. ISBN 8492294434.
* ↑ «Fàbregas pasará a entrenar al Mataró». Mundo Deportivo, 23-11-1967.
* ↑ «Antonio Fàbregas, el ex pirata, triunfó el Méjico». Mundo Deportivo, 02-03-1972.
* ↑ «Fàbregas entrenador del Amposta». Mundo Deportivo, 08-07-1973.
* ↑ «Fàbregas II y su fichaje por el Montijo de Portugal». Mundo Deportivo, 02-08-1953.

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol