OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Isabelle Boéri-Bégard

Isabelle Boéri o Isabelle Boéri-Bégard (francès: Isabelle Boéri) (París, 7 de juliol de 1960) és una tiradora d'esgrima francesa, ja retirada, especialista en floret, que va competir durant les dècades de 1970 i 1980.
El 1980 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Moscou, on va guanyar una medalla d'or en la prova del floret per equips del programa d'esgrima. El 1981 i 1983 es proclamà campiona de França de floret individual.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Isabelle Boéri-Bégard». [Consulta: 20 maig 2024].
* ↑ LME. Le dictionnaire des médaillés olympiques français, cop. 2011. ISBN 978-2-36026-026-3. OCLC 758550374.
# Lenira Santos

Lenira Santos (21 d'abril de 1987) és un corredor de Cap Verd. Santos havia de competir en els 200 metres de les Dones a la Jocs Olímpics d'Estiu de 2008 però es va lesionar.

## Referències

* ↑ "The Cape Verdeans in Beijing" Arxivat 2014-01-02 a Wayback Machine..
* ↑ «Wânia Monteiro competes in Olympics on Friday». A Semana, 20-08-2008 [Consulta: 2 gener 2014].
# Menteşeli İbrahim

Menteşeli İbrahim fou amir i beg dels menteşeoğulları del beylik de Menteşe-oğlu. Era fill de Şücaüddin Orhan al que va succeir al morir vers el 1344.
Va ajudar a Umur Beg a recuperar Esmirna que havia caigut en mans dels llatins però Umur va morir en combat el 1348 i els esforços no van servir de res. La flota veneciana que estava a la vora de Balat (Milet) era una amenaça per İbrahim, que va organitzar una campanya contra ells, però amb la mediació del conte de Creta, Marino Morosini, es va aconseguir un arranjament del conflicte entre 1352 i 1355. Va morir vers el 1358 o 1359 i va repartir el territori entre tres fills:
* Menteşeli Musa, a Pedjin, Balat i Milas
* Menteşeli Mehmet, a Muğla i Çine
* Menteşeli Ahmet Ğazi, a Makri i Marmaris (al sud)

## Referències

* Enciclopedia de l'Islam, VI, 1011
# Interferència (escacs)

La interferència en els escacs es dona quan la línia entre una peça atacada i la seva defensa és tapada per un sacrifici interposant una peça. És un tema tàctic que es planteja poques vegades, i per això sovint passa desapercebut. Les oportunitats per interferir són rares perquè l'objecte de la defensa ha de ser més valuós que la peça sacrificada, i la interposició ha de ser al mateix temps una amenaça.

## Exemples

| | a | b | c | d | e | f | g | h | |
| 8 | | | | | | | | | 8 |
| 7 | | | | | | | | | 7 |
| 6 | | | | | | | | | 6 |
| 5 | | | | | | | | | 5 |
| 4 | | | | | | | | | 4 |
| 3 | | | | | | | | | 3 |
| 2 | | | | | | | | | 2 |
| 1 | | | | | | | | | 1 |
| | a | b | c | d | e | f | g | h | |
A la posició de l'esquerra, les blanques aparentment estan obligades a moure cap enrere el cavall amenaçat de f5, perquè les caselles on podria avançar són totes ben protegides. En qualsevol cas, el moviment d'interferència a 1.Cd6+ interromp la defensa de la torre negra a la dama negra. Tant si les negres juguen 1...cxd6 com 1...Axd6, les blanques capturaran la dama negra. Així les negres no tenen millor jugada que 1...Txd6 2.exd6 Dxe2 3.Txe2 Axd6, concedint la qualitat per un peó.
Un exemple més subtil d'interferència ocorre quan la peça interposada interromp dues línies a la vegada. En aquest cas, la peça que s'hauria de moure no caldria que realitzés una amenaça.
| | a | b | c | d | e | f | g | h | |
| 8 | | | | | | | | | 8 |
| 7 | | | | | | | | | 7 |
| 6 | | | | | | | | | 6 |
| 5 | | | | | | | | | 5 |
| 4 | | | | | | | | | 4 |
| 3 | | | | | | | | | 3 |
| 2 | | | | | | | | | 2 |
| 1 | | | | | | | | | 1 |
| | a | b | c | d | e | f | g | h | |
A la posició de la dreta, les blanques es troben en desavantatge material, i aparentment no poden coronar el peó de la columna a perquè l'alfil negre defensa la casella de coronació. Malgrat tot, 1.Cd5! interfereix l'alfil i la defensa mútua entre les dues torres negres. Si 1...Axd5, 2.Txd8 és òbviament guanyador. També, si 1.Cd5 és contestat per 1...T8xd5, hi hauria escac i mat amb 2.Th8. El millor que poden fer les negres és 1...T2xd5, interferint la defensa de l'alfil a a8 i permetent 2.a8=D.
Tot i que la interferència és un tema força estrany de veure en les partides actuals, és un tema comú en els problemes d'escacs. La posició de l'anterior exemple, en què es produeix un sacrifici en la intersecció de les línies defensives de dues peces que es desplacen de forma diferent, entre els problemistes es coneix com a Novotny. Altres tipus d'interferències tenen noms específics en els problemes d'escacs, incloent el Grimshaw, Plachutta on les dues peces es mouen ortogonalment (vegeu un bell exemple de Tarrasch), Anti-Bristol, Holzhausen i Wurzburg-Plachutta.

## Referències

* ↑ Definicions i exemples d'interferències (anglès)
Viccionari
# Josep Fadó Bruguet

Josep Fadó Bruguet (Mataró, 1964) és un tenor líric català.
Va cantar als Pueri Cantores de Mataró i va pertànyer al grup de teatre amateur Sala Cabanyes de Mataró. Al mateix temps que treballava en una entitat financera, estudià cant al Conservatori del Liceu de Barcelona i al Conservatori Municipal de Música de Barcelona.
El 1999 es presentà a una audició per als Amics de l'Òpera de Sabadell per trobar joves promeses de la lírica. Fou seleccionat per interpretar el protagonista Manrico d'Il trovatore de Verdi al cicle Òpera a Catalunya amb l'Orquestra Simfònica del Vallès. El 13 de març de 2001 debutà al Gran Teatre del Liceu en un paper menor de Samson et Dalila al costat de Josep Carreras. Posteriorment hi continuà cantant papers secundaris amb títols com La bohème de Puccini, Henri VIII de Saint-Saëns junt amb Montserrat Caballé, i com a solista amb papers protagonistes a Espanya, Europa i Sud-amèrica amb títols i personatges dramàtics i veristes per tenor spinto entre els quals destaquen: Don Alvaro a La forza del destino de Verdi amb els Amics de l'Òpera de Sabadell Canio a Pagliacci de Leoncavallo amb els Amics de l'Òpera de Sabadell, Riccardo a Un ballo in maschera de Verdi amb els Amics de l'Òpera de Sabadell, Manrico a Il trovatore de Verdi per a l'Òpera d'Oviedo al Teatro Campoamor, per Asociación Romanza de Perú al Teatro Municipal de Lima i per l'Òpera de Copenhaguen al Teatre Reial de Copenhaguen a Dinamarca.
És un cantant assidu a les Sessions al foyer del Liceu on debutà en el paper de Marcello a La bohème de Leoncavallo.

## Referències

* ↑ «L'obra més important del compositor Cristòfor Taltabull s'enregistrarà per primera vegada a Mataró». La Vanguardia, 06-08-2014. [Consulta: 17 gener 2021].
* 1 2 3 «Josep Fadó, dels números al cant». Tot Mataró, 25-11-2010. [Consulta: 17 gener 2021].
* ↑ «Mataró recorda amb diversos actes durant el mes de maig el poeta Josep Punsola». La Vanguardia, 25-05-2010.
* ↑ «Sabadell estrena temporada d'òpera». La Vanguardia, 01-11-2001.
* ↑ «Crítica de Roger Alier» (en castellà). La Vanguardia, 17-03-2001.
* ↑ «Crítica de Roger Alier» (en castellà). La Vanguardia, 08-10-2001.
* ↑ «Crítica de Roger Alier» (en castellà). La Vanguardia, 04-01-2002.
* ↑ «Crítica de Roger Alier» (en castellà). La Vanguardia, 10-03-2003.
* ↑ «Crítica de Roger Alier» (en castellà). La Vanguardia, 28-10-2005.
* ↑ «Crítica de Roger Alier» (en castellà). La Vanguardia, 05-10-2007.
* ↑ «Crítica de Diana Díaz» (en castellà). La nueva España, 18-10-2010.
* ↑ «Crítica de José Quezada Macchiavello» (en castellà). El comercio, 10-08-2011.
* ↑ «Crítica de Gregers Dirckinck-Holmfeld» (en danès). GregersDH, 01-11-2011.
* ↑ «Crítica de Marino Rodríguez» (en castellà). La Vanguardia, 24-10-2001.

## Enllaços externs

* Pàgina web de Josep Fadó
# Hadji Murad

Hadji Murad (rus: Хаджи-Мурат) (finals de 1790 - 23 d'abril de 1852) fou un important líder àvar durant la resistència dels pobles del Caucas del 1711-1864 contra l'imperi Rus. Era seguidor de Ghazi Magomed, i el 1826 amb Bey Pulat va sublevar als txetxens contra els russos.
Des del 1826 va dominar zones àmplies del Daguestan i Txetxènia, però l'Imam Xamil va conspirar contra ell i aleshores va passar-se als russos, a qui ajudà a destruir l'imamat muridita. Però els russos no li van donar el suport esperat, i finalment el setjaren i mataren.
Lev Tolstoi li va dedicar pòstumament la novel·la Hadji Murat (1912), un relat de ficció sobre la resistència a la dominació russa.
# Isaac Casaubon

Isaac Casaubon (18 de febrer de 1559 – 1 de juliol de 1614) va ser un erudit i filòleg clàssic, primer en França i llavors més tard en Anglaterra, considerat per molts del seu temps com el més instruït a l'Europa.

## Referències

* ↑ «Casaubon» (en anglès). [Consulta: 11 desembre 2008].

## Bibliografia

* Casaubon, Isaac, De Satyrica Graecorum & Romanorum Satira. Paris, 1605. Facsímil ed., ed. Peter E. Medine, 1973. Scholars' Facsimiles & Reprints. ISBN 978-0-8201-1115-5.
* Aquest article incorpora text d'una publicació que es troba en domini públic: Chisholm, Hugh. Encyclopædia Britannica (edició de 1911) (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911.

## Enllaços externs

* Biografia de Casaubon Arxivat 2008-07-04 a Wayback Machine. (castellà)
# Leptostomias haplocaulus

Leptostomias haplocaulus és una espècie de peix de la família dels estòmids i de l'ordre dels estomiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 37,6 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües tropicals.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic oriental (des de les Illes Açores fins a Mauritània) i l'Atlàntic occidental (des de 30°N fins a 24°N i entre 70°W i 60°W).

## Referències

* ↑ Gilbert C. H., 1905. II. The deep-sea fishes of the Hawaiian Islands. A: The aquatic resources of the Hawaiian Islands. Bull. U. S. Fish Comm. v. 23 (pt 2) (for 1903). 577-713.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Leptostomias haplocaulus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Gibbs, R.H. i M.A. Barnett, 1990. Melanostomiidae. p. 308-337. A: J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa, Portugal; SEI, París; i UNESCO, París, França. Vol. 1.
* ↑ McEachran, J.D. I J.D. Fechhelm, 1998. Fishes of the Gulf of Mexico. Volum 1: Myxiniformes to Gasterosteiformes. University of Texas Press, Austin. 1112p.
* ↑ Gibbs, R.H. Jr., 1984. Melanostomiidae. p. 341-365. A: P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París, França. Vol. 1.
* ↑ Bigelow, H.B., D.M. Cohen, M.M. Dick, R.H. Gibbs, Jr., M. Grey, J.E. Morrow, Jr., L.P. Schultz i V. Walters, 1964. Fishes of the western North Atlantic. Part four. New Haven, Sears Found. Mar. Res., Yale Univ.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Melocactus

Melocactus és un gènere de la subtribu de les Cactines, Tribu Cèries, Família Cactàcies. Hi destaquen les arèoles floríferes, situades a l'àpex, amb una considerable proliferació de sedes i pèls.

## Taxonomia

Melocactus albicephalus Melocactus andinus Melocactus azureus Melocactus bahiensis Melocactus bellavistensis Melocactus broadwayi Melocactus caroli-linnaei Melocactus concinnus Melocactus conoideus Melocactus curvispinus Melocactus deinacanthus Melocactus ernestii Melocactus estevesii Melocactus glaucescens Melocactus grueberi Melocactus harlowii Melocactus horridus Melocactus intortus Melocactus lanssensianus Melocactus lemairei Melocactus levitestatus Melocactus macracanthus Melocactus matanzanus Melocactus mazelianus Melocactus neryi Melocactus oreas Melocactus pachyacanthus Melocactus paucispinus Melocactus perezassoi Melocactus peruvianus Melocactus praerupticola Melocactus salvadorensis Melocactus schatzlii Melocactus smithii Melocactus violaceus Melocactus zehntneri

## Referències

* Pizzetti, Mariela Cactus Guías de la naturaleza (Grijalbo, 2003) ISBN 84-253-3364-4
* Francisco Javier Alonso de la Paz; Cactus y otras suculentas; Susaeta Ediciones, S.A.; ISBN 84-305-5687-7
# Isaac Bosch i Malagarriga

Isaac Bosch i Malagarriga (Manresa, 24 de març de 1973) és un il·lustrador i escriptor català.
Va estudiar disseny a l'Escola d'Art de Vic on va viure a principis dels anys 90.
A més de la seva faceta d'il·lustrador, escriu contes, guions de còmics, col·labora en revistes, realitza cartells, fotografies i tot allò relacionat amb el disseny gràfic. També ha dut a terme alguns curtmetratges, documentals i ha comissariat exposicions. Moltes de les seves activitats professionals les ha realitzat amb Annabel Sardans.

## Obres
### Obra il·lustrada

* El baber de Sevilla (La Galera, 1998)
* Embolics a la carta (Cruïlla, 2000)
* Com esdevenir un príncep blau en deu lliçons (La Galera, 2000)
* ¿Sueñas, Lola? (La Galera, 2002)
* La carta (La Galera, 2003)
* Qui ha vist l'home dels nassos (La Galera, 2003)
* Cada casa és un món, senyor Brunet! (Col·legi d'Arquitectes de Catalunya, Delegació Bages-Berguedà 2003)
* El rei de les aigües(Combel, 2004)
* Les formigues s'han refredat (Alfaguara, 2004)
* La febre del corall (Cruïlla, 2006)
* El niño que jugaba con ballenas (Cruïlla, 2006)
* La Guerra dels xiclets (La Galera, 2007)
* Els pirates de Lampedusa (Cruïlla, 2008)
* El regal de la Mireia (La Galera, 2008)
* Quins embolics, Miquel (Edicions del Pirata, 2009)
* La bruixa i el gos curt de vista (Edicions del Pirata, 2009)
* Lola, la fada de l'escola (Edicions del Pirata, 2012)

### Còmics

* Travelling, d'Isaac Bosch i David Pla, Banca Mora 1996
* Au Revoir, d'Isaac Bosch, Banca Mora 1998
* L'última carta a Alice (Fundació Caixa Manresa, 1998)

### Llibres

* Qui ha vist l'home dels nassos (La Galera, 2003)
* Cada casa és un món, senyor Brunet! (Col·legi d'Arquitectes de Catalunya, Delegació Bages-Berguedà 2003)
* Redescobrir Vilanova : el valor de la vida i de l'obra de Joan Vilanova i Roset : 1908-1990. (2009)

### Curtsmetratges

* Gènesis tipogràfic, 2006 – curtmetratge d'animació
* L'amie de l'ami de mon ami, 2007 – curtmetratge.

## Premis

Premi Meritxell Banca Mora, en 2 ocasions:
* Travelling, d'Isaac Bosch i David Pla, 1995
* Au Revoir, d'Isaac Bosch, 1997
Premi Ricard Opisso d'historieta gràfica
1998. Isaac Bosch Malagarriga. Urbs.
Premi Injuve, 1999
Premi Mostra’t, de curtmetratges - Manresa 2007
* L'amie de l'ami de mon ami (Isaac Bosch i Annabel Sardans, 2007) – Premi del públic.

## Referències

* ↑ «El còmic andorrà». [Consulta: 26 setembre 2017].
* ↑ «Casa de les Lletres». [Consulta: 26 setembre 2017].
* ↑ «Tebeosfera». [Consulta: 26 setembre 2017].
# Julio Jaramillo

Julio Alfredo Jaramillo Laurido (Guayaquil, 1 d'octubre de 1935 – 9 de febrer de 1978), compositor i cantant equatorià, també conegut simplement com a «J.J.», o «El ruiseñor de América», fou intèrpret equatorià més destacat de pasillos.
Jaramillo va ser un dels pocs cantants equatorians que ha transcendit les fronteres del seu país, i assolí fama a tota l'Amèrica Llatina. Especialment reconegut per les seves interpretacions de pasillos equatorians, també interpretà boleros, valsos, tangos i ranxeres. Va marxar de l'Equador i va residir a Colòmbia, Veneçuela i Mèxic. El 1976 retornà a la seva Guayaquil natal, i s'hi instal·là, al costat de la seva esposa Nancy i el seu fill petit, en un departament del tradicional barri de Garay, lloc on residí fins a la seva mort.

## Referències

* ↑ «Julio Jaramillo, el ídolo». El Universo, 07-10-2014 [Consulta: 6 abril 2017].
* ↑ Sánchez Varas, Alberto «Julio Jaramillo: así vivió Guayaquil la muerte del Ruiseñor de América» (en castellà). Expreso (Ecuador), 03-07-2023 [Consulta: 16 novembre 2021].
# Josep Vernis i Burés

Josep Vernis i Burés (Vic, 3 de novembre de 1940) és un pintor, escultor i gravador català. Després de passar la infantesa a Vic, Josep Vernis es llicencia el 1958 a l'Escola Superior de Sant Jordi de Barcelona, on estudia Belles Arts. També s'ha dedicat a la pedadogia artística, primer com a professor de plàstica al Col·legi Sant Miquel dels Sants de Vic i, a partir de 1977, com a professor de l'Escola Universitària Balmes de Vic, un dels centres precedents a l'actual Universitat de Vic - Universitat Central de Catalunya, i a la Facultat d'Educació, Traducció i Ciències Humanes de la mateixa Universitat, on ha impartit classes fins al 2005.
L'espai d'exposicions de la Universitat de Vic - Universitat Central de Catalunya, ubicat a Vic, porta el seu nom.
El 5 de setembre de 2016 va ser la persona homenatjada per Òmnium Cultural, amb motiu de la Marxa dels Vigatans, pel seu compromís cívic i cultural, i per la seva tasca i trajectòria en pro de la cultura, la llengua, el país i la cohesió social.
Entre 1960 i 2015 ha realitzat nombroses exposicions individuals i ha participat en d'altres col·lectives a Catalunya i a diversos països del món. També ha editat obra gràfica (aiguaforts, litografies, serigrafies, cartells, portades de discos, llibres i revistes,..). Ha col·laborat en l'escenografia de catorze muntatges del grup La Gàbia Teatre. Com a pintor muralista cal destacar les seves obres L'ordre i el Caos, a la Sala de plens del Consell Comarcal d'Osona i Referents de la memòria (de 18,50 x 2,50 m) a l'Auditori Marià Vila d'Abadal de l'edifici El Sucre de Vic.
Actualment es poden trobar obres de l'artista dintre de diverses col·leccions i museus de Catalunya, com el Museu Abelló de Mollet del Vallès.

## Referències

* 1 2 Sadurní i Viñas, Toni. Diccionari d'artistes vigatans (1750-1950). Vic, 2008: Col·lecció Recerca. Publicacións Col·legi Sant Miquels dels Sants, Vic., 2008, p. 172.
* 1 2 «Josep Vernis: “Dono gràcies als meus alumnes perquè he après molt d'ells”», 10-10-2014. Arxivat de l'original el 2015-03-31. [Consulta: 25 gener 2017].
* ↑ «Josep Vernis: «Els veritables homenatjats són els que treballen per la cultura d'aquest país»». Nació Digital, 06-09-2016.
* ↑ Coromina, Toni. Òxid de boira, història del col·lectiu. Vic: El Carme Sala d'Exposicions, S.L., 2016, p. 232.

## Enllaços externs

* Josep Vernis i Burés. Lloc web oficial (català, castellà, anglès i francès)
# Hadjdji Mirza Djani Kaixani

Hadjdji Mirza Djani Kaixani fou un historiador babi i un dels primers deixebles del Bab.
Va intentar participar en la revolta babi però fou fet presoner i tancat a Amol. Després de l'execució del Bab el 9 de juliol de 1850 va iniciar un llibre sobre la història del moviment, que es va dir Nuktat al-Kaf i és de dicicil compressió i pateix d'exagerada adulació al Bab. Fou després arrestat i executat el 15 de setembre de 1852 junt amb 27 sectaris més.

## Bibliografia

* Browne. A traveller's Narrative, written to illustrate the Episode of the Bab, Cambridge, 1891
* Haig, T.W. "Kās̲h̲ānī". Encyclopaedia of Islam, segona edició. Editada per: P. Bearman, Th. Bianquis, C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs. Brill Online, 2016. 9 de maig de 2016 <http://referenceworks.brillonline.com/entries/encyclopaedia-of-islam-2/kashani-SIM_3965>
# La Selva (Navès)

* Aquest article tracta sobre l'entitat de població de Navès. Vegeu-ne altres significats a «Selva (desambiguació)».
La Selva és una de les nou entitats de població del municipi de Navès (Solsonès). No té cap nucli de poblament agrupat.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| Any | Nucli urbà | Nucli urbà | Nucli urbà | Poblament dispers | Poblament dispers | Poblament dispers | Total |
| Any | Homes | Dones | Total | Homes | Dones | Total | Total |
| 2000 | 0 | 0 | 0 | 7 | 13 | 20 | 20 |
| 2001 | 0 | 0 | 0 | 7 | 12 | 19 | 19 |
| 2002 | 0 | 0 | 0 | 7 | 12 | 19 | 19 |
| 2003 | 0 | 0 | 0 | 9 | 13 | 22 | 22 |
| 2004 | 0 | 0 | 0 | 9 | 13 | 22 | 22 |
| 2005 | 0 | 0 | 0 | 7 | 12 | 19 | 19 |
| 2006 | 0 | 0 | 0 | 7 | 9 | 16 | 16 |
| 2007 | 0 | 0 | 0 | 7 | 9 | 16 | 16 |
| 2008 | 0 | 0 | 0 | 7 | 10 | 17 | 17 |
| Font: INE ||||||||

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya Arxivat 2009-08-16 a Wayback Machine.
# Ignatius Farray

Ignatius Farray és el nom artístic de l'humorista Juan Ignacio Delgado Alemany (Tenerife, 1973) un professor d'institut el va rebatejar com a Ignatius, en referència al protagonista de la novel·la Una conxorxa d'enzes. Com a Ignatius Farray s'ha convertit en un monologuista extrem, que, però, ha reunit legions de fans amb un estil tan deutor de Faemino y Cansado com de Richard Pryor o Lenny Bruce. Col·laborador en nombrosos projectes radiofònics i televisius, va despuntar amb el seu show El fin de la comedia. Així va titular el Louis CK espanyol la seva sèrie d'autoficció, la primera temporada de la qual va arrasar amb la seva emissió al canal Comedy Central.
De 2015 a 2022 presentà juntament amb David Broncano i Quequé el programa de ràdio La Vida Moderna que s'emetia a la cadena SER.

## Referències

* ↑ «Ignatius Farray». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 23 març 2016].
* ↑ «Errejón triunfa en 'La Vida Moderna' con esta respuesta a Ignatius Farray» (en castellà). [Consulta: 16 febrer 2017].
* ↑ «Locura nocturna en ‘Oh! My LOL'» (en castellà). El País, 14-03-2015. [Consulta: 16 febrer 2017].
# La Suivante

La Suivante és una comèdia en cinc actes, escrita per Pierre Corneille l'any 1634 i representada per primera vegada el mateix any, al Théâtre de l'Hôtel de Bourgogne.

## Personatges

* Géraste, pare de Daphnis
* Polémon, oncle de Clarimond
* Clarimond, enamorat de Daphnis
* Florame, amant de Daphnis
* Théanthe, un altre enamorat de Daphnis
* Damon, amic de Florame i de Théanthe
* Daphnis, amant de Florame, germana gran de Clarimond i de Théanthe
* Ararante, serventa de Daphnis
* Célie, veïna de Géraste i la seva confident
* Cléon, criat de Damon
L'escena té lloc a París.

## Enllaços externs

* Text de La Suivante de Pierre Corneille, original francès
# Ivi Adamu

Ivi Adamu (en grec: Ήβη Αδάμου) és una cantant xipriota. Va assolir la fama a Grècia i Xipre després de participar en la segona temporada de la versió grega del programa televisiu Factor X. Gràcies al concurs, va aconseguir un contracte amb la filial grega de Sony Music amb què va publicar el primer àlbum, Kalokeri Stin Kardia, que va esdevenir disc d'or.
Va ser el 2012, representant Xipre a Eurovisió, que va assolir la fama a escala europea. Va fer-ho amb la cançó La, la, love, amb què va resultar 16a a la final, que es va disputar a Bakú, a l'Azerbaidjan. Als Països Catalans la cançó s'ha popularitzat gràcies a sonar a emissores com Flaix FM o Ràdio Flaixbac.

## Referències

* ↑ Fitxa al web oficial d'Eurovisió
* ↑ Llista d'èxits de Flaix FM, 30 de juny de 2012