OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pol Molins Calderón

Pol Molins Calderón (El Masnou, 4 de febrer de 1999) és un jugador de bàsquet català. Amb 1,91 d'alçada, el seu lloc natural a la pista és el de base.

## Carrera esportiva

Pol és un jugador format a les categories inferiors del Club Joventut de Badalona, club al que es va unir a la temporada 2004-05 dins la categoria d'iniciació. En la temporada 2015-16, i com a jugador de l'equip júnior del club, va debutar a la lliga LEB Or de la mà del CB Prat, filial dels verd-i-negres. En la temporada 2017-18 va debutar amb la Penya a la FIBA Champions League.
La temporada 2018-19 va ser cedit a l'Ourense de la lliga LEB Or, però es va lesionar del genoll en la primera jornada i es va perdre tota la temporada. Durant l'estiu de 2019 es va anunciar que la temporada 2019-20 serà un dels vinculats de la Penya al CB Prat.

### Selecció espanyola

Amb la selecció espanyola va participar l'any 2017 tant en l'europeu sub18 disputat a Eslovàquia, amb qui va aconseguir la medalla de plata, com en el Mundial sub 19 del Caire (Egipte).

## Referències

* ↑ «El Joventut renueva a tres grandes promesas de su cantera». Marca, 20-11-2017 [Consulta: 4 maig 2018].
* ↑ «Pol Molins, cedit una temporada a l'Ourense». Divina Seguros Joventut, 02-08-2018 [Consulta: 2 agost 2018].
* ↑ «Pol Molins: un día menos» (en castellà). La Región, 15-02-2019 [Consulta: 4 juliol 2019].
* ↑ «El base Pol Molins serà un dels vinculats de la Penya aquesta temporada 19/20». CB Prat, 04-07-2019 [Consulta: 4 juliol 2019]. Arxivat 4 de juliol 2019 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Pol Molins Calderón jugador a l'ACB
# Marçal Olivar i Daydí

Marçal Olivar i Daydí (Barcelona, 26 d'octubre de 1900 - 5 de febrer de 1994) fou un erudit i polígraf català.

## Biografia

Va estudiar filosofia i lletres a la Universitat de Barcelona i va fer cursos de literatura catalana als Estudis Universitaris Catalans amb Antoni Rubió i Lluch i Jordi Rubió i Balaguer, i el 1927 marxà a estudiar amb Joaquim Balcells i Pinto a la universitat de Berlín, on començà a interessar-se per les qüestions d'art. Entre el 1925 i el 1928 col·laborà activament en la col·lecció Els Nostres Clàssics, on edità obres de Francesc Eiximenis, Bernat Metge, Anselm Turmeda i Ramon Llull.
Entre el 1928 i el 1930 fou lector de castellà a la universitat de Glasgow. Quan tornà a Barcelona fou professor de llengües clàssiques a l'Escola de Bibliotecàries i a la Universitat Autònoma de Barcelona, però fou desposseït del càrrec en acabar la guerra civil espanyola. Tot i així, continuà fent traduccions amb la Fundació Bernat Metge, de manera que entre el 1924 i el 1961 va publicar la traducció del primer volum de la Història Natural, de Plini el Vell, i totes les obres de Plini el Jove, Apuleu i Plaute. El 1952 fou nomenat professor d'història de l'art a l'Escola d'Arts Aplicades i Oficis Artístics de Barcelona.
És autor d'articles sobre Felip de Malla, les Festes de la Gaia Ciència, la influència de les Ars Dictandi en l'estil de la cancelleria reial, i altres. És un gran expert en ceràmica, col·laborà en la Miscel·lània Puig i Cadafalch amb un estudi sobre ceràmica valenciana i ha escrit també sobre el Museu d'Art de Catalunya (l'actual MNAC), l'impressionisme, Manuel Humbert i altres. El 1986 va rebre la Creu de Sant Jordi. La Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi l'elegí membre d'honor el 1990.
Casat amb Rosa Winter, del seu matrimoni nasqué una filla, Isabel; en enviudar es casà amb Mercè Badosa i Castelltort, amb qui tingué dos fills, Joan i Jaume

## Obres

* Historia del mueble inglés (1949)
* Notas en torno a una porcelana histórica (1950)
* La vajilla de Madera y la cerámica de uso en Valencia y en Cataluña durante el siglo XIV (según los inventarios de la época) (1950)
* La ceràmica trescentista a Aragó, Catalunya i València (Monumenta Cataloniae, 1952)
* La porcelana en Europa desde sus orígenes hasta principios del siglo XIX
* Obra dispersa. Llibre en homenatge en el seu 90è aniversari, a cura de Francesc Fontbona i Amadeu J. Soberanas i Lleó, Biblioteca de Catalunya, Barcelona 1991.

## Referències

* ↑ «Marçal Olivar i Daydí». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Marés, Frederic «Notas biográficas de los nuevos profesores». Ensayo, 3, 1955, pg 6.

## Enllaços externs

* Biografia al Diccionari d'historiadors de l'art català.
# Iérjino

Iérjino (en rus: Ержино) és un poble de l'óblast de Tula, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 254 habitants.

## Referències

* ↑ «Закон Тульской области от 14 марта 2005 года № 555-ЗТО «О переименовании муниципального образования „город Богородицк и Богородицкий район“ Тульской области, установлении границ, наделении статусом и определении административных центров муниципальных образований на территории Богородицкого района Тульской области»». Arxivat de l'original el 2021-11-23.
* ↑ «Закон Тульской области от 27 декабря 2007 года N 954-ЗТО «Об административно-территориальном устройстве Тульской области»». Arxivat de l'original el 2017-04-27.
* ↑ ОКАТО Plantilla:ОКАТО
* ↑ «Церковь Параскевы Пятницы (1834г.) в Балахне». Arxivat de l'original el 2015-04-02.
# La reina Victòria

La reina Victòria (originalment en anglès, The Young Victoria) és una pel·lícula dramàtica històrica britànica de 2009 dirigida per Jean-Marc Vallée i escrita per Julian Fellowes, basada en els primers anys i en el regnat de la reina Victòria i el seu matrimoni amb el príncep Albert de Saxònia-Coburg Gotha. Produïda per Graham King, Martin Scorsese, Sarah Ferguson i Timothy Headington, la pel·lícula és protagonitzada per Emily Blunt, Rupert Friend, Paul Bettany, Miranda Richardson, Harriet Walter, Mark Strong i Jim Broadbent, entre un gran repartiment.
Com a guionista, Fellowes va intentar que la pel·lícula fos tan precisa històricament com fos possible. Tenint això en compte, es va contractar la dissenyadora de vestuari guanyadora de l'Oscar Sandy Powell i el consultor històric Alastair Bruce, i el rodatge de La reina Victòria va tenir lloc a diversos llocs històrics d'Anglaterra per augmentar l'autenticitat de la pel·lícula. Malgrat això, alguns aspectes de la pel·lícula han estat criticats per les seves inexactituds històriques.
Momentum Pictures va estrenar la pel·lícula al Regne Unit i Sony Pictures Worldwide Acquisitions Group va oferir La reina Victòria en estrena limitada als Estats Units. L'acollida de la crítica va ser en general positiva. El 24 de desembre de 2021 es va estrenar el doblatge en català a TV3.

## Argument

La jove Victòria, de disset anys, és l'única hereva legítima al tron d'Anglaterra, fet que la converteix en el centre d'una lluita pel poder. D'una banda la seva mare, dominada pel conseller Conroy, li vol fer signar una ordre de regència. De l'altra, el seu oncle Leopold, rei dels belgues, ordeix un pla per casar la futura monarca amb un altre nebot seu, el príncep Albert. Al cap de poc el rei Guillem IV mor i Victòria, que ja té divuit anys, és coronada reina. La confiança que sent pel primer ministre Melbourne causarà importants problemes a la corona. Albert, un home intel·ligent que, com Victòria, es preocupa per la gent menys afavorida, s'acabarà convertint en l'amor de la seva vida.

## Repartiment

* Emily Blunt com a la Reina Victòria
* Rupert Friend com al Príncep Albert de Saxònia-Coburg Gotha
* Miranda Richardson com a la Duquessa de Kent
* Mark Strong com a Sir John Conroy
* Jim Broadbent com al Rei Guillem IV
* Harriet Walter com a la reina Adelaida
* Paul Bettany com a Lord Melbourne
* Thomas Kretschmann com al rei Leopold I de Bèlgica
* Jesper Christensen com al baró Stockmar
* Jeanette Hain com a baronessa Louise Lehzen
* Julian Glover com al duc de Wellington
* Michael Maloney com a Sir Robert Peel
* Michiel Huisman com a Ernst II. Herzog von Sachsen-Coburg und Gotha
* Rachael Stirling com a la duquessa de Sutherland
* Genevieve O'Reilly com a Lady Flora Hastings
* David Robb com a Lord John Russell

## Referències

* 1 2 «Pel·lícules - La reina Victòria». TV3. [Consulta: 26 desembre 2021].
* ↑ Jordan, Mary «With her film 'The Young Victoria," Sarah Ferguson reinvents herself yet again». The Washington Post, 20-12-2009 [Consulta: 20 juliol 2011].
* ↑ Salisbury, Mark «Emily Blunt is 'The Young Victoria'». Los Angeles Times, 01-11-2009 [Consulta: 20 juliol 2011].
# Ingeborg Lüscher

Ingeborg Lüscher (Freiberg, 22 de juny de 1936) és una artista alemanya /suïssa que treballa amb pintura, escultura, fotografia, instal·lació i vídeo. La seva obra s'ha exposat en nombrosos espais institucionals d'arreu del món, com ara el Musée d'art moderne de la ville de Paris, el Centre d'Art Contemporain de Ginebra, el Kunstmuseum Luzern i l'Hamburger Bahnhof de Berlín.
El 2011 va ser guardonada amb el Premi Meret Oppenheim.
Des de 1967 Lüscher treballa i viu a Tegna, Ticino, Suïssa.
Primer es va casar amb el psicoterapeuta suís Max Lüscher, després amb el comissari i historiador de l’art suís Harald Szeemann.

## Llibres

* Ingeborg Lüscher: Documentation über Armand Schulthess Der grösste Vogel kann nicht fliegen. Colònia: DuMont Schauberg, 1972. ISBN 3-7701-0651-2
* Ingeborg Lüscher: Erlebtes und Erdäumeltes einander zugeordnet. Oumansky-Preis, Fantonigrafica, Venècia, 1975
* Ingeborg Lüscher: Die Angst des Ikarus oder Hülsenfrüchte sind Schmetterlingsblütler. Aarau; Frankfurt; Salzburg; Sauerländer 1982.ISBN 3-7941-2275-5ISBN 3-7941-2275-5
* Ingeborg Lüscher: AVANT–APRES/Sheer Prophecy–True Dreams, centre d'art contemporain, Ginebra, 1980
* Ingeborg Lüscher: Der unerhörte Tourist–Laurence Pfautz. Aarau; Frankfurt del Main; Salzburg; Sauerländer 1985.ISBN 3-7941-2712-9ISBN 3-7941-2712-9 (nur erhältlich bei Buchhandlung Libri & Arte a Locarno- Muralto)
* Ingeborg Lüscher i Adolf Muschg (Text): Japanische Glückszettel. Suhrkamp Insel Verlag 1996.ISBN 3-458-16814-1ISBN 3-458-16814-1
* Ingeborg Lüscher: Zaubererfotos/Magician Photos, JRP-Ringier, Zuric, 2010,ISBN 9783037641033

## Referències

* ↑ «Lüscher, Ingeborg | SIK-ISEA Recherche» (en anglès). [Consulta: 13 març 2024].
* ↑ «Katalog der Deutschen Nationalbibliothek» (en alemany). [Consulta: 13 març 2024].

## Bibliografia addicional

* MANUALE, Un llibre de referència sobre les obres d'Ingeborg Lüscher, Samuel Herzog (text), Niggli 1999,ISBN 3-7212-0354-2
* Viveri polifonici - Catàleg de l'exposició Ingeborg Lüscher, Museum Mart, Rovereto, Skira, 2004.ISBN 3-8884-9185-1ISBN 3-8884-9185-1 (textos en italià i anglès d'Antonio d'Avossa, Thomas McEvilley, Leila Kais i Juri Steiner)
* Lass einen Zweig von weißem Flieder in Südafrika - Catàleg de l'exposició Ingeborg Lüscher, Museum Wiesbaden, 14. Mai - 23. juliol de 2006. WiesbadEl 2006.ISBN 3-89258-066-9ISBN 3-89258-066-9 (textos en alemany i anglès de Renate Petzinger, Hanne Dannenberger i Volker Rattemeyer)
* Das Licht und die Dunkelheit knapp unter den Füssen, Catàleg de l'exposició Ingeborg Lüscher, Kunstmuseum Solothurn, 2016.ISBN 3-90300-492-8ISBN 3-90300-492-8 (textos en alemany i anglès de Patricia Bieder, Hans-Joachim Müller, Michele Robecchi i Christoph Vögele)
# Juan Carlos Alía Pino

Juan Carlos Joaquín Alía Pino fou gerent de l'Ibatur, i presentà el 8 de juliol de 2004 la seva dimissió irrevocable després d'haver-se descobert que facturà a la Conselleria de Turisme set tiquets, amb les seves consumicions incloses, del club eròtic Rasputín de Moscou com a despeses oficials d'un viatge del Govern del PP a la capital russa. Derivà en el Cas Rasputín.
També resultà implicat, jutjat i condemnat al Cas Nóos, Cas Ibatur. Fou director de TUI Espanya del 2000 al 2003.

## Referències

* ↑ Sentència Cas Nóos (castellà) PDF
* ↑ Juan Carlos Alía ingresa en prisión al exigir comisiones del diez por ciento (castellà)
* ↑ Tési Turisme i política

## Enllaços externs

* Recurs de casació de l'Abogada de la Comunitat contra la Sentència de Nóos Arxivat 2017-10-24 a Wayback Machine. PDF
* Rasputín, el escándalo nunca aclarado (castellà)
* El Govern justifica gastos de un viaje a Moscú con facturas de un club erótico Arxivat 2014-05-28 at Archive.is
* El Govern justifica gastos de un viaje a Moscú con facturas de un club erótico, a BalearWeb Arxivat 2017-10-24 a Wayback Machine.
# Les Bordes (Bóixols)

Les Bordes és una partida rural del terme municipal d'Abella de la Conca, a la comarca del Pallars Jussà, en territori del poble de Bóixols.
Està situada a l'extrem nord-est del terme, al sud-oest de la masia de la Xosa, a la dreta del riu de Pujals i al costat sud de la carretera L-511 en el punt quilomètric 19.
Comprèn les parcel·les 113, 116, 124, 126 a 128, 134, 135 a 137, 139, 146, 163 a 169 del polígon 3 d'Abella de la Conca, i consta de 32,5416 hectàrees amb zones de pineda apta per a extreure'n fusta, conreus de secà i pastures.

## Etimologia

El nom d'aquesta partida prové de les bordes que hi havia en aquell lloc. Es tracta, doncs, d'un topònim romànic modern, de caràcter descriptiu.

## Referències

* ↑ «Dades extretes de la Sede virtual del Catastro». Arxivat de l'original el 2012-03-15. [Consulta: 27 octubre 2011].

## Enllaços externs

* La partida de Les Bordes en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Plonévez-Porzay

Plonévez-Porzay (en bretó Plonevez-Porzhe) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Finisterre. L'any 2006 tenia 1.656 habitants. Limita amb Ploéven i Cast al nord, Quéménéven a l'est i amb Locronan i Kerlaz al sud.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 1.620 | 1.527 | 1.533 | 1.643 | 1.663 | 1.582 | 1.666 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Yves Le Gac | |
| 1989-2008 | Paul Divanac'h | |
# Marçal de Mèrida

Marçal (fl. 252-254) és el primer bisbe documentat de Mèrida, conegut també per haver apostatat durant la persecució de Deci.
Considerat el primer bisbe documentat de Mèrida, aleshores encara la romana Augusta Emèrita, d'acord amb el que es desprèn de l'epístola 68 del bisbe Cebrià de Cartago. Consagrat abans o en temps de la persecució de l'emperador Deci (249-251), temorós de les conseqüències de professar la fe cristiana davant les autoritats, va renunciar a la seva fe i feu acte d'apostasia. Juntament amb el bisbe Basílides d'Astorga, va demanar als magistrats romans l'anomenat libel, és a dir, un certificat o patent que els posava a cobert de les persecucions religioses, posant-los al nivell de la idolatria envers els seus fidels cristians.
No es va limitar únicament a demanar el certificat, que es pot considerar una renúncia a la fe simulada i obtinguda amb diners, sinó que va participar en actes públics de paganisme, enterrant els seus fills en llocs profans, assistint a banquets organitzats per gentils i va renegar de la fe cristiana davant del procurador ducenari o cobrador de tributs de la província. Tots aquests actes eren considerats crims a ulls de la comunitat cristiana. Arran d'això, els fidels cristians de Mèrida van deposar Marçal i van elevar a la càtedra al prevere Fèlix, raó per la qual Marçal va acudir al bisbe de Roma, Esteve, a qui va enganyar perquè el restituís al bisbat.
El conflicte va continuar i, finalment, es van adreçar al bisbe Cebrià de Cartago, considerat una autèntica autoritat a l'època, per consultar si eren vàlides les deposicions. Aquest va convocar un sínode que va comptar amb la participació de trenta-sis bisbes africans i van decidir que les deposicions eren vàlides. Cebrià ho va comunicar a les comunitats cristianes d'Hispània en l'epístola 68 i va censurar els actes de Marçal i del bisbe Basílides d'Astorga i va animar els cristians a no comunicar amb ells, als quals considera prevaricadors. No obstant això, es desconeix com va acabar el conflicte, Menéndez Pelayo considerà que probablement el papa va anul·lar la seva ordre i va confirmar les destitucions.

## Referències

* 1 2 3 Flórez, Enrique. España Sagrada. Theatro geografico-histórico de la Iglesia de España (en castellà). Madrid: Oficina de D. José del Collado, 1816, p. 133-139.
* 1 2 3 4 Blázquez, José María. «Marcial» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 26 juny 2023].
* 1 2 3 4 Menéndez Pelayo, Marcelino. «Capítol II. Herejes libeláticos: Basílides y Marcial». A: Historia de los heterodoxos españoles (en castellà). Madrid: Imprenta de F. Maroto e hijos, 1880.
# Organització territorial de la República del Congo

La República del Congo està dividida en dotze departaments, els quals a la vegada estan dividits en districtes i comunitats:

## Departaments
### Departament de Bouenza

    Inclou les localitats de Boko-Songho, Kayes, Kingoue, Loudima, Mabombo, Madingou (capital), Mfouati, Mouyondzi, Tsiaki i Yamba.

### Departament i comunitat de Brazzaville

    Districtes urbans: Bacongo, Makélékélé, Mfilou, Moungali, Ouenzé, Poto-Poto i Talangaï

### Departament de la Cuvette

    Inclou les localitats de Boundji, Loukoléla, Makoua, Mossaka, Ngoko, Ntokou, Owando (capital), Oyo i Tchikapika.

### Departament de la Cuvette-Oest

    Inclou les localitats d'Etoumbi, Ewo (capital), Kéllé, Mbama, Mbomo i Okoyo.

### Departament del Kouilou

    Inclou les localitats de Hinda, Kakamoeka, Madingo-Kayes, Mvouti, Nzambi i Tchamba Nzassi.

### Departament de Lekoumou

    Inclou les localitats de, Bambama, Komono, Mayéyé, Sibiti (capital), Zanaga

### Departament del Likouala

    Inclou les localitats de, Betou, Bouaniela, Dongou, Enyellé, Epéna, Impfondo (capital) i Liranga.

### Departament de Niari

    Inclou les localitats de Banda, Divenie, Kibangou, Kimongo, Londela-Kayes, Louvakou, Mbinda, Makabana, Moungoundou Nord, Moungoundou Sud, Moutamba, Mayoko, Nyanga i Yaya.

### Departament dels Plateaux

    Inclou les localitats d'Abala, Allembe, Djambala (capital), Gamboma, Lékana, Makotipoko, Mbon, Mpouya, Ngo, Ollombo i Ongoni.

### Departament i comunitat de Pointe-Noire

    Sis districtes urbans.

### Departament de Pool

    Inclou les localitats de Boko, Goma Tse-Tse, Igne, Kindamba, Kinkala (capital), Kimba, Louingui, Loumo, Mayama, Mindouli, Mbandza-Ndounga, Ngabe i Vindza.

### Departament del Sangha

    La capital és Ouésso. Inclou les localitats de Mokeko, Ngbala, Pikounda, Sembé i Souanké
# Iélokh (Kírov)

* Per a altres significats, vegeu «Iélokh».
Iélokh (en rus: Елох) és una ciutat de l'óblast de Kírov, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 20. Pertany al districte (raion) de Viàtskie Poliani.

## Referències

* ↑ «Varmino» (en anglès). GeoNames.
* ↑ «Схема территориального планирования Вятскополянского района Кировской области». Официальный сайт администрации Вятскополянского района.
# L'Aguda

l'Aguda és una de les set entitats de població del municipi de Torà. Les altres son: Cellers, Claret, Fontanet, Llanera, Sant Serni i Vallferosa

## Situació

És situat a la carena de la Serra de l'Aguda, prop del seu punt culminant, a 170 m per damunt del nucli de Torà, dominant la part central de la vall de Llobregós.

## Bibliografia

Coberó, Jaume; Garganté, Maria; Oliva, Jordi; Ros, Josep. Inventari del Patrimoni Arqueològic, Arquitectònic i Artístic de la Segarra. Vol.II Torà. Hostafrancs: Fundació Jordi Cases i Llebot, Abril 2000, p. 42. ISBN 84-607-0408-4.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
# Karatai Khan

Karatai Khan fou kan de l'Horda Petita Kazakh, fill de Nurali Khan i germà de Bukey Khan.
Es va presentar com a candidat a l'elecció de Khan del 1797 però no fou elegit, ja que el seu rival Aichuvak Khan tenia el suport rus. Després del 1801 l'Horda Petita es va descompondre. Aichuvak va abdicar el 1805 en el seu fill Jantuira Khan; aquest no es va poder imposar i Karatai es va proclamar kan amb suport del seu germà Bukey de l'Horda Interior, i el 1809 va matar Jantuira però no fou reconegut més que pels clans del sud i finalment el 1812 els russos van proclamar Shirgazy Khan, germà de Jantiura, però van donar també el títol de kan a Bukey, dirigint l'Horda Interior. No s'esmenta la data de la seva mort.

## Referències

Howorth, Henry Hoyle. History of the Mongols, from the 9th to the 19th Century. Part II division II. The so-called tartars of Russia and Central Asia. Londres: Longmans, Green and Co, 1880.
# Les Bordes (el Pont de Suert)

Les Bordes és una entitat de població del municipi del Pont de Suert, a la comarca de l'Alta Ribagorça. El 2019 tenia 14 habitants.
La caseria se situa a l'entorn de la cruïlla de les carreteres N-230 i N-260, al nord-oest del terme municipal.

## Història

El topònim prové del seu origen com a bordes utilitzades principalment pels habitants de Viuet que, amb el desenvolupament d'empreses hidroelèctriques i de noves comunicacions, s'establiren de forma permanent. Va pertànyer l'antic terme originari de Llesp.
Actualment disposa de diferents serveis turístics tot aprofitant la seva situació a peu de carretera.

## Referències

* ↑ «251734 Pont de Suert, el». Idescat. [Consulta: 27 octubre 2020].
* ↑ «Les Bordes (el Pont de Suert)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya, ubicació de les Bordes
* ↑ «Les Bordes (el Pont de Suert)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Boix, Jordi. El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984. ISBN 84-85194-47-0.
# Poropuntius solitus

Poropuntius solitus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 9,2 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la conca del riu Mekong a Laos.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Kottelat, M., 2001. Fishes of Laos. WHT Publications Ltd., Colombo 5, Sri Lanka. 198 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, Lawrence M. & Burr, Brooks M. (1991): Freshwater Fishes, p. 131, Houghton Mifflin, Nova York, Estats Units. ISBN 0-395-91091-9.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Martina Capdevila Barbany

Martina Capdevila Barbany (Granollers, Vallès Oriental, 19 de setembre de 2001) és una jugadora d'handbol catalana.
Central, es formà al planter del Club Balonmano Granollers. Debutà amb el primer equip a la Divisió d'Honor estatal la temporada 2018-19. S'ha proclamat campiona de la Supercopa de Catalunya en sis ocasions (2018-23) i també ha competit a diverses fases finals de la Copa de la Reina, aconseguint un subcampionat (2023), i en competicions europees, arribant a les semifinals de la Challenge Cup (2020). Internacional amb la selecció espanyola en categories de formació, debutà amb l'absoluta l'octubre de 2022.

## Referències

* ↑ «Desmarcats | Entrevista Martina Capdevila». RTVE Catalunya, 19-10-2020. [Consulta: 4 desembre 2023].
* ↑ Agustí, Xavier. «El KH-7 BM Granollers topa amb el Bera Bera (31-25) en la final de copa». L'Esportiu, 23-04-2023. [Consulta: 23 abril 2023].
* ↑ «Martina Capdevila debuta amb la selecció espanyola absoluta» (en catala). Som Granollers, 04-12-2023. [Consulta: 4 desembre 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa de Martina Capdevila Barbany - BM Granollers