OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cichla piquiti

Cichla piquiti és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 43 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kullander, S.O. 1981. Cichlid fishes from the La Plata basin. Part I. Collections from Paraguay in the Muséum d'Histoire naturelle de Genève. Revue suisse Zool. 88: 675-692.
* Kullander, S.O. 1986. Cichlid fishes of the Amazon River drainage of Peru. Swedish Museum of Natural History, Estocolm, Suècia.
* Kullander, S.O. & H. Nijssen. 1989. The cichlids of Surinam. E.J. Brill, Leiden i altres ciutats, XXXIII+256 pp.
* Kullander & Ferreira (2006). A review of the South American cichlid genus Cichla, with descriptions of nine new species (Teleostei: Cichlidae). Ichthyological Exploration of Freshwaters, Vol. 17, Núm. 4, pp. 289-398.
* Lowe-McConnell, R. H. 1969. The cichlid fishes of Guyana, South America, with notes on their ecology and breeding behaviour. Zool. J. Linn. Soc. 48: 255-302.
* Machado-Allison, A. 1971. Contribución al conocimiento de la taxonomía del género Cichla en Venezuela. Parte I. Acta biol. Venez. 7: 459-497.
* Machado-Allison, A. 1973. Contribución al conocimiento de la taxonomía del género Cichla en Venezuela. Parte II. Osteologia comparada. Acta biol. venez. 8: 155-205.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Stiassny, M. L. J. 1982. The relationships of the neotropical genus Cichla: a phyletic analysis including some functional considerations. J. Zool. Lond. 197: 427-453.
* Stiassny, M. L. J. 1987. Cichlid familial intrarelationships and the placement of the neotropical genus Cichla. J. nat. Hist. 21: 1311-1331.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Footemineïta

La footemineïta és un mineral de la classe dels fosfats que pertany al grup de la roscherita. Rep el nom de la mina Foote, als Estats Units, la seva localitat tipus.

## Característiques

La footemineïta és un fosfat de fórmula química Ca₂Mn$^{2+}$Mn$^{2+}$₂Mn$^{2+}$₂Be₄(PO₄)₆(OH)₄·6H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2006. Cristal·litza en el sistema triclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs oscil·la entre 4,5 i 5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la footemineïta pertany a «08.DA: Fosfats, etc, amb cations petits (i ocasionalment, grans)» juntament amb els següents minerals: bearsita, moraesita, roscherita, zanazziïta, greifensteinita, atencioïta, ruifrancoïta, guimarãesita, uralolita, weinebeneïta, tiptopita, veszelyita, kipushita, philipsburgita, spencerita, glucina i ianbruceïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta als Estats Units, concretament a la mina Foote Lithium Co., situada al districte miner de Kings Mountain, al comtat de Cleveland (Carolina del Nord). També als Estats Units ha estat descrita a la pedrera Estes, a la localitat de Baldwin (Maine). També ha estat descrita en un tercer indret: Taquaral, a Minas Gerais (Brasil). Aquests tres llocs són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Footemineite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 25 agost 2021].
# Cephalon

«Cephalon» té aquests significats:
* Cephalon nom anglès per a l'escriptor grec Cefaló
* Cephalon, Inc., empresa biofarmacèutica
* Cèfalon, tagma més anterior del cos dels artròpodes
# Hyomys

Hyomys és un gènere de rosegadors de la subfamília dels murins, format per només 2 espècies.

## Distribució i hàbitat

Aquests rosegadors són nadius de Nova Guinea, on el seu hàbitat són els boscos de terres altes en elevacions entre 1.200 i 3.000 msnm.

## Descripció

Es tracta de rosegadors de mida gran amb cossos robusts, que tenen una longitud corporal d'entre 30 i 39 centímetres, una cua d'entre 26 i 38 centímetres, i un pes que oscil·la entre 750 i 950 grams. El seu pelatge és de color gris fosc a la part superior i gris clar a la part inferior. Les orelles són petites i blanquinoses i la cua és llarga i està coberta d'escates. Les potes tenen grans urpes.

## Ecologia

Tot i que poden pujar als arbres, solen romandre la major part dels temps a terra. Descansen en nius en forats a les arrels dels arbres o troncs buits. La seva dieta consisteix en bambú i altres materials vegetals.

## Taxonomia

L'anàlisi de les distàncies immunològiques, fet per Watts i Baverstock, va col·locar a Hyomys dins la divisió Pogonomys juntament amb Anisomys, Chiruromys, Coccymys, Macruromys, Mallomys i Pogonomys, encara que no va poder identificar una clara afinitat amb cap gènere en particular dins d'aquest grup. Els estudis de Lecompte et al, el van col·locar dins la tribu dels hidrominis.

## Estat de conservació

Segons la UICN, H. goliath està catalogada en risc mínim a causa de la seva àmplia distribució, una presumiblement gran població i una certa tolerància a la degradació de l'hàbitat. Pel que fa a H. dammermani, la manca d'informació ha portat a la UICN a catalogar aquesta espècie com a dades insuficients.

## Referències

* ↑ Nowak, Ronald M. Walker's mammals of the world (en anglès). 6ena edició. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 1999, p. 2015. ISBN 9780801857898.
* 1 2 Musser, Guy G.; Carleton, M.D.. «Superfamily Muroidea». A: Don E. Wilson i DeeAnn M. Reeder. Mammal Species of the World: A Taxonomic and Geographic Reference (en anglès). 2. 3a edició. Baltimore: Johns Hopkins University Press, p. 894-1531. ISBN 0-8018-8221-4.
* ↑ Watts, C. H. S.; Baverstock, P. R. «Evolution in New-Guinean Muridae (Rodentia) Assessed by Microcomplement Fixation of Albumin» (en anglès). Australian Journal of Zoology, 42, 3, 1994, pàg. 295–306. DOI: 10.1071/zo9940295. ISSN: 1446-5698.
* ↑ Lecompte, Emilie; Aplin, Ken; Denys, Christiane; Catzeflis, François; Chades, Marion «Phylogeny and biogeography of African Murinae based on mitochondrial and nuclear gene sequences, with a new tribal classification of the subfamily» (en anglès). BMC Evolutionary Biology, 8, 10-07-2008, pàg. 199. DOI: 10.1186/1471-2148-8-199. ISSN: 1471-2148.
* ↑ Aplin, K. (2016). Hyomys goliath. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, 2013. UICN, edició 2013.2. Consultat el 19-01-2018.
* ↑ Gerrie, R. & Kennerley, R. (2016). Hyomys dammermani. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, 2013. UICN, edició 2013.2. Consultat el 19-01-2018.
# Capella del cementiri (Artés)

Capella del cementiri és una obra del municipi d'Artés (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Capella de dimensions reduïdes que ocupa un lloc central dins del cementiri municipal d'Artés. La capella, en el seu interior, és de planta octogonal, construïda en maó i arrebossada. L'edifici destaca per la seva simplicitat i simetria. A l'exterior s'hi produeix un joc de murs a base de combinar parets amb petits frontons amb d'altres, més entrades, i de forma triangular. Tanca l'edifici un tambor acabat en cúpula. La llum li ve donada per unes llargues i estretes finestres als murs triangulars, i uns altres finestres, en forma d'ull de bou, del tambor.
La simplicitat de l'edifici queda compensada pel joc de teulats i sobretot per les decoracions en terra cuita que s'hi troben.

## Història

El maig de 1939, el consistori recent format després de la guerra, va acordar aixecar un panteó per recordar als dotze artesencs "vilmente asesinados la noche del ocho de septiembre de 1936 por la horda roja". L'obra s'encarrega a l'arquitecte Manuel Sola Morales, i el 4 de setembre ja s'hi traslladaren les despulles.

## Referències

* 1 2 3 «Capella del cementiri». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 desembre 2015].
# Gisekia

Gisekiaceae és una família de plantes amb flors. Aquesta família va ser reconeguda en l'APG II system (2003) i assignada a l'ordre Caryophyllales en el clade core eudicots. Això representa un canvi respecte a l'APG system (1998), el qual no reconeixia aquesta família. Té un sol gènere, Gisekia.
L'AP-Website accepta aquesta família.
Rep el seu nom en honor del botànic Paul Dietrich Giseke.

## Referències

* ↑ Angiosperm Phylogeny Group «An update of the Angiosperm Phylogeny Group classification for the orders and families of flowering plants: APG III» (PDF). Botanical Journal of the Linnean Society, 161, 2, 2009, pàg. 105–121. DOI: 10.1111/j.1095-8339.2009.00996.x [Consulta: 6 juliol 2013].

## Enllaços externs

* NCBI Taxonomy Browser
# Districte de Košice I

El districte de Košice I - (eslovac) Košice I - és un dels quatre districtes que formen la ciutat de Košice. Té una superfície de 85,43 km², i el 2013 tenia 68.122 habitants. La capital és Košice.
# Elena Huelva Palomo

Elena Huelva Palomo (castellà: Elena Huelva) (Sevilla, 21 de maig de 2002 - Sevilla, 3 de gener de 2023) fou una activista contra el càncer, influencer i escriptora espanyola.
Quan tenia 16 anys li fou diagnosticat sarcoma d'Ewing i, des d'aquest moment, explicà el seu dia a dia del seu tractament contra el càncer amb el lema "Mis ganas ganan". Les seves xarxes socials es feren molt populars, especialment a Instagram amb 800.000 seguidors i TikTok amb 700.000. El gener de 2022 publicà el llibre Mis ganas ganan. Nadie nos ha prometido un mañana, vive el presente, que recull les seves experiències amb la malaltia.

## Referències

* ↑ Cumeras i Bantulà, Arola. «Mor als 20 anys Elena Huelva, la influencer que explicava com convivia amb el càncer». 324, 03-01-2023. [Consulta: 6 gener 2023].
* ↑ «Muere Elena Huelva, la 'influencer' que luchó contra el cáncer» (en castellà). RTVE, 03-01-2023. [Consulta: 6 gener 2023].
# Centro de Futebol Zico de Brasília Sociedade Esportiva

El Centro de Futebol Zico de Brasília Sociedade Esportiva, també conegut com a CFZ de Brasília, és un club de futbol brasiler de la ciutat de Brasília al Districte Federal del Brasil.

## Història

El club va ser fundat l'1 d'agost de 1999 per l'antic jugador Zico com una branca del club de l'estat de Rio de Janeiro Centro de Futebol Zico Sociedade Esportiva. El CFZ de Brasília professionalitzà la seva secció de futbol el 15 de juliol de 2001. Un any més tard guanyà el Campionat brasiliense. A nivell nacional participà en la Copa do Brasil de 2003, essent eliminat per Fortaleza, i de 2005, aquest cop eliminat pel Coritiba.

## Palmarès

* Campionat brasiliense:
** 2002
* Segona Divisió del Campionat brasiliense:
** 2010

## Estadi

El CFZ de Brasília juga els seus partits a l'Estadi Augustinho Lima, el qual té una capacitat per a 15.000 espectadors. També juga alguns partits a l'Estadi Mané Garrincha.

## Referències

* ↑ «História» (en portuguès). Zico na Rede. Arxivat de l'original el de maig 25, 2009. [Consulta: Gener 12, 2010].
* 1 2 3 «CFZ de Brasília» (en portuguès). Arquivo de Clubes. Arxivat de l'original el de gener 17, 2013. [Consulta: Gener 12, 2010].
* ↑ «Distrito Federal League 2002». RSSSF Brasil, Juliol 9, 2002. [Consulta: Gener 12, 2010].
* ↑ «Brasil 2003 Cup». RSSSF Brasil, Juny 11, 2003. [Consulta: Gener 12, 2010].
* ↑ «Brasil 2005 Cup». RSSSF Brasil, Desembre 11, 2008. [Consulta: Gener 12, 2010].
* ↑ «CNEF - Cadastro Nacional de Estadis de Futebol» (PDF) (en portuguès). Brazilian Football Confederation. Arxivat de l'original el de maig 10, 2013. [Consulta: Gener 12, 2010].

## Enllaços externs

* Centro de Futebol Zico de Brasília Sociedade Esportiva Web oficial Arxivat 2009-01-31 a Wayback Machine. (portuguès)
* Zico Web oficial (portuguès)
# Fundulus lineolatus

Fundulus lineolatus és una espècie de peix de la família dels fundúlids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8,4 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: Estats Units.

## Referències

* 1 2 «Fundulus lineolatus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
# Cephalocassis manillensis

Cephalocassis manillensis és una espècie de peix de la família dels àrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 26 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix demersal i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Manila (Filipines).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Bleeker, P., 1857. Index descriptionum specierum piscium bleekerianarum in voluminibus I ad XIV diarii societatis scientiarum indo-Batavae. Natuurkd. Tijdschr. Neder. Indië v. 14: 447-486.
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ «Cephalocassis manillensis». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Marceniuk, A.P. i N.A. Menezes, 2007. Systematics of the family Ariidae (Ostariophysi, Siluriformes), with a redefinition of the genera. Zootaxa 1416:1-126.
* ↑ Herre, A.W.C.T., 1953. Check list of Philippine fishes. Res. Rep. U.S. Fish Wild. Serv., (20):977 p.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kailola, P.J. i W.A. Bussing, 1995. Ariidae. Bagres marinos. p. 860-886. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) Guía FAO para Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma, Itàlia.
* Marceniuk, A.P. i C.J. Ferraris, Jr., 2003. Ariidae (Sea catfishes). p. 447-455. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the freshwater fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Taylor, W.R. i N.A. Menezes, 1978. Ariidae. A: W. Fischer (ed.) FAO species identification sheets for fishery purposes. West Atlantic (Fishing Area 31). volum 1. (pag. var.). FAO, Roma.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Humphreys Peak

* No s'ha de confondre amb Mont Humphreys.
El Humphreys Peak és el cim més alt de l'estat d'Arizona, als Estats Units. El cim s'eleva fins als 3.852 msnm i té una prominència de 1.841 metres. Està situat dins del Kachina Peaks Wilderness al Bosc Nacional Coconino, uns 18 km al nord de Flagstaff. És el cim més alt d'una serralada d'origen volcànic coneguda com a San Francisco Peaks.
Al Humphreys Peak se li va donar el nom cap a 1870 en honor al general Andrew A. Humphreys, un oficial de l'exèrcit dels Estats Units que va ser general de la Unió durant la Guerra Civil dels Estats Units i que més tard es va convertir en cap d'enginyers del Cos d'Enginyers de l'exèrcit dels Estats Units.

## Referències

* ↑ «Humphreys Peak - Peakbagger.com». [Consulta: 4 novembre 2022].
* ↑ «Humphreys Trail #51». Coconino National Forest, U.S. Forest Service. [Consulta: February 4, 2014].
* ↑ «Geographic Names Information System». [Consulta: 4 novembre 2022].
# Capella del Sant Crist de Sants

La Capella del Sant Crist és l'edifici religiós més antic del barri de Sants de Barcelona. Hi ha documents del 1694 que la mencionen dins dels terrenys anomenats pessa del Santo Christo propietat del noble Josep de Novell i Nadal.
L'any 1743 va ser reconstruïda i, segons l'historiador santsenc, Agustí Giralt, potser el motiu va ser només pel pas del temps. Però el que és indubtable és que l'espai on està situada va ser un dels escenaris del setge de Barcelona de 1714, ja que es trobava en la línia on es van establir les tropes castellanes. És molt probable que els nous regidors de Sants, independent de Barcelona des del 1721, com a càstig a la ciutat per la seva oposició als Borbons, estiguessin permetent la reconstrucció d'un element destruït durant el conflicte.
Amb el temps el terreny es va dividir i va canviar de propietaris i la capella va estar oberta fins al 1936 però amb la Guerra Civil va quedar tancada i abandonada. Actualment se la pot veure tapiada al número 40 del carrer del Sant Crist.
El dia 22 de gener de 2016 la capella del Sant Crist de Sants va ser enderrocada pel propietari de la finca tot i estar catalogada amb un nivell D de protecció. Aquesta acció en va salvaguardar la façana però en va malmetre la volta.

## Referències

* ↑ «La Capella del Sant Crist de Sants».
* ↑ «Enderroquen l'antiga capella del Sant Crist al barri de Sants». el3, 02-02-2016. [Consulta: 3 febrer 2016].
# Frèdol de Narbona

Frèdol o Fredold o Fredald fou arquebisbe de Narbona vers 855 a 872.
En data no coneguda però vers el 855 o poc abans va succeir a Berari. El 15 de febrer del 856 el rei Carles el Calb que era a Quierzy, va concedir un diploma a l'església de Narbona representada per Berari, a proposta del marquès Odalric de Gòtia, en el qual concedia diverses terres a Narbona i Rasès entre altres el lloc de Cazouls prop de la riba d'Orb (en direcció a Besiers), i terres a Ventenac i Sant Sadurní. Odalric és anomenat com a marquès i comte.
Va morir vers el 872 i el va succeir Sigebud.

## Referències

Devic, Claude; Vaissette, Joseph. Histoire générale de Languedoc (en francès). Tolosa: Édouard Privat llibreter editor, 1872 (Vegeu altres edicions a Google Books Vol. 1 (1840), Vol. 2 (1840), Vol. 3 (1841), Vol. 4 (1749), Vol. 5 (1842), Vol. 6 (1843), Vol. 7 (1843), Vol. 8 (1844), Vol. 9 (1845)).
# Districte de Košice II

El districte de Košice II - (eslovac) Košice II - és un dels quatre districtes que formen la ciutat de Košice. Té una superfície de 73,87 km², i el 2013 tenia 82.662 habitants. La capital és Košice.
# Els rentadors i font (el Molar)

Els rentadors i font és una obra del Molar (Priorat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Conjunt constituït per una font coberta amb un canal de ferro i un de pedra que condueix l'aigua al safareig públic. Aquest és de planta rectangular, de tres naus, bastit de maçoneria arrebossada i pintada i cobert per dues teulades independents que deixen una obertura sobre el safareig, on vessen aigües. L'entrada pot fer-se pel costat de ponent o pel de migdia. Hi ha tres obertures a llevant, tres a migdia, tot obert a ponent i una porta i dues finestres tapiades al nord. La nau central és ocupada per dos safareigs oberts a banda i banda, amb piques de pedra i maó. L'embigat del sostre és sostingut per pilastres de maó.

## Història

Sembla que antigament hi havia hagut una bassa on es recollia l'aigua de la pluja, que era utilitzada pels molarencs per a feines de neteja. Cap al 1802- i en tot cas abans de la Guerra del Francès- es bastiren la font i el safareig o rentadors, encara utilitzables avui dia, malgrat el molt escàs ús que se'n fa.

## Referències

* 1 2 «Els rentadors i font». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2018].

## Enllaços externs

* «Els rentadors i font». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Centro de Arte Dos de Mayo

El Centro de Arte Dos de Mayo (CA2M) és un museu espanyol d'art del segle XX i contemporani, amb seu a Móstoles. Compta en els seus fons amb unes 1500 obres pertanyents a la col·lecció d'Art Contemporani de la Comunitat de Madrid i unes 300 derivades de la col·lecció ARCO. A més de l'organització d'exposicions, també duu a terme un ampli programa d'activitats que intenta apropar el públic a la institució, sent aquest un dels aspectes més representatius d'aquest centre.
Està situat al cor de Móstoles, allunyat del Triangle de l'Art de Madrid, que inclou el Prado, el Thyssen-Bornemisza i el Museu Nacional Centre d'Art Reina Sofia.
L'edifici es va aixecar sobre una antiga construcció tradicional, La Casona, amb una superfície total de 5.886 m², inclou sales d'exposicions, saló d'actes, bar, tenda, mediateca i terrassa utilitzada per a activitats a l'aire lliure. A més, derivat del seu caràcter expositiu, posseeix espais administratius, magatzems i sales de recerca.

## Col·leccions

A més d'acollir la col·lecció d'Art Contemporani de la Comunitat de Madrid, és la seu utilitzada per conservar la col·lecció ARCO, que fins al 2013 era emmagatzemada al Centro Galego de Arte Contemporánea de Santiago de Compostel·la.
Aquesta col·lecció deriva de la creació en 1987 de la Fundació ARCO, que al llarg d'aquests anys ha aconseguit atresorar unes 300 obres realitzades per 224 artistes de renom nacional i internacional. Després de ser acollida durant 18 anys a Santiago de Compostel·la, es va decidir traslladar finalment a la seu del CA2M, que presentaria públicament parteix de la col·lecció en una exposició comissariada per Estrella de Diego inaugurada a l'octubre de 2014.

## Missió

El CA2M presta una gran atenció a propostes actuals, tractant d'apropar al públic l'art contemporani mitjançant exposicions, activitats, propostes educatives, publicacions, xarxes socials... Dins d'aquest interès, presten una atenció especial a la interdisciplinarietat, mostrant no només treballs abarcables en l'àmbit de les arts visuals, si no també en l'àmbit del cinema, la música, el disseny o les arts escèniques.
Exemple d'aquesta interdisciplinarietat, al març de 2015, es va inaugurar l'exposició "PUNK. Els seus rastres en l'art contemporani" tractant d'estudiar la influència que el moviment Punk va tenir en l'art contemporani.

## Referències

* ↑ Se crea el Centro de Arte “Dos de Mayo” en Móstoles para acoger la Colección de Arte Contemporáneo de la Comunidad de Madrid
* ↑ La colección Arco se queda en Móstoles
* ↑ La colección de arte contemporáneo Fundación Arco regresa a Madrid
* ↑ El CA2M mostrará una primera selección de obras de la Colección Fundación ARCO
* ↑ El CA2M busca los rastros del Punk en el arte contemporáneo

## Enllaços externs

* Ca2m.org Web oficial
# Franz Schädle

El SS-Obersturmbannführer (Tinent Coronel) Franz Schädle (19 de novembre de 1906 -1 de maig de 1945) va ser el comandant de la guàrdia personal d'Adolf Hitler (SS-Begleitkommando des Führer), del 5 de gener de 1945 fins a la seva mort, pocs mesos després.
Va néixer a Westerheim, Baden-Württemberg després de l'escola, va treballar com a tècnic de la construcció. Es va unir a la Seguretat Social el 1930 i des de març de 1932 va ser un dels vuit membres fundadors de la guàrdia personal de Hitler, i també va exercir com un dels ajudants de Heinrich Himmler des del 1934. Ell s'encarregava de la seguretat de Hitler en el seu quarter general i el va acompanyar en tots els seus viatges.
El 28 d'abril de 1945 va ser ferit en una cama per metralla. Segons el relat d'Otto Günsche, tot i la lesió, podia haver contribuït a portar el cos de Hitler per les escales des del búnquer de Berlín, abans de presenciar la improvisada incineració dels dos cossos. Més tard, es va suïcidar pegant-se un tret al cap, en lloc d'unir-se al grup del bunker per intentar escapar de l'avanç de l'Exèrcit Roig.

## Cinema

El suïcidi de Franz Schädle és representat en una breu escena a la pel·lícula del 2004 Der Untergang. Schädle és interpretat per Igor Bubenchikov.