OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Guangzhou International Women's Open 2009

El Torneig de Canton 2009, també conegut com a Guangzhou International Women's Open 2009, és un esdeveniment de tennis femení sobre pista dura que pertany als International tournaments de la WTA. La 6a edició del torneig es va celebrar entre el 14 i el 20 de setembre de 2009 a Canton, Guangdong, Xina.

## Quadre individual femení

| Vuitens de final | Vuitens de final | Vuitens de final | Vuitens de final | Vuitens de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Final | Final | Final | Final |
| 1 | A. Medina | 6 | 3 | 1 |
| | A. Sevastova | 3 | 6 | 6 | | A. Sevastova | 4 | 2 |
| | L. Wienerová | 3 | 1 | | 8 | A. Brianti | 6 | 6 |
| 8 | A. Brianti | 6 | 6 | | | | | | 8 | A. Brianti | 6 | 7 | |
| | O. Savchuk | 6 | 6 | | | | | | 7 | A. Morita | 3 | 5 | |
| | S-W. Hsieh | 4 | 4 | | | O. Savchuk | 3 | 4 | | | | | |
| LL | A. Spears | 6 | 1 | 0 | 7 | A. Morita | 6 | 6 | | | | | |
| 7 | A. Morita | 1 | 6 | 6 | | | | | | | | | | 8 | A. Brianti | 3 | 4 |
| 6 | O. Govortsova | 5 | 4 | | | | | | | | | | | 5 | S. Peer | 6 | 6 |
| | A. Panova | 7 | 6 | | | A. Panova | 2 | 3 | | | | | |
| | C. Scheepers | 3 | 2 | | 3 | S. Peng | 6 | 6 | | | | | |
| 3 | S. Peng | 6 | 6 | | | | | | 3 | S. Peng | 4 | 0 | r |
| 5 | S. Peer | 6 | 6 | | | | | | 5 | S. Peer | 6 | 1 | |
| | A. Amanmuradova | 3 | 3 | | 5 | S. Peer | 6 | 6 | | | | | |
| | Y-J. Chan | 6 | 3 | 7 | | Y-J. Chan | 3 | 1 |
| 9 | M.E. Camerin | 3 | 6 | 6² | | | | |

## Quadre dobles femení

| Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Final | Final | Final | Final |
| | A. Brianti M.E. Camerin | 7 | 1 | [6] |
| | O. Savchuk K. Wörle | 5 | 6 | [10] | O. Savchuk K. Wörle | 3 | 2 |
| | C-W. Chan R. Fujiwara | 2 | 2 | | K. Date Krumm T. Sun | 6 | 6 |
| | K. Date Krumm T. Sun | 6 | 6 | | | | | K. Date Krumm T. Sun | 6 | 2 | [8] |
| | O. Govortsova T. Putxak | 6 | 6 | | | | | O. Govortsova T. Putxak | 3 | 6 | [10] |
| 3 | S. Peng Y-F. Xu | 2 | 2 | | O. Govortsova T. Putxak | 6 | 6 |
| | C. Scheepers A. Spears | 6 | 3 | [10] | C. Scheepers A. Spears | 4 | 4 |
| | J. Lu S. Sun | 2 | 6 | [4] | | | |

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2008-09-17 a Wayback Machine.
Canton :
2004
2005
2006
2007
2008
2009
2010
2011
2012
2013
2014
2015
2016
2017
2018
2019
2023 :
Sony Ericsson WTA Tour 2009
< 2008
2010 > :
WTA Tour Championships, Doha  · WTA Tournament of Champions, Bali :
# Maccabi Tel Aviv FC

El Maccabi Tel Aviv FC és la secció de futbol de l'entitat esportiva Maccabi Tel Aviv, de la ciutat de Tel-Aviv.

## Història

És un dels clubs més antics d'Israel. Va ser fundat el 1906 amb el nom de Rishon Le-Zion Jaffa. L'any 1909 adoptà el nom actual. També és el club amb més títols del país, entre ells dues lligues de campions d'Àsia. És també l'únic club del país que mai ha baixat a segona divisió.
El seu més gran és l'altre club de la ciutat, l'Hapoel Tel Aviv FC, que és el segon club amb millor palmarès del país. El derbi entre tots dos clubs s'anomena "gran derbi de Tel Aviv". En contraposició, rep el nom de "petit derbi de Tel Aviv" els enfrontaments amb el Bnei Yehuda Tel Aviv FC. També manté rivalitat amb el Beitar Jerusalem FC i el Maccabi Haifa FC.

## Palmarès

* Lliga de Campions de l'AFC (2): 1968/69, 1970/71
* Lliga israeliana de futbol (24): 1937, 1941/42, 1946/47, 1949/50, 1951/52, 1953/54, 1955/56, 1957/58, 1967/68, 1969/70, 1971/72, 1976/77, 1978/79, 1991/92, 1994/95, 1995/96, 2002/03, 2012/13, 2013/14, 2014/15, 2018/19, 2019/20, 2023/24
* Copa israeliana de futbol (23): 1928/29, 1929/30, 1932/33, 1940/41, 1945/46, 1946/47, 1953/54, 1954/55, 1957/58, 1958/59, 1963/64, 1964/65, 1966/67, 1969/70, 1976/77, 1986/87, 1987/88, 1993/94, 1995/96, 2000/01, 2001/02, 2004/05, 2014/15
* Copa Toto (7): 1992/93, 1998/99, 2008/09, 2014/15, 2017/18, 2018/19, 2020/21
* Supercopa israeliana de futbol (7): 1965, 1968, 1977, 1979, 1988, 2019, 2020

## Jugadors destacats

| Erez Mesika Tal Banin Menahem Bello Tal Ben Haim Eyal Berkovic Gadi Brumer Avi Cohen Eli Driks Eli Fuchs Bonni Ginzburg Yehoshua Glazer Motti Ivanir | Nir Klinger Rafi Levi Haim Levin Uri Malmilian Moshe Marcus Avi Nimni Vicki Peretz Zvi Rosen Uri Saliman Tamir Cohen Amir Shelah | Giora Spiegel Benni Tabak Itzik Zohar Bruno Lino Reis Cyril Makanaky Émile M'Bamba Mauricio Aros Rodrigo Goldberg Giovanni Rosso John Paintsil Ferenc Horváth | Andrejs Prohorenkovs Michael Emenalo Andrzej Kubica Grzegorz Wędzyński Andrey Tikhonov Alexander Polokarov Alexander 'Shura' Uvarov Andrí Bal Armando Dely Valdes Dragoslav Jevrić Joe Bizera |

### Números retirats

* 8: Avi Nimni
* 12: Meni Levi

## Enllaços externs

* Maccabi Tel Aviv FC - Lloc web oficial
# Mercedes Carvajal de Arocha

Mercedes Carvajal de Arocha (Illa de Trinitat, 8 de novembre de 1902 - Veneçuela, 31 d'agost de 1994), més coneguda pel seu pseudònim Lucila Palacios, va ser una escriptora, política i diplomàtica veneçolana.
Va assumir el seu nou nom en honor de la poetessa xilena Gabriela Mistral, el primer nom de la qual era Lucila, mentre que el cognom Palacios ho va prendre en honor de Concepción Palacios, la mare de Simón Bolívar.

## Biografia

Des de 1931, quan comença a escriure, utilitza el pseudònim amb que se li coneix, i el 1937 publica la seva primera novel·la Los Buzos. Lucila Palacios va representar a l'Estat Bolívar a l'Assemblea Nacional Constituent de 1947. Entre 1948 i 1952 va ser la primera senadora de la República de Veneçuela per la mateixa entitat federal junt amb Cecilia Nuñez Sucre, elegida pel Districte Federal.
Va cobrir una àmplia i neta trajectòria en la qual escrivia novel·les, contes, poemes i un quefer permanent a defensar els drets de l'infant i de la dona.
El 1963 va ser nomenada la primera ambaixadora de Veneçuela en l'Uruguai, on va rrealitzar una feina positiva, fonamentalment en el camp de la cultura. El 1943 va obtenir amb la seva novel·la Tres palabras y una mujer, el Premi Literari de l'Associació Cultural Interamericana de Caracas; el 1944 se li adjudica el Premi Municipal de Literatura Infantil, amb l'obra teatral Juan se durmió en la torre. El 1949 és guardonada amb el premi literari Arístides Rojas. La seva obra ha rebut els millors elogis de la crítica literària, en particular la seva novel·la La gran serpiente (1943).
Lucila Palacios va ser la primera dona Individu de Nombre de l'Acadèmia Veneçolana de la Llengua. El Cercle d'Escriptors de Veneçuela va crear el 1991 el Premi Lucila Palacios per designar l'escriptor de l'any.
Lucila va morir el 31 d'agost del 1994, molt a prop dels 92 anys.

## El seu llegat

Les seves novel·les han estat estudiades i publicades amb el títol The Political Novels of Lucila Palacios and Marta Lynch.

## Referències

* ↑ Tomado de los Libros: "¿Qué Celebramos Hoy?", de Vinicio Romero Martínez ; "Dicionario de Historia de Venezuela" (segona edició). Fundación Polar. vol. 4.
* ↑ Billman, Lynne Lois. The Political Novels of Lucila Palacios and Marta Lynch (en anglès). Univ. Microfilm International, 1981.
# La Resurrecció (Santo Domingo el Antiguo)

La Resurrecció de Crist és un llenç que forma part del conjunt de retaules de Santo Domingo el Antiguo, a Toledo, concretament del retaule lateral dret. És una de les tres úniques pintures d'aquest conjunt que romanen in situ, perquè no ha estat venuda i substituïda per còpia. Consta amb el número 8 en el catàleg raonat realitzat per Harold Wethey.

## Anàlisi de l'obra

Oli sobre llenç; 210 x 128 cm.; Santo Domingo el Antiguo, Toledo.
La figura de la part inferior esquerra correspon a sant Ildefons de Toledo, amb blanques vestidures molt apropiades pel tema. És molt versemblant que el seu rostre correspongui a Diego de Castilla.
Segons H,E, Wethey,aquest llenç resulta encara més conmovedor que el de la La Trinitat. El Greco crea una obra profunda des del punt de vista dramàtic i pictòric, mercès a la integració de tots els personatges, les eloqüents actituds de sorpresa dels soldats, i l'actitud benevolent de Crist, formant una V amb l'estendard de la Resurrecció, que es repeteix en les posicions oblíqües dels soldats. Els jocs de llum del crepuscle contribueixen a crear un ambient de misteri, miracle i poesía. Dins el corpus pictòric d'El Greco, aquesta obra és una de les que més recorda a Michelangelo Buonarroti, concretament en les figures dels soldats, i cal remarcar la figura nua en escorç a la part inferior dreta, que recorda les estàtues nues que jeuen a les tombes dels Mèdici.
Josep Gudiol comenta que l'inicial esquema piramidal queda modificat pel verticalisme, malgrat que els escorços dels soldats creen un efecte de profunditat. Una màndorla gairebé imperceptible rodeja com un núvol el cos de Crist, flanquejat per dos admirables draps, que deixen gairebé completament a descobert la seva figura nua. El grup de soldats mostra la forma magistral com El Greco distribueix, matitza i gradua els efectes de llum i ombra. L'absència d'escenografia és total: la forma i la llum apareixen enterament al servei de la imatge i el color.

## Situació dins el conjunt

* Continua al Retaule Lateral a la dreta de l'espectador.

## Referències

* 1 2 Wethey, Harold E. Obra mencionada, Volumen-II, p. 23.
* ↑ Wethey, Harold E. Obra mencionada, Volumen-I, p. 52.
* ↑ Gudiol, José. Obra mencionada, p. 78 i 85.

## Bibliografia

* Wethey, Harold Edwin; El Greco y su Escuela (Volumen-I) ; Ediciones Guadarrama; Madrid-1967
* Wethey, Harold Edwin; El Greco y su Escuela (Volumen-II) ; Ediciones Guadarrama; Madrid-1967.
* Cossío; manuel Bartolomé; El Greco de Cossío ; Lecturas Hispánicas; Zaragoza-2016; ISBN 978 1539 832690
* Gudiol, José; Doménikos Theotokópoulos, El Greco; Ediciones Polígrafa, S.A.; Barcelona-1982; ISBN 84-343-0031-1
# Morena verda

La morena verda (Gymnothorax funebris) és una espècie de peix de la família dels murènids i de l'ordre dels anguil·liformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 250 cm de longitud total.

## Alimentació

Menja peixos que siguin prou petits perquè se'ls pugui empassar sencers o que puguin ser esquinçats en bocins manejables. També menja crustacis i cefalòpodes, mentre que les larves es nodreixen de diatomees, crustacis petits i zooplàncton.

## Hàbitat

Viu en zones intermareals, esculls de corall, manglars, roques, ports, praderies marines i d'altres àrees que siguin sobre fons sorrencs o fangosos.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic occidental (des de Nova Jersey -Estats Units- i el nord del Golf de Mèxic fins al Brasil). També és present a l'Atlàntic oriental i al Pacífic oriental.

## Ús comercial

És un animal de gran interès per als bussejadors i turistes que visiten els esculls de corall i d'altres hàbitats naturals on és present. A més, es comercialitza com a mascota per als aficionats o aquaris públics que tinguin instal·lacions adequades per a mantenir-les, i, amb menys freqüència, és venuda com a aliment.

## Referències

* ↑ «Gymnothorax funebris». Catalogue of Life. (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ 2003, Gymnothorax funebris. Pp. 254-258; 266-267. A: M. Hutchins, D. Thoney, P. Loiselle, N. Schlager, eds. Grzinek's Animal Life Encyclopedia, Vol. 4, 2a edició. Farmington Hills, Michigan: Gale Group.
* ↑ Moyle, P., J. Cech. 1982. Fishes: An Introduction to Ichthyology. Englewood Cliffs, Nova Jersey: Prentice-Hall, Inc.
* ↑ >2003, Gymnothorax funebris. Pp. 254-258; 266-267. A: M. Hutchins, D. Thoney, P. Loiselle, N. Schlager, eds. Grzinek's Animal Life Encyclopedia, Vol. 4, 2a edició. Farmington Hills, Michigan: Gale Group.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Grup de la chevkinita

El grup de la chevkinita és un grup de minerals de la classe dels silicats. Està format per titanosilicats complexos i difícils de distingir.
Aquest grup es subdivideix en dos: el subgrup de la chevkinita, format per membres amb un angle beta monoclínic de ~100°, i el subgrup de la perrierita, format per membres amb beta ~113°.
En total catorze espècies minerals, set a cada grup, són les que es troben classificades dins aquest gran grup. De totes elles només una, la perrierita-(Ce), ha estat descrita als territoris de parla catalana. Concretament va ser trobada al poble de Seganta, pertanyent al municipi d'Estopanyà (Baixa Ribagorça, la Franja).

## Subgrup de la chevkinita

El subgrup de la chevkinita està integrat per set espècies: chevkinita-(Ce), chevkinita-(Nd), christofschäferita-(Ce), delhuyarita-(Ce), dingdaohengita-(Ce), maoniupingita-(Ce) i polyakovita-(Ce). Una d'aquestes espècies, la chevkinita-(Nd), és una espècie publicada pels autors que la van investigar l'any 2016, i que encara (maig 2023) no ha estat aprovada per l'Associació Mineralògica Internacional.
| Espècie | Fórmula |
| Chevkinita-(Ce) | Ce₄(Ti,Fe²⁺,Fe³⁺)₅O₈(Si₂O₇)₂ |
| Chevkinita-(Nd) | (Nd,REE)₄(Fe²⁺,Mg)(Fe²⁺,Ti,Fe³⁺)2(Ti,Fe³⁺)₂(Si₂O₇)₂O₈ |
| Christofschäferita-(Ce) | Ce₃CaMnTiFe(³⁺)Ti₂(Si₂O₇)₂O₈ |
| Delhuyarita-(Ce) | Ce₄Mg(Fe³⁺,W)₃□(Si₂O₇)₂O₆(OH)₂ |
| Dingdaohengita-(Ce) | (Ce,La)₄Fe²⁺(Ti,Fe²⁺,Mg,Fe²⁺)₂Ti₂(Si₂O₇)₂O |
| Maoniupingita-(Ce) | (Ce,Ca)₄(Fe³⁺,Ti,Fe²⁺,◻)(Ti,Fe³⁺,Fe²⁺,Nb)₄(Si₂O₇)₂O₈ |
| Polyakovita-(Ce) | (Ce,Ca)₄(Mg,Fe²⁺)(Cr³⁺,Fe³⁺)₂(Ti,Nb)₂(Si₂O₇)₂O₈ |

## Subgrup de la perrierita

El subgrup de la perrierita també està integrat per set espècies: hezuolinita, matsubaraïta, perrierita-(Ce), perrierita-(La), perrierita-(Nd), rengeïta i estronciochevkinita. La perrierita-(Nd) es troba en la mateixa situació que la chevkinita-(Nd): publicada sense aprovació de l'IMA.
| Espècie | Fórmula |
| Hezuolinita | (Sr,REE)₄Zr(Ti,Fe³⁺,Fe²⁺)₂Ti₂O₈(Si₂O₇)₂ |
| Matsubaraïta | Sr₄Ti₅O₈(Si₂O₇)₂ |
| Perrierita-(Ce) | Ce₄MgFe³⁺₂Ti₂(Si₂O₇)₂O₈ |
| Perrierita-(La) | (La,Ce,Ca)₄(Fe²⁺,Mn)(Ti,Fe³⁺,Al)₄[(Si₂O₇)O₄] |
| Perrierita-(Nd) | Nd₄MgFe³⁺₂Ti₂(Si₂O₇)₂O₈ |
| Rengeïta | Sr₄ZrTi₄(Si₂O₇)₂O₈ |
| Estronciochevkinita | (Sr,La,Ce,Ca)₄Fe²⁺(Ti,Zr)₂Ti₂(Si₂O₇)₂O₈ |

## Referències

* ↑ «Chevkinite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 maig 2023].
* ↑ Bernard Azambre, Michel Rossy, Marceliano Lago «Caractéristiques pétrologiques des dolérites tholéiitiques d'âge triasique (ophites) du domaine pyrénéen». Bulletin de Minéralogie, 110, 1987, pàg. 379-396 [Consulta: 26 maig 2023].
* ↑ Liu, Yang; Ma, Chi; Beckett, John R.; Chen, Yang; Guan, Yunbin «Rare-earth-element minerals in martian breccia meteorites NWA 7034 and 7533: Implications for fluid–rock interaction in the martian crust». Earth and Planetary Science Letters, 451, 01-10-2016, pàg. 251–262. DOI: DOI:10.1016/j.epsl.2016.06.041 [Consulta: 24 maig 2023].
* ↑ «Chevkinite-(Nd)». Mindat. [Consulta: 24 maig 2023].
* ↑ «Perrierite-(Nd)». Mindat. [Consulta: 24 maig 2023].
# Hierofania

Una hierofania és una manifestació de les forces sagrades en la qual allò que es mostra no és Déu en un sentit personal, sinó més aviat el sentit sagrat del cosmos, el valor profund de l'esperit de la divinitat que tot ho omple. El terme prové del grec hieros (ἱερός), sagrat i pháneia (φαίνειν), manifestació. És un neologisme creat pel filòsof i historiador de les religions Mircea Eliade.
Tot i que l'autor va utilitzar aquesta paraula a diverses obres, la definició de hierofania es troba a la seva obra El sagrat i el profà. A Eliade li va semblar aquesta (hierofania) la millor opció pel fet que no expressa res més enllà de la seva definició etimològica. Aquesta hierofania pot manifestar-se de diverses maneres: des de la més senzilla, a través d'un objecte (objecte sagrat) fins al que el filòsof anomenà hierofania suprema, que pels cristians és l'encarnació de Déu. Per a Mircea Eliade tota hierofania, des de la més senzilla, constitueix una paradoxa perquè quan succeeix aquesta manifestació a través d'un objecte sagrat aquest no perd la seva naturalesa profana. Les hierofanies són experiències de l'home religiós (homo religiosus), acompanyades d'admiració, estupor o terror que voreja l'inefable.

## Referències

* 1 2 «Hierofania». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* ↑ «hierofanía». A: RAE. Diccionario de la lengua española (en castellà), s.d [Consulta: 14 novembre 2016].
* ↑ Eliade, 2012.
* ↑ Eliade, 2012, p. 69.
* ↑ Eliade, 2012, p. 69-70.

## Bibliografia

* Eliade, Mircea; Argemí, Julia (trad.). El sagrat i el profà (en català, traduït de l'anglès the sacred and the profane: the nature of religion (1961)). Barcelona: Fragmenta, 2012 . ISBN 978-84-92416-53-0.
# Lovoa

Lovoa és un gènere de plantes de la família Meliaceae. És un gènere d'arbres de fulles pinnades i de flors tetràmeres o pentàmeres propis de l'Àfrica equatorial. La fusta de dibetú és fàcil de serrar, però difícil de ribotejar; substitueix adequadament la fusta de noguera i, envernissada, recorda la de caoba. És molt apreciada en ebenisteria.
Conté les espècies següents (aquesta llista pot ser incompleta):
* Lovoa swynnertonii, E.G.Baker
* Lovoa trichilioides, Hermann Harms
# Gobio carpathicus

Gobio carpathicus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Referències

* ↑ Cuvier G. 1816. Le Règne Animal distribué d'après son organisation pour servir de base à l'histoire naturelle des animaux et d'introduction à l'anatomie comparée. Les reptiles, les poissons, les mollusques et les annélides. Edition 1. Règne Animal (ed. 1) v. 2. i-xviii + 1-532.
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D.E., 1990. A working list of fishes of the world. Copies available from D.E. McAllister, Canadian Museum of Nature, P.O. Box 3443, Ottawa, Ontario K1P 6P4, Canadà. 2661 p. plus 1270 p. Index
* Mendel, J., Lusk, S., Vasil'eva, E.D., Vasil'ev, V.P., Lusková, V., Ekmekci, F.G., Erk'akan, F., Ruchin, A., Košco, J., Vetešník, L., Halacka, K., Šanda, R., Pashkov, A.N. & Reshetnikov, S.I. 2008. Molecular phylogeny of the genus Gobio Cuvier, 1816 (Teleostei: Cyprinidae) and its contribution to taxonomy. Molecular Phylogenetics and Evolution, 47: 1061–1075.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Melipona

Melipona és un gènere d'himenòpters apòcrits de la família dels àpids (Apidae). Estan distribuïdes en zones càlides del Neotròpic des de Sinaloa i Tamaulipas (Mèxic) a l'Argentina (províncies de Tucumán i Misiones).
Diverses espècies tenen interès en apicultura, ja que produeixen mel tot i que en menor proporció que la de les abelles de la mel (Apis mellifera). Les abelles Melipona són bones pol·linitzadores de la vainilla (Vanilla planifolia) i, com que són de mida petita i no tenen fibló, es fan servir per pol·linitzar cultius sota hivernacle com les pebroteres (Capsicum spp.). D'altra banda l'espècie anomenada irapuá (M. ruficrus) és considerada com una plaga en els cítrics.

## Alguns tàxons

El gènere Melipona inclou 74 espècies, moltes amb noms vernacles:
* Melipona beecheii Bennet
* Melipona bicolor (Lepeletier, 1836) – Guarupu, guaraipo
* Melipona compressipes – Tiúba
** Melipona compressipes manaosensis – Jupará
* Melipona fasciata Latreille
* Melipona fuscipes (Latreille, 1811) –
* Melipona fuliginosa (Latreille, 1811) – Manduri-preto
* Melipona interrupta – Jandaíra
* Melipona marginata Lepeletier, 1836 – Manduri, manduri menor, mandurim, minduri, gurupu-do-miúdo, taipeira
* Melipona mimetica
* Melipona quadrifasciata (Lepeletier) – Mandaçaia, amanaçaia, manaçaia, "uruçu"
** Melipona quadrifasciata anthidioides
* Melipona quinquefasciata (Lepeletier) – Mandaçaia-da-terra, mandaçaia-do-chão, uruçu-do-chão
* Melipona ruficrus – Irapuá
* Melipona rufiventris (Lepeletier) – Uruçu-amarela, tuiuva, tujuba, bugia
** Melipona rufiventris paraensis – Uruçu-boca-de-ralo
* Melipona scutellaris Latreille, 1811 – Uruçu-nordestina, "uruçu"
* Melipona seminigra
** Melipona seminigra merrillae – Jandaíra
* Melipona subnitida Ducke

## Referències

* ↑ «BioLib -Melipona» (en anglès). [Consulta: 16 agost 2023].
* ↑ «ITIS - Report: Melipona» (en anglès americà). [Consulta: 16 agost 2023].
# Josep Ricart i Giralt

Josep Ricart i Giralt (Barcelona, 7 de juliol de 1847 — Cardedeu, 18 de novembre de 1930) fou un mariner català, capità de 1a classe de la Marina mercant.

## Biografia

Estudià la carrera de nàutica a Barcelona i a Cartagena, on es graduà com a mariner el desembre de 1865. Fins a 1872 Ricart fou un "navegant actiu", professionalment parlant, però també per la seva implicació en la navegació científica i la Marina mercant. Es va interessar pel desenvolupament científic i per la reivindicació de la marina catalana. Fou professor i catedràtic de l'Escola de Nàutica de Barcelona, del qual fou el seu director entre el 1900 i 1918. Fundà la Revista de la Marina (1877) i El Fomento de la Marina (1883) i publicà un gran nombre d'obres de temàtica marítima. Com a divulgador científic, s'interessà també en l'aspecte científic de l'excursionisme, amb col·laboracions en diverses revistes, la qual cosa el portà a fer divulgació de temes relacionats amb l'astronomia i la geodesia.
Fou membre de la Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona, ingressant el 9 de maig de 1892.

## Obres

* Nuestra marina mercante. Barcelona: Impr. de Luis Tasso Serra, 1887.
* Cristóbal Colón, cosmógrafo. Barcelona: imprenta de Henrich y Cía, 1893.
* Potencialidad naval de España: lo que ha sido, lo que es y lo que puede ser. Barcelona: Tip. "L'Avenç", 1899.
* El Siglo de Oro de la Marina velera de construcción catalana: 1790-1870. Barcelona: Sobs. López Robert, 1924.

## Referències

* 1 2 Moreno Rico, Javier «José Ricart y Giralt (1847-1930). Una vida dedicada a la cultura marítima». Drassana: revista del Museu Marítim, Núm. 14, 2006, pàg. 67-83 [Consulta: 6 novembre 2015].
* 1 2 «Sr. Josep Ricart i Giralt». Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona. RACAB, 2015. [Consulta: 6 novembre 2015].
* ↑ Roca Rosell, 2003, p. 257.
* ↑ «Josep Ricart i Giralt». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Roca Rosell, 2003, p. 258.

## Bibliografia

* Costa Ruibal «Josep Ricart i Giralt: velers i vapors en els debats del primer regeneracionisme». Cercles: revista d'història cultural. Universitat de Barcelona, Núm.: 9 (Homenatge al prof. Santiago Riera i Tuèbols), 2006, pàg. 66-82. ISSN: 1139-0158 [Consulta: 7 novembre 2015].
* Roca Rosell, Antoni. «Josep Ricart i Giralt, motor de les ciències nàutiques». A: Trobada d'Història de la Ciència i de la Tècnica (7a : 2002 : Barcelona). Actes de la VII Trobada d'història de la ciència i de la tècnica : Barcelona, 14, 15, 17 i 17 de novembre de 2002. Barcelona: Societat Catalana d'Història de la Ciència i de la Tècnica, 2003, p. 255-262. ISBN 84-7283-710-6 [Consulta: 7 novembre 2015].