OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Balmer (cràter)

Balmer són les restes d'un cràter d'impacte de la Lluna inundat de lava. Balmer es troba a l'est-sud-est del cràter Vendelinus.
* Localització de Balmer (centre inferior de la imatge)
* Cràters satèl·lit
* Fotografia de la missió Apollo 15
Només les seccions del sud i de l'est del cràter (molt desgastades) encara es mantenen; la resta està cobert per l'antic flux de lava pel qual va quedar unit a la mar adjacent.

## Cràters satèl·lit

Per convenció aquests elements són identificats en els mapes lunars posant la lletra en el costat del punt central del cràter que està més proper a Balmer.
| Balmer | Coordenades | Diàmetre |
| M | 20° 42′ S, 71° 30′ E﻿ / ﻿20.7°S,71.5°E﻿ / -20.7; 71.5﻿ (Balmer M) | 5 km |
| N | 19° 54′ S, 69° 54′ E﻿ / ﻿19.9°S,69.9°E﻿ / -19.9; 69.9﻿ (Balmer N) | 8 km |
| P | 20° 24′ S, 67° 42′ E﻿ / ﻿20.4°S,67.7°E﻿ / -20.4; 67.7﻿ (Balmer P) | 13 km |
| Q | 18° 42′ S, 70° 30′ E﻿ / ﻿18.7°S,70.5°E﻿ / -18.7; 70.5﻿ (Balmer Q) | 7 km |
| R | 18° 42′ S, 69° 06′ E﻿ / ﻿18.7°S,69.1°E﻿ / -18.7; 69.1﻿ (Balmer R) | 4 km |
| S | 18° 24′ S, 67° 36′ E﻿ / ﻿18.4°S,67.6°E﻿ / -18.4; 67.6﻿ (Balmer S) | 6 km |

## Referències

* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.

## Vegeu també

* Llista de cràters lunars
* Selenografia
# Aogashima

Aogashima (青ヶ島村, Aogashima-mura) és un municipi situat en la subprefectura d'Hachijō, Tòquio, Japó. A la data del primer de febrer de 2016, la localitat tenia una població de vora les 168 persones, amb una densitat de població de 28.2 per km². L'àrea total de municipi són 5,96 quilometres quadrats. El municipi compren tota l'Illa d'Aogashima i és el municipi menys poblat de tot el Japó.

## Geografia

El municipi es troba en l'illa del mateix nombre, la qual pertany a la subprefectura d'Hachijô, a l'àrea metropolitana de Tòquio, tot i estar a uns 360 km al sud de la ciutat. Llevat de l'ajuntament, l'oficina governamental més propera es troba a l'illa d'Hachijô, a 68 km. Aogashima és el municipi menys poblat de tot el Japó i és l'illa més meridional de l'arxipèlag d'Izu.
El clima del municipi és més càlid que el del Tòquio continental degut als corrents d'aire conegut com a Kuroshio.

## Demografia

Evolució demogràfica d'Aogashima :
| | 1970 | 1975 | 1980 | 1985 | 1990 | 1995 | 2000 | 2005 | 2010 | 2015 |
| Població | 234 | 205 | 192 | 225 | 203 | 237 | 203 | 214 | 201 | 178 |

## Història

* 1785: Durant aquest any una gran erupció volcànica va començar el 18 d'abril i va durar fins a finals de maig. Aquesta és l'activitat volcànica més recent a l'illa fins a l'actualitat. Tot i ser evacuada, part de la població va morir durant aquesta gran desfeta. L'illa restà inhabitada fins uns anys després, quan part dels evacuats a l'illa d'Hachijō van tornar.

## Política local
### Alcaldes

| Alcalde | Inici del mandat | Fi del mandat | Partit |
| | 1955 | 1962 | |
| Osamu Okuyama | 1962 | 1979 | Independent |
| Ichirô Sasaki | 1979 | 1989 | Independent |
| Hiroshi Sasaki | 1989 | 2001 | Independent |
| Toshimitsu Kikuchi | 2001 | 2021 | Independent |
| Yoshio Tachikawa | 2021 | 2023 | Independent |
| Hiroshi Sasaki | 2024 | - | Independent |

### Composició de l'Assemblea Local

* President:
* Vice-president:
Composició de l'Assemblea Local (2017-2021) :
| Partit | Escons |
| Independents | 6 |
| Total | 6 |

## Economia

La població local ha viscut tradicionalment de la pesca i el l'agricultura de subsistència. Tot i que encara avui la pesca és la pràctica econòmica, el turisme s'ha revelat com una forta font d'ingresos per als habitants de l'illa. També és típic la fabricació d'un licor local, el shochu.

## Transports

Degut a la mancança de ports naturals i els forts corrents, Aogashima sempre ha estat un lloc de difícil accés. L'únic port de l'illa, el Port de Sanbô, pot rebre vaixells de fins 500 tones, com el Aogashima-maru, un ferry que fa la línia regular entre l'illa de Hachijō i Aogashima. Durant els dies de mal oratge, el port ha de romandre tancat. També existeix una línia d'helicòpters que fa el trajecte Hachijô-Aogashima.

## Galeria

* Visió aèria de l'illa
* Oficina de correus del poble

## Referències

* ↑ «人口175人！日本一人口が少ない村、青ヶ島村の選挙とは» (en japonès), 01-09-2017. [Consulta: 31 desembre 2021].
* ↑ «東京都町村会／町村長プロフィール／青ヶ島村». [Consulta: 31 desembre 2021].
* ↑ «青ヶ島村議会議員選挙 - 2017年09月03日投票 | 東京都青ヶ島村» (en japonès). [Consulta: 31 desembre 2021].
# Bandera de la província de Frísia

La bandera de la província de Frísia és la bandera oficial de la província neerlandesa de Frísia, un dels diversos territoris que componen la nació històrica de Frísia (en frisó occidental: Fryslân, en frisó septentrional: Fraschlönj, en frisó oriental: Fräislound).
La bandera consta de quatre bandes (diagonals) blaves i tres blanques; a les bandes blanques hi ha un total de set pompeblêden vermells (terme utilitzat per a la fulla del nenúfar groc utilitzada com a càrrega en heràldica). Segons les instruccions oficials "no han de tenir forma de cor". La bandera fou reconeguda l'any 1897 per l'Executiu Provincial. El 1927 va ser utilitzada oficialment per primer cop pel govern provincial, però no va ser fins al 1957 en que l'adoptà i presentà a la reina per a la seva confirmació.
Les samarretes del club de futbol SC Heerenveen i de la banda Blauhúster Dakkapel estan modelades a partir d'aquesta bandera.

## Simbolisme

Els set pompeblêden vermells (o seeblatt, mot alemany utilitzat internacionalment per anomenar-los) són una referència als "països del mar" frisons a l'Edat Mitjana: regions independents al llarg de la costa des d'Alkmaar fins al riu Weser que es van aliar contra els vikings. No hi ha constància que hi haguessin set caps diferents, però el nombre set probablement té la connotació de "moltes". Tanmateix, segons algunes fonts, hi havia set territoris frisons: Frísia Occidental, Westergoa, Eastergoa, Hunsingo, Fivelingo, Emsingo i Jeverland.
Els pompeblêden s'utilitzen també en d'altres banderes, com és la d'Ommelanden, a la província veïna de Groningen, una zona històricament frisona. En el projecte de bandera panfrisona proposat per l'organització activista Groep fan Auwerk que advoca per una Frísia independent; o la del Consell Interfrisó.
* Bandera d'Ommelanden.
* Bandera panfrisona.
* Bandera del Consell Interfrisó.

### Colors

Els diferents codis de color són els següents:
| Model de color | Blau | Blanc | Vermell |
| Pantone | 2145C | Blanc | Warm Red C |
| RGB | 1, 85, 165 | 255, 255, 255 | 238, 62, 52 |
| CMYK | 99-49-0-35 | 0-0-0-0 | 0-74-78-7 |
| HTML | #0155A5 | #FFFFFF | #EE3E34 |

## Referències

* ↑ «Seeblatt» (en anglès). Mistholme. [Consulta: 28 octubre 2022].
* ↑ «Friese vlag» (en neerlandès). Provincie Fryslân. [Consulta: 28 octubre 2022].
* ↑ «Het mysterie van het Friese pompeblêd» (en neerlandès). Friesland Post, 01-03-2016. Arxivat de l'original el 27 d’octubre 2016 [Consulta: 28 octubre 2022].
* ↑ «Frisian-Freedom Flag Color Codes» (en anglès). FlagColorCodes. [Consulta: 28 octubre 2022].

## Notes

* ↑ El mot «pompeblêd», manllevat del frisó i que ha perdut l'ús, designa la fulla d'aquesta planta herbàcia aquàtica endèmica dels aiguamolls del nord d'Europa.
# Alan Kendall

Alan Kendall (Darwen, Regne Unit, 9 de setembre de 1944) és un guitarrista britànic. Va formar part de The Bee Gees Band durant els anys 70, grup del qual va ser el guitarrista principal. Tot i que The Bee Gees Band, com a sextet, es va dissoldre a principis dels anys 80, Alan Kendall ha seguit tocant amb els Bee Gees, tant en sessions d'estudi com en concerts en directe fins a principis dels anys 2000. Més tard, ha col·laborat a l'àlbum de Cliff Richard, Something Is Going On.
Alan Kendall també ha format part de grups com Kris Ryan & The Strangers, King Ryan & The Questions, Glass Menagerie i Toefat,

## Carrera

El seu primer enregistrament va ser Don't Play That Song (You Lied), un senzill amb una banda de Lancashire anomenada "Kris Ryan and the Questions", Kendall a la guitarra principal. Les seves següents aparicions conegudes van ser amb "Glass Menagerie". El 1970, es va unir a la banda de rock progressiu bluesy "Toe Fat" que havia publicat un àlbum anomenat Toe Fat. La formació original de la banda estava formada per Cliff Bennett a la veu principal i el piano, Ken Hensley a la guitarra, teclats i veus, John Glascock al baix i Lee Kerslake a la bateria; Kendall va substituir Hensley a la guitarra solista. La banda Toe Fat va ser dirigida per "The Robert Stigwood Organisation", que de sobte els va abandonar a mitjans de desembre de 1970, just després d'haver tornat d'una gira pels Estats Units d'obertura de "Derek and the Dominos".
Kendall es va unir als Bee Gees l'any 1971, quan la banda buscava un nou guitarrista per reemplaçar Vince Melouney i Maurice Gibb havia doblat la guitarra solista, així com el baix i els teclats a 2 Years On. Tot i que els "Brothers Gibb" van publicar diversos àlbums després que Kendall s'hi unís, el seu gran èxit va arribar amb el llançament de Saturday Night Fever. El 1979, va tocar la guitarra a l'àlbum Sunrise de Jimmy Ruffin. El 1986, Kendall va co-escriure les cançons Moonlight Madness, Change i System of Love, ambdues cançons es van incloure a l'àlbum inèdit de "Barry Moonlight Madness", i va tocar la guitarra en aquest àlbum.
Amb els Bee Gees, Kendall va aparèixer a The Tonight Show, Late Night with David Letterman, Oprah Winfrey, una actuació de comandament per a la Reina del Regne Unit, així com moltes altres actuacions en directe.

## Equipament

* Kendall utilitza una Fender Stratocaster i es pot veure en diverses actuacions en directe amb aquest tipus de guitarra.

## Referències

* ↑ Eder, Bruce. "Biography: Alan Kendall". Allmusic. Consultat 10 abril 2010.
* ↑ Joseph Brenan/http://www.columbia.edu/~brennan/beegees/71.html
* ↑ Joseph Brenan/http://www.columbia.edu/~brennan/beegees/86.html

## Enllaços externs

* Lloc oficial dels Bee Gees Arxivat 2020-11-27 a Wayback Machine. (anglès)
* Lloc web dels Bee Gees Arxivat 2005-11-24 a Wayback Machine. (anglès)
* El millor lloc sobre les cançons dels germans Gibb (anglès)
* Lloc web sobre els Bee Gees en català Arxivat 2008-09-28 a Wayback Machine. (català)
# Atlant

«Atlant» té aquests significats:
* Habitant de l'Atlàntida
* Atlant (arquitectura), columna amb forma d'home també anomenada telamó.
* Atlant (tità)
# Bartomeu Simó Escanaverino

Bartomeu Simó Escanaverino (Palma, 4 de juliol de 1869 - 22 de febrer de 1930) fou un compositor, intèrpret i professor de música mallorquí, fill del també compositor Gabriel Simó Moranta.

## Biografia

Començà els seus estudis musicals amb el seu pare i els continuà amb Bartomeu Torres, amb qui es formà en piano, violoncel i harmonia; posteriorment estudià contrabaix. El 1893 obtingué un premi a l'Escola de Música de Barcelona.
Durant la seva carrera dirigí algunes companyies de sarsuela i posà música as alguns "juguetes cómicos", que li donaren popularitat. El 1917 obté per oposició la plaça de professor de música a l'Escola Normal de Mestres de Barcelona.
Participà en la fundació del Montepío Músico Palmesano, del qual en fou gerent.

## Obra

Bartomeu Simó conrà tota mena de gèneres musicals. En l'àmbit eclesiàstic destaca Con dulces acentos, editada per Ildefonso Alier.
Gran part de la seva producció està dedicada a la música per instruments de teclat. Compongué diferents sonates per a quintet i harmònium.
Edità recopilacions de cançons populars, moltes de les quals foren premiades en diferents concursos.
En l'àmbit pedagògic escrigué diferents mètodes de teoria musical i solfeig, un treball sobre la història del piano i un sobre la història de l'orgue.

## Bibliografia

* FORTEZA, Rafael: Avance del catálogo general de compositores mallorquines y relación de sus obras; Biblioteca bartolomé March (Sóller,1939)
* PARETS, Joan et al: Compositors de les Illes Balears; El Gall Editor (Pollença, 2000)

## Referències

* 1 2 SOBRINO, Ramón: "Simó Escanaverino, Bartolomé" a Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana; SGAE (Madrid, 1999)
* ↑ «Simó, Bartolomé - Resultats de la cerca - IFMuC: Inventari dels Fons Musicals de Catalunya». [Consulta: 13 octubre 2017].
# Bathyraja papilionifera

Bathyraja papilionifera és una espècie de peix de la família dels raids i de l'ordre dels raïformes.

## Reproducció

És ovípar i les femelles ponen càpsules d'ous, les quals presenten com unes banyes a la closca.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 940-1.040 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Atlàntic sud-occidental: l'Argentina i l'Uruguai.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Ishiyama R., 1958. Studies on the rajid fishes (Rajidae) found in the waters around Japan. J. Shimonoseki Coll. Fish. v. 7 (núms. 2-3). 191-394.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Stehmann, M., 1985. Ergebnisse der Forschungsreisen des FFS "Walther Herwig" nach Sudamerika. LXIV. Bathyraja papilionifera sp. n. (Pisces, Batoidea, Rajidae), eine weitere neue Rochenart aus dem Südwestatlantik vom nordargentinischen Kontinentalabhang. Archiv für Fischereiwissenschaft v. 36 (núms. 1/2): 195-211.
* ↑ Dulvy, N.K. i J.D. Reynolds, 1997. Evolutionary transitions among egg-laying, live-bearing and maternal inputs in sharks and rays. Proc. R. Soc. Lond., Ser. B: Biol. Sci. 264:1309-1315.
* ↑ Breder, C. M.; Rosen, D. E. Modes of Reproduction in Fishes (en anglès). Museu Americà d'Història Natural, 1966.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* ↑ Menni, R.C. i L.O. Lucifora, 2007. Condrictios de la Argentina y Uruguay. ProBiota, FCNyM, UNLP, Serie Técnica-Didáctica, La Plata, Argentina, 11: 1-15.
* ↑ Nion, H., C. Rios i P. Meneses, 2002. Peces del Uruguay: Lista sistemática y nombres comunes. Montevideo, Uruguai, DINARA, Infopesca.

## Bibliografia

* Compagno, L.J.V., 1999. Checklist of living elasmobranchs. p. 471-498. A W.C. Hamlett (ed.) Sharks, skates, and rays: the biology of elasmobranch fishes. Johns Hopkins University Press, Maryland, Estats Units.
* McEachran, J.D. i K.A. Dunn, 1998. Phylogenetic analysis of skates, a morphologically conservative clade of elasmobranchs (Chondrichthyes: Rajidae). Copeia (2):271-290.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
* uBio (anglès)
# Art mossàrab a Catalunya

A Catalunya, com a la resta del nord d'Espanya, van sorgir al segle ix una sèrie de petits monestirs i esglésies construïts pels mossàrabs emigrats des de Còrdova i des d'altres punts de la península. Aquests edificis tenen unes característiques pròpies de l'art mossàrab.
Algunes d'aquestes comunitats es van establir en petits monestirs ja existents, afegint la seva empremta mossàrab, per exemple a la petita església de Sant Joan de Boada. Uns altres grups van edificar amb nova planta, en terres concedides pels comtes. Així van anar sorgint nuclis mossàrabs a un costat i a l'altre dels Pirineus, dins de la Marca Hispànica, com el de Sant Miquel de Cuixà (al peu del vessant nord del massís del Canigó), que va obtenir privilegi de Carles el Calb el 871. Aquest edifici presenta un bon exemple de mossarabisme (anterior a les reformes romàniques) tot i estar situat en el punt de convergència i de pas dels corrents artístics que arribaven des del nord i des d'Itàlia.

## Característiques

L'art mossàrab presenta una tipologia de nau única, de dimensions molt reduïdes, planta trapezoïdal de l'absis i atrompetat cap a l'interior a totes les finestres. Hi ha dues esglésies de proporcions una mica més grans, de planta basilical amb tres naus i que van tenir cobertes de fusta: Sant Quirze de Pedret i Santa Maria de Marquet, dins dels límits del comtat de Barcelona. Els arcs i els absis i els arcs de la volta de canó són sempre de ferradura, molt sobrepassats, típics d'aquest art.

### Capitells

En alguns edificis romànics es conserven capitells mossàrabs que van ser reutilitzats en el seu moment. Tenen les característiques pròpies de les obres califals cordoveses dels temps d'Al-Hakam II, amb fulles llises gairebé sempre i caulicles creuats al mig o ratllats com fulles al biaix. En molt poques ocasions, els relleus són figuratius.
El grup més important d'aquest tipus de capitells califals es troba en el monestir de Santa Maria de Ripoll i pertanyien a una basílica de cinc naus consagrada el 977. A més de la influència cordovesa, va existir a Catalunya un altre influx arribat per mar o a través dels Pirineus.

## Monuments

* Església de Sant Cristòfol, al municipi de Vilassar de Mar, a 30 km de Barcelona.
* Església de Sant Julià de Boada, situada al poblet del mateix nom, a la comarca del Baix Empordà (Girona).
* Santa Maria de Matadars al municipi de Barcelona del Pont de Vilomara

## Bibliografia

* FONTAINE, Jacques. El mozárabe (De la serie La España románica). Encuentro ediciones, Madrid 1978.
* GÓMEZ MORENO, Manuel. Iglesias mozárabes. Arte español de los siglos IX a X. Editorial Universidad de Granada (edición facsímil), ISBN 84-338-2496-1
* GUDIOL, José. Cataluña I (Tierras de España) . Fundación Juan March. Editorial Noguer, 1978. ISBN 84-7075-019-4
# Bang & Olufsen

Bang & Olufsen (B&O, OMX B BO B) és una empresa danesa que dissenya i fabrica productes electrònics d'àudio, receptors de televisió i telèfons. Va ser fundada el 1925 pels enginyers Peter Bang i Svend Olufsen, el primer producte important va ser un receptor de ràdio que funcionava amb corrent altern, en un moment en què la majoria dels aparells de ràdio anaven amb bateries.

## Història

Peter Boas Bang (1900-1957), fill de Camillo Bang, un exitòs home de negocis danès, va mostrar gran interès per la tecnologia de la ràdio des d'una edat primerenca. Després de graduar-se com a enginyer el 1924, va passar sis mesos treballant en una fàbrica de ràdio als Estats Units, on es va familiaritzar amb les darreres novetats tecnològiques d'aquest camp. En tornar a Dinamarca es va associar amb el seu amic Svend Olufsen (1897-1949) per fundar la companyia. Quan aquesta va iniciar oficialment les seves activitats el 1925 amb seu a Struer. Bang es va centrar en els aspectes tecnològics mentre Olufsen s'ocupava dels empresarials.
Durant les dècades del 1930 i del 1940 l'empresa va fer una sèrie de desenvolupaments que van tenir força èxit, com per exemple un sistema d'enregistrament de so per a la indústria del cinema, altaveus muntats sobre el sostre dels vehicles del circ i de l'exèrcit i l'emblemàtic receptor de ràdio Beolit 39 amb una caixa de baquelita.
El seu treball amb els receptors de ràdio i els altaveus els va portar a seguir el principi que els seus productes havien de ser aptes per a la reproducció de música en alta fidelitat. Van portar a terme l'ideal que la música que es podia escoltar a través dels seus equips havia d'arribar a les orelles sense ser afectada per les limitacions de la tecnologia. Per tal d'assolir aquesta finalitat la psicoacústica és un factor important en el disseny dels productes de B&O i també de les proves als que són sotmesos.
Vers el final de la Segona Guerra Mundial la companyia va haver d'enfrontar-se a la crema de la seva fàbrica de Gimsing (avui forma part del Municipi de Struer) a càrrec de sabotejadors pro-nazis, com a càstig per la negativa de la direcció a col·laborar amb els alemanys. Sense immutar-se, Bang & Olufsen va reconstruir la fàbrica i va passar a desenvolupar una sèrie d'aparells de ràdio, radiogramòfons i aparells de televisió durant la dècada del 1950 que adquirir nous trets de disseny quan Ib Fabiansen es va unir a la companyia el 1957.

## Referències

* ↑ «Bang & Olufsen A/S Koncernen; Årsrapport 2006/07» (PDF) (en danès). Arxivat de l'original el 2008-04-11. [Consulta: 13 febrer 2011].
* ↑ The true story behind Bang and Olufsen, William Schwark, Scanorama, Novembre del 2007