OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El Coro (Manlleu)

El Coro és un edifici de Manlleu (Osona) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'edifici del Coro, situat al passeig de Sant Joan, 52, formava part d'una finca que es va dividir en dos. En una finca hi ha un edifici dedicat a habitatge i a l'altra una sala d'actes.
La sala d'actes té una superfície aproximada de 175 m². Es tracta d'un petit teatre-sala polivalent, amb l'escenari, la platea i un petit amfiteatre en forma d'U. Aquesta sala no ha tingut un ús definit des de 1939, moment en què va desaparèixer la societat que en feia ús. El teatrí segueix els paràmetres dels teatres a la italiana. El traçat de la sala segueix les proporcions clàssiques derivades del quadrat i la diagonal del quadrat, tant en planta com en alçats i seccions. El resultat és un espai arquitectònic molt harmònic i de gran bellesa.
L'estructura és a base de pilastres quadrades d'obra que suporten unes encavallades metàl·liques de gelosia, lleugerament corbades, i bigues metàl·liques que a la vegada recolzen revoltons i dues làmines de rajoles ceràmiques que formen la terrassa que fa de coberta. L'estructura metàl·lica era una novetat constructiva en el seu moment. Té ventilació gràcies a un llanternó situat a la part central de la sala. La coberta està feta a base de rajoles tradicionals encerclades per una reixa de fosa. S'hi accedia per una escala comunitària, que ara forma part de l'altra finca.
La decoració és a base de pintures murals simples, teles pintades recobreixen el sostre. El paviment és de mosaic hidràulic.

## Història

L'edifici anomenat el Coro era la seu social de la societat El Progrés de Manlleu fundada el 1862. L'any de construcció no es coneix amb certesa però l'edifici apareix representat en una litografia de 1883. Hi havia una escola pública laica, una biblioteca, el local social, el cafè i el teatre. La societat, progressista i d'esquerres, va ser molt vigilada, fins al punt que fou clausurada en diferents moments: el 1901 amb motiu de la vaga de la conca del Ter i la setmana tràgica de 1909. Va deixar de funcionar definitivament el 1913, per tornar a obrir les portes amb el nom d'Unió Coral Manlleuenca (coneguda popularment com el Coro) i amb objectius de tipus recreatiu. Durant els anys 20 i 30 van continuar fent teatre i activitats lúdiques. Al final de la guerra es va clausurar definitivament.
El 1922 neix La Unio Coral Manlleuenca, durant els anys trenta esdevé una de les primeres associacions musicals de la comarca. A partir de 1931 adquireix un clar component catalanista, liberal i interclassista, allunyat dels ideals de la societat El Progrés.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «El Coro». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2014].
* ↑ «Història de "El Coro"». Edificis Desapareguts i Oblidats de Manlleu. [Consulta: 5 març 2019].
# Imre Markos

Imre Markos (9 de juny de 1908 - 27 de setembre de 1960) fou un futbolista hongarès de la dècada de 1930 i entrenador.
Fou internacional amb la selecció d'Hongria, amb la qual disputà la Copa del Món de futbol de 1934.
Fou entrenador a clubs com CS Târgu Mureş, Debreceni VSC, TPS Turku, Degerfors IF, Pyrkivä Turku, Fenerbahçe SK i IFK Kristianstad.

## Referències

* ↑ Perfil a eu-football.info
* ↑ «Archived copy». Arxivat de l'original el 2011-07-18. [Consulta: 18 desembre 2010].
* ↑ Det är länge sen Puskas fot talade | Sport | SvD
* ↑ «Mestarijoukkueet ja valmentajat 1950-2008 - Suomen Jalkapallovalmentajat ry». Arxivat de l'original el 2013-02-23. [Consulta: 17 agost 2018].
# Gener Negre

El Gener Negre (àzeri: Qara Yanvar, rus: Чёрный январь) va tenir lloc el 20 de gener 1990 a Bakú (la capital de República Socialista Soviètica de l'Azerbaidjan, avui Azerbaidjan). Fou un enfrontament particularment violent entre les forces armades soviètiques i els àzeris.

## L'ús de la força

El 20 de gener, les tropes soviètiques i del Ministeri de l'Interior (total: 20.000 homes) van irrompre a Bakú. La lluita va ser particularment ferotge (xifra oficial: 137 morts i 700 ferits). La lluita va continuar durant tres dies. Moscou va declarar que el motiu d'aquest atac fou la "prevenció de la violència ètnica."

## Şəhidlər Xiyabanı (Calçada dels Màrtirs)

És un parc memorial amb vista panoràmica que s'estén des Mar Caspi a tota la ciutat. Està dedicat a les víctimes de l'aixecament reprimides per l'exèrcit soviètic el 20 de gener i a la Guerra de Nagorno-Karabakh just després de la independència.
Inclou un cementiri on les víctimes estan enterrades al llarg d'una paret de granit, a l'ombra de xiprers i pins nans, i sobre un turó amb vistes a la mar Càspia i a la ciutat.

## Vegeu també

* Revolucions de 1989
* Història de la Unió Soviètica (1985-1991)
# Elisenda Sala i Ponsa

Elisenda Sala i Ponsa (Barcelona, 2 de març de 1938) és una ceramista catalana.
Formada a l'Escola Massana, va ser deixebla i col·laboradora de Josep Llorens i Artigas en la seva joventut i va ampliar els seus estudis a la facultat Konstfackskolan d'Estocolm (1961-62) amb professors com Stig Lindberg. Va llicenciar-se a la Facultat de Belles Arts de Barcelona i va ser també becada per la Fundació March per viatjar al Japó per investigar la ceràmica japonesa contemporània. També ha estat professora de ceràmica a l'Escola Massana.
Ha exposat individualment a la Garriga (1960), Estocolm (1962), Girona (1963), Barcelona (1966, 1967 i 1979), València (1974 i 1979), Gandia (1979), Palafrugell (1983) i Vic (1985), i col·lectivament a Faenza, Ginebra, Florència, Montevideo, Maastrich, Madrid, Cotlliure, la Bisbal, Tarragona, Don Mills (Ontario), Göteborg (Suècia), Bechyně (Txecoslovàquia) i, sovint, a Barcelona.
El 1966 va guanyar el Premi Ciutat de Barcelona amb l'obra Jarro 2, que per primer cop premiava un objecte ceràmic. El 1973 va obtenir la medalla d'or del Premi Faenza.
El 1971 és elegida membre de l'Acadèmia Internacional de la Ceràmica (AIC) a Suïssa, i membre del World Crafts Council de Nova York, Estats Units.
El 1990 és professora convidada a la Universitat de Haifa per impartir una classe magistral a Israel.
El 1992 és nomenada membre del jurat de la XIII Biennal Internacional de la Ceràmica Artistica de Vallauris, a França.
Conferències:
1971, Silliman Common Room de la Universitat Yale, Estats Units.
1977, Institut Superior de les Arts Visuals de Brussel·les, Bèlgica
1978, Escola Superior de les Arts Decoratives de Ginebra, Suïssa.
1980, IX Assemblea Internacional del World Crafts Council de Viena, Àustria
1982, Assemblea Internacional de la Ceràmica de Budapest, Hongria.
1989, Centre Cultural de l'Yonne, Auxerre, França.
De la seva obra destaquen alguns murals com el de l'antiga empresa Fenosa a La Corunya (1964), el vestíbul de l'antic Banco Ibérico al carrer Tuset de Barcelona (1968) o la capella de les Carmelitanes Missioneres de Gràcia, a Barcelona, (1970).

## Referències

* 1 2 3 «Elisenda Sala i Ponsa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Elisenda Sala», 24-02-2014. [Consulta: 3 gener 2020].
* ↑ «Arts Visuals – PREMIS CIUTAT DE BARCELONA». [Consulta: 23 abril 2021].
# Eyengui, el Dios del Sueño

Eyengui, el Dios del Sueño és un pel·lícula documental espanyola de 2003 dirigida per José Manuel Novoa, rodada a les selves de Camerun i protagonitzat per una tribu nòmada, els pigmeus bakà. Coproduït per Explora Films i El Deseo, la productora de Pedro Almodóvar i el seu germà Agustín.

## Sinopsi

En el cor de la selva africana un grup de pigmeus baká s'enfronta a la destrucció del seu món. Els baká mai han sortit de l'espessor; només coneixen la selva, a la qual denominen Eyengui, que vol dir déu; déu i la selva són la mateixa entitat. La tala indiscriminada d'arbres per part de les fusteres està acabant amb l'hàbitat d'aquests pigmeus. La caça s'ha retirat, sorgeixen malalties i cosa que és més greu, els homes han deixat de somiar. Ara no tenen comunicació amb el més enllà, amb Eyengui, amb el seu Déu, amb la selva. Una aventura fascinant comença enfrontant el món modern amb el neolític, la suposada civilització amb una cultura mil·lenària, l'amor per la naturalesa amb la cobdícia de l'home blanc. Per als baká la meta és recuperar al seu déu: Eyengui.

## Premis i nominacions

Als XVIII Premis Goya fou candidata al Goya a la millor música original.

## Referències

* ↑ Una tribu de pigmeos protagoniza un filme sobre la deforestación, El País, 7 de novembre de 2003
* ↑ Eyengui, el Dios del Sueño a eldeseo.es
* ↑ Eyengui, el Dios del Sueño, a Fotogramas
* ↑ Eyengui, el Dios del Sueño al web dels Premis Goya

## Enllaços externs

* Eyengui, el Dios del Sueño a africafundacion.org
* Eyengui, el Dios del Sueño a Vimeo
# Laimon

* Per a altres significats, vegeu «Laimont (Mosa)».
Laimont (en francès Laymont) és un municipi francès situat al departament del Gers i a la regió d'Occitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 263 | 254 | 218 | 210 | 199 | 216 | 206 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | André Saint-Sernin | |
| 2008- | Gilbert Lassave | |

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2009-12-26. [Consulta: 7 agost 2010].
# Encino (Texas)

Encino és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Texas. Segons el cens del 2000 tenia 177 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Encino tenia 177 habitants, 61 habitatges, i 48 famílies. La densitat de població era de 10,1 habitants per km².
Dels 61 habitatges en un 44,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 59% hi vivien parelles casades, en un 13,1% dones solteres, i en un 19,7% no eren unitats familiars. En el 14,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 6,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,9 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,22.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 31,1% tenia menys de 18 anys, un 10,2% entre 18 i 24, un 24,9% entre 25 i 44, un 19,2% de 45 a 60 i un 14,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 117,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 25.667 $ i la renda mediana per família de 25.667 $. Els homes tenien una renda mediana de 38.750 $ mentre que les dones 26.250 $. La renda per capita de la població era de 10.546 $. Aproximadament el 31,5% de les famílies i el 22,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Encino». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 12 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Encino». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2011-06-06. [Consulta: 12 agost 2010].
# Ho Feng Shan

Ho Feng Shan –també conegut com a He Feng Shan, el seu nom xinès és 何鳳山– (10 de setembre de 1901 - 1997) fou cònsol General de la Xina a Viena del 1938 al 1941.
Profund confucianista, va rebre una educació occidental i per mitjà d'una missió luterana va poder estudiar malgrat la pobresa de la seva família. Va rebre formació en economia a la Universitat de Múnic. Gràcies a ell es van poder salvar, encara que no se sap la xifra exacta, més de mil jueus que van poder abandonar el territori del Tercer Reich mitjançant la concessió de visats (malgrat les instruccions en contra de l'ambaixada xinesa a Berlín). Aquesta actuació compassiva ha estat fins fa pocs anys força desconeguda. Més tard va continuar les seves activitats diplomàtiques en altres països. Retirat el 1973, finalment va residir als Estats Units amb la seva esposa i filla. Les seves restes descansen a Yiyang (província de Hunan). Les seves memòries foren publicades sota el títol 40 Years of My Diplomatic Life (外交生涯四十年) el 1990.

## Referències

* ↑ Feng Sang significa Fènix de la Muntanya (Ho és何). Ho Feng Shan
* ↑ «Ho Feng Shan, the first diplomat who saved Jews by issuing visas for them to let them escape from the Holocaust» (en anglès). Garden of the Righteous Worldwide. [Consulta: 8 desembre 2020].

## Enllaços externs

* «Collections & Exhibitions» (en anglès). Holocaust and Genocide Studies. University of Minnesota.
# Gemma Ubasart i González

Gemma Ubasart i González (Castellar del Vallès, 15 d'agost de 1978) és una politòloga catalana, que fou consellera de Justícia de la Generalitat de Catalunya entre el 10 d'octubre de 2022 i el 12 d'agost de 2024.
És doctora en Ciències Polítiques per la Universitat Autònoma de Barcelona, és professora de la Universitat de Girona i ho ha estat de la Universitat Autònoma de Madrid. Ha cursat un màster europeu en sistema penal i drets humans a la Universitat de Barcelona, a més d'un postgrau en investigació social aplicada i anàlisi de dades al centre d'Investigacions Sociològiques. Ha realitzat estades a Londres, Pàdua, París, Ottawa i Quito.
Els seus àmbits d'interès giren al voltant de les polítiques públiques i la conflictivitat política, especialment a l'Europa del Sud i Amèrica Llatina. En els últims temps ha desenvolupat recerques sobre règims de benestar i polítiques socials; conflictes i sistema penal; govern i política local; política espanyola i catalana. Ha publicat els seus treballs en llibres i revistes nacionals i internacionals. Recentment, ha coordinat tres obres amb caràcter docent i divulgatiu: Política i Govern a Catalunya: de la transició a l'actualitat, amb Salvador Martí, en Llibres de la Cataracta, Manual de l'Estat del Benestar i les polítiques sociolaborals, amb Ferran Camas, en Huygens Editorial; i Vides en transició. (Re)construir la ciutadania social, amb Ricard Gomà, en Tecnos.
En la seva activitat política, ha estat regidora per la formació política municipal L'Altraveu a l'Ajuntament de Castellar del Vallès. Gemma Ubasart fou responsable de la secretaria de plurinacionalitat de Podem, i secretària general de Catalunya en guanyar el 14 de febrer de 2015 les primàries, amb un 62% dels vots i una participació del 16%. El 10 d'octubre de 2015 va renunciar a tots els seus càrrecs a Podem, criticant el poc pes ciutadà a l'organització i el fet que la campanya per les eleccions del 27S no tingués un perfil més catalanista i amb menys ingerència de la direcció estatal. Des d'aleshores ha centrat la seva atenció en la vida acadèmica docent i investigadora.

## Referències

* ↑ «Entrevista a Gemma Ubasart, candidata al consell general de Podem». elcritic.cat. [Consulta: 8 febrer 2015].
* ↑ «Govern.cat - Generalitat de Catalunya» (en anglès). [Consulta: 24 octubre 2022].
* ↑ «Dra. Gemma Ubasart Gonzàlez». UDG. Arxivat de l'original el 2019-02-25. [Consulta: 24 febrer 2019].
* ↑ «Política i govern a Catalunya». [Consulta: 8 febrer 2021].
* ↑ «Vides en transició».
* 1 2 «Ubasart dimiteix com a líder de Podem a Catalunya a tres mesos de les eleccions espanyoles». El Critic, 10-10-2015 [Consulta: 18 gener 2016].
* ↑ Hinojosa, Silvia. «Ubasart, de la factoría Iglesias». La Vanguardia. [Consulta: 8 febrer 2015].

## Enllaços externs

* Gemma Ubasart i González - Lloc web oficial
# Elisenda Romeu i Oller

Elisenda Romeu i Oller és una mestra i activista catalana. Com a portaveu de la sectorial de Persones Represaliades de l'Assemblea Nacional Catalana, ha reivindicat la conversió de la comissaria de Via Laietana en un espai de memòria i de defensa dels drets humans i un centre d'interpretació de la repressió política i la tortura a Catalunya.

## Biografia

Nascuda a Barcelona, els seus pares, militants del del Front Nacional de Catalunya (FNC), van ser empresonats als anys 1940 per penjar una senyera a la Sagrada Família. Elisenda Romeu va començar a militar a l'FNC als 15 anys realitzant accions de sabotatge contra propietats de l'Estat. L'any 1972, després que el Front d'Alliberament Català (FAC) posés una bomba a l'antic Monument als caiguts de l'Avinguda Diagonal de Barcelona, van detenir alguns dels seus companys i, amb disset anys, va marxar a l'exili amb sis joves més. Després d'estar sis mesos a la presó a França acusada de tràfic d'armes, va viure a Brussel·les i Andorra.
Un cop mort el dictador Francisco Franco, va tornar a casa amb la Llei d'Amnistia espanyola de 1977, llavors embarassada del seu primer fill, el qual també va patir la repressió política el 1998 per participar en una manifestació durant la Diada de Sant Jordi. La policia va detenir unes quantes persones, acusades de desordres públics. Un dels joves portava un pany de porta i li van dir que allò era una arma. Els demanaven vuit anys i mig de presó però els van jutjar i van quedar absolts.

## Obra publicada

* Romeu, Elisenda; Sendrós, Maria Mercè. Món. Llengua i interculturalitat. Barcelona: Grup Promotor, 2006. ISBN 84-7918-048-X.

## Referències

* ↑ «L'oracle - Elisenda Romeu». Catalunya Ràdio, 26-06-2008. [Consulta: 5 octubre 2022].
* ↑ «Romeu (ANC): "Trabajamos para conseguir la república"» (en castellà). RNE, 11-09-2018. [Consulta: 5 octubre 2022].
* ↑ Ardévol Mallol, Clara. «S'ha d'utilitzar la repressió com a eina política per aconseguir l'objectiu». Vilaweb, 02-10-2021. [Consulta: 5 octubre 2022].
* ↑ «Cal convertir la "Via Laietana" en un indret per a la memòria: crònica d'una nova protesta». Llibertat.cat, 22-09-2021. [Consulta: 5 octubre 2022].
* ↑ Renyer, Jaume. «Sabotatges per la independència». Vilaweb, 20-12-2009. [Consulta: 5 octubre 2022].
* ↑ «1967: Naixement el Front d'Alliberament de Catalunya (FAC)». Llibertat.cat, 24-04-2020. [Consulta: 5 octubre 2022].
* 1 2 Muñoz, Sara. «Pateixo la repressió des que vaig néixer». El Punt Avui, 01-10-2021. [Consulta: 5 octubre 2022].
* ↑ Noya, Bru. «Tres ferides d’exili a Andorra». Altaveu, 09-05-2021. [Consulta: 5 octubre 2022].
# FMH

FMH té els següents significats:
* Federació dels metges suïssos (del seu nom en llatí Foederatio Medicorum Helveticorum), associació professional dels metges de Suïssa
* Filles de Maria Santíssima de l'Hort (de l'acrònim en llatí Filiarum Mariae ab Horto), congregació religiosa femenina fundada a Itàlia
* Fischmarkt Hamburg-Altona, empresa que administra el port pesquer i el mercat del peix del districte d'Altona d'Hamburg, a Alemanya
* Feminist Media Histories, revista acadèmica especialitzada en documentació sobre el feminisme
* Fejér Megyei Hírlap, diari publicat a Fejér, a Hongria
# Labeo ariza

Labeo ariza és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 30 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: Pakistan, Índia, Nepal, Bangladesh i Myanmar.

## Referències

* 1 2 «Labeo ariza» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Roberts, T.R., 1997. Systematic revision of the tropical Asian labeon cyprinid fish genus Cirrhinus, with descriptions of new species and biological observations on C. lobatus. Nat. Hist. Bull. Siam Soc. 45:171-203.
* ↑ Menon, A.G.K., 1999. Check list - fresh water fishes of India. Rec. Zool. Surv. India, Misc. Publ., Occas. Pap. Núm. 175, 366 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828. .
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Gontougo

Gontougo és una de les 31 regions de Costa d'Ivori. Està situada al nord-est del país africà, a l'oest de Ghana. La seva capital és la ciutat de Bondoukou, té una superfície de 16.770 km$^2$i 606.471 habitants. Anteriorment havia format part de la regió de Zanzan, que ara és el districte del que forma part.

## Situació geogràfica i regions veïnes

Gontougo està situada al nord-est de Costa d'Ivori i a l'est hi ha Ghana. Al nord hi té la regió de Bounkani, a l'oest la regió d'Hambol, amb la que limita pel riu Comoé i al sud hi té les regions d'Iffou i de Indenie-Djuabun.

## Etnologia i llengües

* Els brongs, que parlen la llengua abron, a Costa d'Ivori, viuen a les subprefectures de Tanda i de Bondoukou.

## Departaments i municipis

Els cinc departaments de la regió de Gontougo són: Bondoukou, Tanda, Koun-fao, Sandégué i Transua. Bondoukou, Tanda, Koun-fao, Sandégué, Transua, Assuafry i Kouassi Datékro són les seves subprefectures.

## Economia

Els principals valors econòmics de Gontougo són miners i agrícoles. Hi ha mines de manganès, d'or i de bauxita.

### Agricultura

Els cultius principals de Gontougo són els anacards, el cafè, el cacau, l'oli de palma, l'hevea i cultius de productes alimentaris com el nyam, la banana, la mandioca, el pebrot, el gingebre i l'albergínia, entre d'altres.

### Turisme

Els principals atractius turístics de Gontougo són:
* Les ceràmiques de Motiamo
* Els llacs de cocodrils de Torrosanguéhi
* La mesquita i el riu de Krébio Domianbra

## Cultura

A Gontougo hi ha una gran diversitat de grups ètnics: koulangos, brongs, lobis, nafanes, djiminis, noumous, deghes, agni bones, agni binis i malinkes, entre d'altres.
Té un folklore molt ric i plural: danses tradicionals com l'Adowa, el Sacrabouri, el Kroubi, l'Obidombié, l'Awuessi i els Komian. Les seves festes tradicionals principals són la festa del nyam de la zona brong, la festa del foc (zones nafanes i gbins) i la festa del blat de moro.
En la seva gastronomia s'hi poden trobar productes com el foufou de nyam amb salsa de festucs.
El seu principal atractiu arqueològic és el Cementiri Reial dels cims Zanzan 1 i Zanzan 2.
Entre les seves rutes culturals destaquen l'antiga ruta de caravanes del nord de Costa d'Ivori i la ruta de pelegrinatge de Samory Touré.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Découverte du Gontougo» (en francès). Assemblée des Régions et Districts de Côte d'Ivoire. Arxivat de l'original el 2019-06-15. [Consulta: 5 abril 2015].
* ↑ «Regions of Cote d'Ivoire». statoids. [Consulta: 5 abril 2015].
* ↑ «Côte d'Ivoire: administrative units, extended». GEOHIVE. [Consulta: 5 abril 2015].
* ↑ «Abron. A language of Ghana». ethnologue. [Consulta: 20 octubre 2015].
# El matí de Josep Cuní

El matí de Josep Cuní, anomenat durant els primers mesos d'emissió Sense cadenes, fou un magazín radiofònic matinal presentat per Josep Cuní entre 1985 i 1995 emès a Catalunya Ràdio. El programa va guanyar un premi Ondas el 1990 i Premi Òmnium de Comunicació el 1988. El programa es realitzava de dilluns a divendres entre les 8 i les 12 i era líder d'audiència de la seva franja horària. Posteriorment, el programa va continuar a COM Ràdio (1995-2000) i Ona Catalana (2000-2003) amb el nom de El matí amb Josep Cuní.

## Referències

* ↑ «El matí de Josep Cuní». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Premios Onda 1999 2000». Premios Onda, 1999. Arxivat de l'original el 2019-01-25. [Consulta: 15 març 2015].
* ↑ «Premi Òmnium de comunicació». Òmnium cultural. Arxivat de l'original el 2017-12-05. [Consulta: 15 març 2015].
* ↑ Jesús Bermúdez; Mary Farrell Subjecte i creativitat. Universitat Jaume I, 1 gener 1995, p. 181–. ISBN 978-84-8021-063-8.
* ↑ Revista de llengua i dret. Escola d'Administració Pública de Catalunya, Generalitat de Catalunya, 2000.
* ↑ «Catalunya Ràdio y la SER mantienen su liderazgo en la audiencia de radio». El País, 12-12-2001. [Consulta: 15 març 2015].

## Bibliografia

* Rosa Franquet i Calvet. Història de la ràdio a Catalunya al segle XX: de la ràdio galena a la ràdio digital. Generalitat de Catalunya, Departament de la Presidència, Direcció General de Radiodifusió i Televisió, 2001.

## Enllaços externs

* Anunci del programa de 1993