OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mammea americana

    Vegeu també Mamey (desambiguació)
Mammea americana, amb el nom comú d'"albercoc tropical", albercoc sud-americà o mamey groc, és un arbre de fulla persistent dins la família Calophyllaceae, amb fruit comestible. També ha estat classificat dins la família Guttiferae Juss. (1789) Sovint és confós amb Pouteria sapota, també anomenat mamey roig en alguns països.

## Descripció

És un arbre d'entre 18 i 21 m d'alt d'aparença similar a (Magnolia grandiflora). Les seves fulles són posades i coriàcies de fins a 10 cm de llargada. Les flors són flairoses. El fruit és una baia rodona o lleugerament irregular amb la pèla marró grisenca. Té un diàmetre d'entre 10 a 20 cm. La seva polpa és de color taronja o groga i no és fibrosa i pot tenir diverses textures. Els fruits contenen d'una a quatre llavors de color marró d'uns 6 cm de llargada.

## Distribució i hàbitat

Aquest arbre prové de l'Amèrica del Sud tropical. El 1529 ja va ser inclòs per Oviedo en el seu llibre sobre els Fruits del Nou Món. S'ha introduït a diverses regions del Vell Món: Àfrica occidental, particularment a Sierra Leone, Zanzíbar, sud-est asiàtic, Hawaii i Florida. És un arbre molt sensible a les baixes temperatures, però és força resistent a les plagues i les malalties fitopatològiques.
100 grams tenen un valor energètic de 213 KJ. A les Antilles franceses se n'elabora un licor aromàtic anomenat Eau de Créole, o Crème de Créole, que es destil·la a partir de les seves flors. En alguns llocs d'Amèrica del Sud diverses parts de la planta s'usen com insecticida natural.

## Notes

* ↑ Love K, Bowen R, Fleming K. «Twelve Fruits with Potential Value-Added and Culinary Uses». Honolulu (HI): University of Hawaii, 2007.
* ↑ Ecured - Mamey amarillo
* 1 2 Morton, J. 1987. Mamey. p. 304–307. In: Fruits of warm climates. Julia F. Morton, Miami, FL.
* ↑ Ecured - Mamey colorado

## Referències

* Mendes, John (1986). Cote ce Cote la: Trinidad & Tobago Dictionary. Arima, Trinidad.

## Enllaços externs

* Dos variedades de mamey se cosechan en la Costa
# Juan Carlos Gómez Diaz

Juan Carlos Gómez Diaz (Còrdova, 6 d'abril de 1973) és un exfutbolista andalús, que ocupava la posició de davanter. Posteriorment fa d'entrenador de futbol.

## Trajectòria

Després de destacar a l'Iliturgi, el 1991 entra a les files del Córdoba CF, primer en el filial i posteriorment a l'equip A. La seua progressió crida l'atenció d'equips més grans, i el 1993 és fitxat per l'Atlètic de Madrid. Eixa 93/94 milita al filial, i a l'any següent és cedit a l'Atlético Marbella, de Segona Divisió, on marca 11 gols en 30 partits.
A partir de l'estiu de 1995 forma part del planter matalasser, però no passaria de ser suplent en els dos anys que hi va romandre. Va jugar 33 partits (8 de titular) i va marcar 5 gols. Situació semblant viuria al Reial Valladolid la temporada 97/98.
L'estiu de 1998 fitxa pel Sevilla FC. Al conjunt andalús passa la seua millor època. És titular en les dues campanyes que hi milita. La temporada 98/99, en Segona, marca 13 gols, i a la següent, ja de nou a la màxima categoria, en realitza 12 més. Això li val per ser repescat de nou per l'Atlético de Madrid. I una altra vegada, seria suplent.
El davanter recalaria després al Getafe CF (02/03) i a l'Elx CF (03/04), ambdós de Segona Divisió, on no assoliria un lloc a l'onze titular. Des del 2004 ha jugat en equips de divisions inferiors, com el Lucentino.

## Enllaços externs

* Fitxa de Juan Carlos
# Ioannis Okkas

Ioannis Okkas (grec: Γιάννης Οκκάς) (Làrnaca, 11 de febrer de 1977) és un exfutbolista xipriota de la dècada de 2000.
Fou 106 cops internacional amb la selecció xipriota.
Pel que fa a clubs, fou jugador, entre d'altres, de PAOK Salònica FC, AEK Atenes, Olympiakos FC i Celta de Vigo.
El 2015 fou entrenador a Ermis Aradippou.

## Referències

* ↑ «Γιάννος Οκκάς: 99 συμμετοχές... 25 τέρματα (Yannis Okkas: 99 caps, 25 goals)» (en greek). Sentra Goal Cyprus, 07-10-2011. Arxivat de l'original el 18 maig 2015. [Consulta: 10 maig 2015].
* ↑ «World Soccer review». Arxivat de l'original el 2011-06-29. [Consulta: 13 març 2019].
* ↑ «Στην ΑΕΚ υπέγραψε ο Γ.Οκκάς - Συμφώνησε με την «Ένωση» και ο Β.Τσάρτας» (en greek). in.gr, 02-07-2003. [Consulta: 7 maig 2015].
* ↑ «Έμεινε ελεύθερος από την ΑΕΚ, υπέγραψε στον Ολυμπιακό ο Οκκάς» (en greek). in.gr, 02-08-2004. [Consulta: 7 maig 2015].
* ↑ Ioannis Okkas a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ Pafitis, Simos. «Έτοιμος από καιρό ο Οκκάς (Okkas was ready)» (en greek). sport24.com.cy, 11-04-2015. [Consulta: 9 maig 2015].
* ↑ «Προπονητής ο Γιάννης Οκκάς! (Okkas will be appointed as manager)». sentragoal.gr, 24-03-2015. Arxivat de l'original el 18 maig 2015. [Consulta: 9 maig 2015].
# Martínova Poliana

Martínova Poliana (en rus: Мартынова Поляна) és un poble (un possiólok) del krai de Primórie, a l'Extrem Orient de Rússia, que en el cens del 2010 tenia 158 habitants. Pertany al districte rural de Dalnerétxenski.

## Referències

* ↑ Законодательное собрание Приморского края. Сборник «Муниципальные образования Приморского края»
# Frederic III de Lorena

Frederic III, nascut vers el 1020, mort el 1033 va ser comte de Bar i ducat d'Alta Lotaríngia (o de Lorena). Era fill de Frederic II, comte de Bar i duc d'Alta Lotaríngia, i de Matilde de Suàbia.
Va succeir el 1028 al seu avi Thierry o Teodoric I, ja que el seu pare havia premortt. No se saben gaires coses sobre el seu regnat, ni tan sols el nom del regent, ja que quan va pujar al tron tenia uns 8 anys.
Va morir el 1033 sense haver-se casat (tenia tretze anys). La seva tia, Gisela de Suàbia, casada amb l'emperador germànic Conrad II, va recollir i va criar a les seves dues germanes, Sofia i Beatriu. Sofia va heretar el comtat de Bar, mentre que Conrad II donava el ducat d'Alta Lotaríngia a un cosí, el duc de Baixa Lotaríngia, Goteló I.

## Fonts

* Friedrich III. Herzog von Ober-Lothringen (1026/27-1033) Arxivat 2007-03-12 a Wayback Machine.
# Limburg (Països Baixos)

* Per a altres significats, vegeu «Limburg».
El Limburg (Lèmburg en limburguès) és una província del sud-est dels Països Baixos corresponent a una part de l'antic Ducat del Limburg. Fa frontera amb Alemanya a l'est, amb Bèlgica al sud i a l'est i amb la província del Brabant del Nord al nord. La seva capital és Maastricht.
Tota la província és vertebrada pel riu Mosa, que la travessa de sud a nord. Al sud de la província hi ha turons, incloent-hi el punt més alt de l'estat, el Vaalserberg, de 322 m d'altitud. A començaments del 2005 tenia 1.135.962 habitants dels quals el 80% eren catòlics.

## Idioma

Limburg té la seva llengua pròpia, anomenada limburguès (limburgs). Des de 1997 és una llengua regional oficial, i com a tal, rep una protecció moderada en el capítol 2n de la Carta Europea de les Llengües Regionals o Minoritàries. No és reconeguda pels governs neerlandès, alemany o belga com a idioma oficial. El limburguès és parlat aproximadament per 1,6 milions de persones al Limburg belga, neerlandès i alemany. El limburguès té molts dialectes diferents. Gairebé cada poble té el seu propi dialecte lleugerament diferent. Els dialectes del sud-est més cap a la frontera amb Alemanya (prop d'Aquisgrà) tenen un so més alemany, mentre que els dialectes que es parlen a la vall del Mosa (Maas) tenen un to una mica més lleugers. Fins i tot a les ciutats de Venlo i Maastricht encara els dialectes són molt diferents, separats per isoglosses. Aquestes distincions són presents des de fa centenars d'anys. També mostra signes de substrat cèltic.

## Política

El consell provincial (Provinciale Staten) té 63 escons, i és dirigit pel comissari de la reina. L'actual governador és Leon Frissen. Mentre que el Consell Provincial és elegit pels habitants, el governador és nomenat per la Reina i el gabinet dels Països Baixos. Els assumptes diaris de la província són atesos pels Gedeputeerde Staten, que també són encapçalats pel governador; els seus membres (gedeputeerden) tenen el rang de ministres.
Resultat de les eleccions provincials :
| Partit | 2003 | 2003 | 2007 | 2007 |
| Partit | Vots en % | Regidors | Vots en % | Regidors |
| CDA | 42,6 | 28 | 35,4 | 18 |
| SP | 5,8 | 4 | 18,6 | 9 |
| PvdA | 21,7 | 14 | 15,9 | 8 |
| VVD | 14,5 | 9 | 14,5 | 7 |
| GroenLinks | 5,6 | 3 | 4,2 | 2 |
| Partij Nieuw Limburg | 3,8 | 2 | 3,8 | 1 |
| PvdD | - | - | 2,6 | 1 |
| D66 | 3,7 | 2 | 2,3 | 1 |
| LPF | 2,3 | 1 | - | - |
| Total | 44,6 | 63 | 44,0 | 47 |
Eleccions legislatives neerlandeses de 2006 :
| Partit | Vots en % | +/- (2003) |
| CDA | 28,6 | - 8,9 |
| SP | 20,6 | + 13,4 |
| PvdA | 20,3 | - 6,3 |
| PVV | 11,5 | - |
| VVD | 10,8 | - 3,3 |
| GroenLinks | 3,4 | - 1,1 |
| PvdD | 1,5 | + 0,9 |
| ChristenUnie | 1,2 | + 0,9 |
| D66 | 1,1 | - 1,8 |
| LPF | 0,2 | - 5,1 |
| SGP | 0,1 | + 0,0 |
| Participació | 77,9 | + 2,6 |

## Enllaços externs

* Web oficial
* Oficina turística de Limburg
* Mapa de la província Arxivat 2005-02-08 a Wayback Machine.
* Tractat de Maastricht
# Fundició Dúctil Benito

Fundició Dúctil Benito, actualment comercialitzada amb el nom de Benito Urban és una empresa catalana especialitzada en la construcció de mobiliari urbà, tapes i reixes de fosa, jocs infantils i enllumenat públic.

## Història

Va ser fundada per l'empresari Jaume Benito Bonells i la va especialitzar en la producció i comercialització de tapes de clavegueram. Més endavant, Joaquim Carandell i la seva dona Mireia Valldeorila van adquirir l'empresa i progressivament van ampliar la gamma de productes fins a produir tota mena de mobiliari urbà. El 2005 va traslladar la seva fàbrica a Sant Bartomeu del Grau, en un espai històricament ocupat per l'empresa Hilados y Tejidos Puigneró. El 2011 l'empresa va incorporar capital belga, quan es va incorporar la firma de capital de risc Ergon Capital Partners, dins de l'accionariat. L'operació va ser finançada per La Caixa, BBVA i UBI International. En aquell moment l'empresa facturava uns 70 milions d'euros anuals, 14 dels quals provinents del seu negoci internacional. El mateix any Carandell deixaria de ser president de l'empresa, sent substituït per Mario Armero. L'empresa va canviar de marca comercial passant-se a dir Benito Urban. El 2018 Joaquim Carandell mitjançant la seva participació a Ona Capital adquireix de nou el 100% del capital de Benito Urban que tenia la firma Ergon Capital Partners.

## Referències

* 1 2 «Fundició Dúctil Benito fa públic el trasllat de la seva gamma d'enllumenat a Sant Bartomeu». Nació digital, 30-12-2005.
* ↑ Orihuel, J. «Fundició Dúctil Benito da entrada en su capital al fondo belga Ergon». Expansión, 03-08-2011 [Consulta: 21 setembre 2015].
# Mamma Roma

Mamma Roma és una pel·lícula italiana del 1962 escrita i dirigida per Pier Paolo Pasolini i protagonitzada per Anna Magnani.

## Argument

«Mamma Roma» (Anna Magnani) és una prostituta romana que intenta millorar la seva situació després del casament de Carmine (Franco Citti), que feia del seu proxeneta amb una noia. Mamma Roma abandona l'edifici on treballava i va a buscar el seu fill Ettore (Ettore Garofolo), qui fins al moment s'havia criat lluny de la seva mare. Ella se sacrifica per deixar enrere la vida que havia portat; compra una parada de fruita per treballar al mercat i intenta treballar de manera digna pel futur del seu fill, però aquest mentrestant es deixarà portar pels amics i Bruna (Silvana Corsini), una noia de qui s'enamorarà. El retorn de Carmine i la voluntat de la mare d'ajudar el seu fill faran que Mamma Roma s'hagi de prostituir novament, la qual cosa portarà greus conseqüències.

## Influències

L'autor utilitza per a aquesta pel·lícula un neorealisme que havia ja usat en la seva primera pel·lícula, Accattone. En el moment en què Pasolini realitza Mamma Roma ja és una època més tardana d'aquest moviment. L'autor agafa Anna Magnani, la mateixa protagonista de la que es considera la primera pel·lícula neorealista Roma, ciutat oberta de Roberto Rossellini, de la qual tampoc és casualitat que l'artista torni a utilitzar la ciutat de Roma dins del títol. El protagonitsa de Roma, ciutat oberta, Lamberto Maggionari, també apareix en la pel·lícula fent un petit paper al final d'aquesta; es tracta d'un personatge hospitalitzat al qual Ettore li roba una ràdio; aquest fet ha sigut vist per alguns crítics com que la pel·lícula es tracti, en realitat, d'una crítica del mateix neorealisme.
Una de les imatges més famoses de la pel·lícula n'és una al final del llargmetratge en què trobem la figura d'Ettore que fa un homenatge al quadre La lamentació sobre el Crist mort, d'Andrea Mantegna.

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 1962. Lleó d'or.

## Bibliografia

* Rumble, Patrick Allen; Testa, Bart. Pier Paolo Pasolini: Contemporany Perspectives. University of Toronto Press, 1994.
* Sanzio Vianio, Maurizio. A certain Realism; Making Use of Pasolini's Film Theory and Practice. 1993. University of California Press. p. 84-93.

## Referències

* ↑ The New York Times. Mamma Roma (en anglès). The New York Times.
* ↑ Sanzio Vianio, Maurizio. (1993). P. 84-87

## Enllaços externs

* Mamma Roma a Rottentomatoes (anglès).
# Figura (música)

Una figura en música és cada una de les formes gràfiques o figuracions que s'utilitzen per anotar la durada d'una nota. En el sistema de notació occidental, cada nota conté dues informacions bàsiques: una relativa a l'altura segons la posició que ocupa en relació al pentagrama, i una altra relativa a la durada i al ritme, i que s'expressa segons el dibuix d'aquesta nota. La figura es refereix a aquest segon element.
En el sistema actual -resultat d'una evolució continuada des dels sistemes de notació medievals- les figures existents són les següents:
* Rodona
* Blanca
* Negra
* Corxera
* Semicorxera
* Fusa
* Semifusa
La relació existent entre les seves durades respectives és sempre d'1 a 2. Així, la durada d'una rodona és el doble que la d'una blanca, o -cosa que és el mateix- la durada d'una rodona equival a la de dues blanques. A vegades d'aquesta 'durada' també se'n diu 'valor'; així, el 'valor' d'una negra és el mateix que el de dues corxeres.
Això estableix un sistema bàsic de relacions binari que es pot alterar amb l'ús del punt o puntet. El punt darrere de qualsevol figura prolonga la seva durada en un 50% del seu 'valor'. D'aquesta manera s'estableix un sistema de proporcionalitats que pot ser ternari: una negra amb punt dura el mateix que tres corxeres, de manera que, estrictament parlant, una negra amb punt és una figura diferent que una negra. Però fins i tot amb els puntets es pot mantenir un sistema de proporcionalitat binari, atès que una blanca amb punt equival a dues negres amb punt.
A part d'aquestes, hi ha altres figures ja han quedat obsoletes:
* Màxima (equival a vuit rodones)
* Longa (equival a quatre rodones)
* Quadrada (equival a dues rodones)
* Garrapatea (equival a la meitat d'una semifusa)
* Semigarrapatea (equival a una quarta part d'una semifusa)

## Referències

* ↑ «Figura (música)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Viccionari
# Joan Roca i Royo

Joan Roca i Royo va ser tenor de la catedral de Tarragona. Fou germà del religiós escolapi i compositor Manuel Roca i Royo. El 1892 va participar, juntament amb l’orquestra de Castelló d’Empúries, en l'estrena que es va fer a Olot de la Missa Pompiliana que escriví el seu germà, amb motiu de la beatificació de l'escolapi Pompili Maria Pirroti.

## Referències

* ↑ Gregori i Cifré, Josep maria; Monells i Laqué, Carme. Fons de l'Església parroquial de Sant Esteve d'Olot i Fons Teodoro Echegoyen de l'Arxiu Comarcal de la Garrotxa. Bellaterra: Universitat Autònoma de Barcelona, Servei de Publicacions, 2012, p. 146. ISBN 9788449028915.
# Martínez i Ferrando

«Martínez i Ferrando» té aquests significats:
* Eduard Martínez i Ferrando (València 1883 - 1935), escriptor i intel·lectual valencià.
* Daniel Martínez i Ferrando (València, 1887 - Palma, 1953), escriptor valencià germà de l'anterior.
* Jesús Ernest Martínez Ferrando (València, 17 de gener de 1891 - ibid., 26 de setembre de 1965), arxiver, escriptor i historiador valencià, germà menut dels dos anteriors.
# Francisco González Sarrià

Francisco González Sarrià (Alcoi, 1959), conegut simplement com a Francisco, és un cantant valencià.
Francisco es dona a conèixer al món de la música als anys 70 del segle XX com Frango, nom compost per les primeres lletres del seu nom i cognom. Amb només 18 anys participa per primera vegada i guanya a un festival de cantants joves a Bugarra (Serrans). També participa en altres concursos i certamens com el de la Fira de Mostres de València o al concurs televisiu de Gente joven de Televisió Espanyola (TVE) en el queda en segona posició.
En els primers moments de la seua carrera, fou impulsat pel també cantant alcoià Camilo Sesto que produeix el primer treball discogràfic de Francisco, a més de compondre algunes cançons i cantar els cors. El seu primer gran èxit i el llançament a la fama li arriba en 1981, quan participa amb la cançó "Latino" en el Festival de la OTI, celebrat a Mèxic, el que l'impulsa a enregistrar 3 discos més ("Cariño mío" el 1982, "A vueltas con el amor" el 1984 i "Por puro amor" el 1985). També inicia una gira per tot Espanya el 1986 amb el pianista Augusto Algueró cantant tant cançons pròpies com temes de Nino Bravo o Frank Sinatra.
La segona meitat de la dècada de les vuitanta suposa una davallada en la seua vida artística i personal, malgrat l'èxit arribat: problemes sentimentals, un accident de tràfic i fins i tot algun problema amb la justícia. Es trasllada als Estats Units, on grava un treball amb cançons de Manuel Alejandro ja popularitzades per cantants com Raphael, Rocío Jurado o Julio Iglesias, gravat en forma de popurrí.
Al començament dels noranta, s'instal·la a Barcelona per a rebre una disciplinada educació lírica, participant amb la soprano Montserrat Caballé en importants teatres. A Espanya, la seua presentació com intèrpret líric té lloc en la celebració del desè aniversari del Palau de la Música Catalana.
En 1992 torna a representar a Espanya en el Festival de la OTI, que es va celebrar a València, on de nou s'alça com el gran triomfador, amb la cançó "A dónde voy sin ti", del seu treball "Bandera blanca". Altres dels grans èxits de Francisco és la seua versió de l'Himne de l'Exposició del mestre Serrano.
El 2015 es posicionà contra l'independentisme.

## Referències

* ↑ Ortega, Claudia «“No voy a comprar ningún producto catalán”». Cadena SER, 28-09-2015 [Consulta: 29 setembre 2015].

## Enllaços externs

* Nota biogràfica Arxivat 2010-11-23 a Wayback Machine.
# Laia Gràcia i Mont

Laia Gràcia i Mont és una geòloga catalana especialitzada en geociències marines. És doctora en Geologia per la Universitat de Barcelona i Investigadora Científica de l'Institut de Ciències del Mar de Barcelona (CSIC). També ha treballat en paleosismologia marina, marges continentals i dorsals oceàniques.
Ha participat en més d'una vintena de campanyes marines al Pacífic, Atlàntic i Antàrtic així com al Mar Mediterrani i ha estat cap de campanya en diverses ocasions. També ha estat i és Investigadora Principal de nombrosos projectes de recerca nacionals, europeus i internacionals.
L'any 2018 la Universitat de la Bretanya Occidental (UBO) la va nomenar Doctora Honoris Causa.

## Referències

* 1 2 3 «Laia Gràcia: “L'Antàrtida és el darrer santuari que ens queda”». [Consulta: 18 febrer 2019].
# Fundo das Figueiras

Fundo das Figueiras (crioll capverdià Funda das Figéras) és una vila a la part oriental de l'illa de Boa Vista a l'arxipèlag de Cap Verd. Es troba a 21 kilòmetres de la capital de l'illa, Sal Rei.
El llogaret és compost per diversos carrers amb ombres ofertes per arbustos d'hibiscus i buguenvíl·lea, davant de cases de rés-del-sòl, de parets pintades amb colors vius i persianas de colors contrastants. Té l'església de São João Baptista and a restaurant. i un petit estadi de futbol. Des de 2008 hi és força activa una ONG per tal de protegir la posada d'ous de tortuga a la platja de Porto Ferreira, a l'est de Fundo das Figueiras.

## Vegeu també

* Llista de nuclis de població de Cap Verd

## Referències

* ↑ Cape Verde Islands pocket guide, Emma Gregg, Berlitz, 2009, ISBN 978-981-268-670-1
* ↑ Cape Verde Islands pocket guide, Emma Gregg, Berlitz, 2009.
* ↑ «caboverde.com». Arxivat de l'original el 2010-12-24. [Consulta: 24 maig 2016].
* ↑ A Semana Arxivat 2016-06-04 a Wayback Machine., 2008
* ↑ «Turtle Foundation». Arxivat de l'original el 2014-03-18. [Consulta: 24 maig 2016].
# Federico Hernán Domínguez

Federico Hernán Domínguez (Lanús, 13 d'agost de 1976) és un exfutbolista argentí, que ocupà la posició de defensa.
Inicia la seua carrera professional al Vélez Sarsfield, amb qui guanya la Copa Libertadores de 1994. La campanya 98/99 la milita al RCD Espanyol, de la primera divisió espanyola, però als pocs mesos retorna a Vélez on roman fins al 2002, quan fitxa per Independiente.
Posteriorment fitxa pel Santos Laguna mexicà, després de militar la primera part de la campanya 03/04 al CD Leganés, de Segona Divisió espanyola. Entre 2004 i 2007 milita al River Plate. Passa per l'Apollon Limassol xipriota i més tard recala al Nacional. El 2009 retorna al seu país per jugar amb l'Argentinos Juniors.

## Títols

* Apertura: 1994, 2002
* Copa Libertadores: 1994
* Clausura: 1996

## Selecció

Domínguez va disputar un encontre amb la selecció argentina. Abans, en categoria juvenil, s'havia proclamat campió del món el 1995.

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador
# Juan Salvador Gayá Sastre

Juan Salvador Gayá Sastre (Pedreguer, 4 de gener de 1957) és un polític valencià, diputat a les Corts Valencianes durant la II Legislatura.

## Biografia

Només ha fet estudis elementals al Franciscans d'Ontinyent, però ha treballat com a assessor fiscal i immobiliari. Ha estat secretari comarcal de la Marina Alta i vicepresident provincial d'Alacant d'Alianza Popular (AP). Amb aquest partit fou elegit diputat a les eleccions a les Corts Valencianes de 1987 i durant aquella legislatura, la segona del període autonòmic valencià, fou síndic-portaveu del grup parlamentari d'AP (1989-1990) i secretari de la Comissió de Sanitat i Consum i de la Comissió d'Estatut dels Diputats de les Corts Valencianes.
A les eleccions municipals espanyoles de 1991, ja amb el Partido Popular, fou elegit regidor de Pedreguer, càrrec que va ocupar fins al 1999.

## Referències

* ↑ «Fitxa de les Corts Valencianes». Arxivat de l'original el 2015-06-02. [Consulta: 2 juny 2015].
* ↑ Javier Paniagua Fuentes i J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.2431. ISBN 9788495484802.
# Iori

El Iori és un riu de Geòrgia i de l'Azerbaidjan que marca la frontera occidental de la Kakhètia. Neix al Caucas, a la regió de la Tutxètia, i fa un llarg recorregut per desembocar al Mtkvari a la regió d'Herèthia o Herètia.

## Referències

* Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.