OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cementiri de Zorgvlied

El Cementiri de Zorgvlied és un cementiri en el Amsteldijk en Amsterdam, als Països Baixos, en el marge esquerre del riu Amstel. El cementiri va ser inaugurat en 1870 per la ciutat de Amstelveen, que encara ho posseeix i gestiona, encara que des de 1896, quan els límits de la ciutat es van modificar, es troba dins dels límits de la ciutat de Ámsterdam. És un dels cementiris més coneguts del país, es destaca per la gran quantitat de celebritats, especialment del món de la literatura i el teatre, enterrats allí.
El cementiri deu el seu nom a la vila en els terrenys de la qual es va construir. El disseny, va ser realitzat per Jan David Zocher, sobre la base de l'estil d'un jardí anglès. Zorgvlied va ser ampliat en 1892 pel fill de Zocher, Louis Paul Zocher, i novament en 1900, 1919, i 1926, quan es va convertir en un lloc de sepultures de la classe alta que en un altre temps van ser sovint enterrats en Westerveld en Driehuis. Un atri es va afegir en 1930.

## Monuments Nacionals

El parc i els camins del cementiri, així com una sèrie de tombes, es van afegir a la llista de Monuments Nacionals el març de 2008:
* Construcció del parc, 1869-1931 (disseny Jan David Zocher junior, L. van der Bijl, i C.P. Broerse)
* Camins, 1869-1931 (J.D. Zocher junior, L. van der Bijl en C.P. Broerse)
* Vila, 1869
* Portes i tanques, 1926
* Atrium, 1931 (disseny K.J. Mijnarends)
* Monument per Oscar Carré, 1891 (dissent J.P.F. van Rossum i W.J. Vuyk)
* Monument per la família Dorrepaal, 1886 (estàtua basada en un disseny de Frans Stracké)
* Monument per la família Von Rath-Bunge, 1894
* Monument per Margot G. Mulder, 1889
* Monument per Sophie de Vries, 1892 (estàtua dissenyada per H. Texeira de Mattos)
* Monument per P.W. Jansen, 1906 (construït per H. Kautsch)
* Monument per la família Hartog van Banda, 1873
* Monument per la família Johanna Elisabeth Sophia Knoll, 1900

## Galeria

* Monument escriptor Gebroken Kolom
* Moedermonument
* Sterretjesveld
* Gordel van Smaragd

## Referències

* ↑ «"Dumphandelaar Loe Lap (78) overleden"» (en neerlandés). Arxivat de l'original el 2012-06-29. [Consulta: 09 octubre].
# Barranc de la Pedrinya

El Barranc de la Pedrinya és un jaciment arqueològic d'època epipaleolítica que es localitza al terme municipal del Vilosell, de la comarca de les Garrigues a la província de Lleida. Aquest jaciment està en una zona erma amb una vegetació arbòria consistent en pins i arbustos (matossar de secà). És de pendent marcada al marge dret del Barranc de la Pedrinya, subsidiari per la dreta del riu Set, al sud-oest de la població del Vilosell. S'ha interpretat com un lloc o centre de producció i explotació taller de sílex.
El jaciment del Barranc de la Pedrinya va ser localitzat i descobert per Salvador Vilaseca, l'any 1969. Hi va haver una primera fitxa arqueològica de l'any 1984, en què remetien uns certs materials arqueològics trobats. També una visita posterior l'any 2004, en la qual no es van trobar dits materials que permetés suposar l'existència d'un jaciment arqueològic. Segons l'autor de la fitxa de 1984, Salvador Vilaseca va trobar en la superfície dos nuclis de sílex. Un de forma piramidal i l'altre transformat en raspador múltiple que es podrien relacionar amb la indústria lítica de l'Epipaleolític.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Inventari del Patrimoni Cultural Immoble Català. Direcció General d'Arxius, Biblioteques, Museus i Patrimoni de la Generalitat de Catalunya». [Consulta: 29 maig 2015].
* 1 2 3 4 5 Mas, David «Aportació a la carta arqueològica de la vall del riu Set». Tesi de llicenciatura inèdita. Universitat de Barcelona, 1980.
* 1 2 3 4 5 Vilaseca, Salvador «Hallazgos de sílex en les Garrigues». Ilerda pàgines = 73, XXX.

## Bibliografia

* Inventari del Patrimoni Cultural Immoble Català. Direcció General d'Arxius, Biblioteques, Museus i Patrimoni de la Generalitat de Catalunya. https://egipci.cultura.gencat.cat
* Aplicació electrònica de la Gestió Integral del Patrimoni Cultural ImmobleMAS, D.. Aportació a la carta arqueològica de la vall del riu Set. 1980. Tesi de llicenciatura inèdita, Universitat de Barcelona.
* VILASECA, S.. "Hallazgos de sílex en les Garrigues". Ilerda. XXX, p.73
# Daniïl Trífonov

Daniïl Olégovitx Trífonov, rus: Даниил Олегович Трифонов (5 de març de 1991, Nijni Nóvgorod) és un compositor i pianista rus.

## Enregistraments

* 2010 - Frédéric Chopin Piano Competition - Double CD album - Fryderyk Chopin
* 2010 - DUX - Frédéric Chopin
* 2011 - DECCA - Frédéric Chopin
* 2012 - Mariinsky - Tchaikovsky, Chopin y Liszt transcripciones de Schubert y Schumann (SACD)
* 2013 - Deutsche Grammophon - The Carnegie Recital Arxivat 2019-12-06 a Wayback Machine. (Liszt, Scriabin, Chopin, Medtner)
* 2015 - Deutsche Grammophon - Sergei Rachmaninov Variations (The Philadelphia Orchestra - Yannick Nézet-Séguin)

## Referències

* ↑ «Daniil Trifonov explora l'influx del geni de Chopin». Ara.cat.
# Calera (Alabama)

Calera és una població dels Estats Units a l'estat d'Alabama. Segons el cens del 2008 tenia 10.742 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Calera tenia 3.158 habitants, 1.248 habitatges, i 888 famílies. La densitat de població era de 94,5 habitants/km².
Dels 1.248 habitatges en un 33% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 54,1% hi vivien parelles casades, en un 13,5% dones solteres, i en un 28,8% no eren unitats familiars. En el 26,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 10,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,51 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,04.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,7% tenia menys de 18 anys, un 8,2% entre 18 i 24, un 31,7% entre 25 i 44, un 20,9% de 45 a 60 i un 12,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones hi havia 93 homes. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 85 homes.
La renda mediana per habitatge era de 35.650 $ i la renda mediana per família de 42.885 $. Els homes tenien una renda mediana de 34.042 $ mentre que les dones 21.750 $. La renda per capita de la població era de 16.395 $. Aproximadament el 12,2% de les famílies i el 12,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Annual Estimates of the Population for Incorporated Places in Alabama». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
# Aulus Virgini Tricost Celiomontà (cònsol 494 aC)

Aulus Virgini Tricost Celiomontà (llatí: Aulus Virginius A. f. Tricostus Cæliomontanus) va ser un magistrat romà. Formava part de la família Tricost, una branca de l'antiga gens Virgínia. El nom Celiomontà prové del fet que la seva branca familiar tenia la mansió al turó anomenat Celi. Dionís d'Halicarnàs l'anomena Aulus Virginius Montanus.
Va ser cònsol de Roma l'any 494 aC, any en què els plebeus van fer secessió al Mont Sagrat, conflicte conegut com a Secessio plebis. Abans de la secessió va lluitar contra els volscs als quals va derrotar en una batalla i els va ocupar una de les seves principals ciutats, Velitres. Va ser un dels deu enviats pel senat per negociar amb els plebeus revoltats.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 532.
# Carlota Pomés i Coll

Carlota Pomés i Coll (Barcelona, 1911 - Vic, 2004) va ser una bibliotecària i escriptora catalana.
Filla del periodista tarragoní Ramon Pomés i Soler i esposa del pedagog i historiador Josep-Joan Piquer i Jover, va estudiar la carrera de Biblioteconomia a l'Escola Superior de la Dona entre els anys 1926 i 1929. El 1929 comença a treballar a la Biblioteca Popular de Pineda, substituint la seva directora. Poc després, substitueix Maria Fontserè en el servei de catalogació, registre, préstec i servei públic de la Biblioteca de Catalunya. En aquesta biblioteca continuarà fins a la seva jubilació, enllaçant diversos llocs de treball. El 1944 és nomenada bibliotecària del Cos Tècnic Femení de Bibliotecàries de la Diputació. A partir del febrer de 1949 demana diverses llicències i aconsegueix l'excedència, a conseqüència de la seva maternitat. El 1955 retorna a la Biblioteca de Catalunya i el 1957 obté una plaça definitiva de direcció de la Secció de Catalogació, que ja no deixarà fins a la seva jubilació el 1977. El 1949 comença a exercir de professora a l'Escola de Bibliotecàries. És l'autora de diversos articles de la revista Biblioteconomia. El 1976, juntament amb Núria Rossell col·labora en la tercera edició de la Classificació Decimal: adaptació per a les biblioteques catalanes, dirigida per Jordi Rubió i Balaguer.
Ja jubilada, s'instal·la amb el seu marit Josep-Joan Piquer i Jover a Vallbona de les Monges, i en aquesta població, el 1980 tots dos posen en marxa la biblioteca "El Verger", una col·lecció oberta a tot el poble, amb un bon fons de literatura i un altre d'història local i comarcal. El 1981 publica Bibliografia de Josep-Joan Piquer i Jover en complir els setanta anys (1911-1981), una obra que actualitzà el 1987, després d'enviudar, Bibliografia de Josep-Joan Piquer i Jover (1911-1985) in memoriam. També és l'autora d'una contribució sobre els objectius d'aquella biblioteca, Una petita biblioteca a Vallbona de les Monges.

## Referències

* 1 2 3 Estivill i Rius, Assumpció. «Carlota Pomés i Coll, Barcelona, 1911 - Vic, 2004». A: Qui era qui a l'Escola de Bibliotecàries. Notícies biogràfiques del professorat (1915-1972). Edicions Universitat Barcelona, 2016, p. 199-202. ISBN 978-84-475-4015-0 [Consulta: 8 juliol 2018].
* ↑ Fontanals Jaumà, Reis. Biblioteca de Catalunya:. Biblioteca de Catalunya, 2007, p. 145. ISBN 978-84-7845-019-0 [Consulta: 8 juliol 2018].
# Caràcter genètic

Els caràcters o trets en genètica són aquelles qualitats, atributs o funcions d'un organisme que estan afectats per un gen o d'un grup de gens concret. És a dir que són caràcters amb una certa component genètica. Així doncs, en són exemples l'alçada, el color del cabell… Quan hom es refereix als trets diferenciats d'un caràcter, per exemple el color de cabells és un caràcter que es pot presentar diferents trets el castany, pel roig, ros... No obstant en el llenguatge comú se solen emprar indistintament.

## Referències

* ↑ Lakna. «What is the Difference Between Trait and Character in Genetics» (en anglès americà), 01-10-2018. [Consulta: 8 setembre 2021].

## Vegeu també

* Al·lel
* Herència genètica
# Casa Mitjavila

La Casa Mitjavila és una obra de Ripoll protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La casa està formada per planta baixa i tres pisos. A la façana que dona a la carretera hi ha tres obertures: un portal, la porta d'accés a l'interior i una finestra. En el primer i el segon pis hi ha quatre obertures, i en el tercer n'hi ha dues; totes de disseny recte però a l'interior d'un arc. Una motllura horitzontal separa cada pis. Al costat de les obertures hi ha unes pilastres de caràcter neoclàssic. La façana té dos nivells de coronament, un de central de més alçada que els laterals; el pla de la façana està coronat per formes ondulades. La façana lateral que dona al carrer de la Indústria, presenta obertures de diverses mides. La façana posterior no presenta cap element estructural destacable. Les baranes dels balcons tenen els mateixos motius.
La casa ha estat reformada.

## Referències

* 1 2 «Casa Mitjavila». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 18 març 2019].
# Casino de Vic

Casino de Vic és una entitat recreativa cultural catalana fundada a Vic l'1 d'abril de 1848, amb tarannà apolític. Se'l considera el segon casino més antic de Catalunya. El primer local era situat al carrer Sant Miquel Arcàngel, on més tard es va edificar el Col·legi de St. Josep i actualment hi ha el Museu Episcopal. El primer president del Casino de Vic fou Domènec de Bertran i de Puig, liberal que va ser el director d'El Pueblo Vicense i fundador i president del Círcol Literari de Vic. El 1849 va traslladar la seu al carrer de Sant Miquel dels Sants.
Cap al 1864 es va fusionar amb el Círcol Filharmònic i el 1899 va traslladar la seu a la modernista Casa Comella situada al costat de la Plaça del Mercadal. El 1906 es va construir l'escenari de la Sala Modernista de l'Entitat per a representar obres de teatre. El 1933 es va fusionar amb el Centre Industrial Vicense, de manera que passà de 160 a 400 socis, catalanitzant el nom de l'entitat a Casino de Vic. Quan esclatà la guerra civil espanyola el 1936 el local fou confiscat per la CNT-FAI.
Després de la dictadura franquista l'entitat ha deixat d'una societat privada, reservada a una minoria, i ha obert les portes a tots els ciutadans i a tota mena de manifestacions culturals. El 1998 el president Andreu Roca i Isern va celebrar els 150 anys de l'entitat i la Biennal d'Art de Vic. El 2002 hi va incorporar el Club Escacs de Vic. L'actual president és Enric Comas i Mora. El 2009 ha rebut la Creu de Sant Jordi

## Bibliografia

* Santi Ponce i Maties Ramisa. El Casino de Vic. 1848-2008. EUMO Editorial i Casino de Vic, 2008. ISBN 978-84-9766-292-5.

## Enllaços externs

* Web del Casino de Vic Arxivat 2010-09-28 a Wayback Machine.
* «Col·lecció Biblioteca del Casino de Vic» Biblioteca UVic-UCC.
# Casino de Torrevella

El Casino de Torrevella està situat en el passeig Vista Alegre número 14 de la ciutat de Torrevella (Baix Segura), País Valencià. És un edifici privat seu de la Societat Cultural Casino de Torrevella. D'estil modernista valencià i historicista, va ser construït l'any 1896.
L'edifici va ser projectat pels arquitectes José Guardiola Picó i Tomás Aznar en 1896. El seu estil arquitectònic és el modernisme valencià. Va ser inaugurat el 10 d'agost de 1896.
Consta de planta baixa i una única altura. Destaca en l'entrada a l'edifici la porta d'estil modernista amb tres columnes. A l'interior es troba el saló de ball d'estil modernista, decorat amb treginat d'escaiola, ornamentació vegetal i escultures de dracs. Una de les seues habitacions més destacades és el saló àrab de clara influència neonassarita, alçat l'any 1901. L'habitació està decorada amb mobiliari d'estil àrab.
El saló principal va ser decorat pel pintor murcià Inocencio Medina Vera, qui va il·lustrar en uns murals les estacions de l'any. L'artista murcià Enrique Álvarez Sales va realitzar la decoració de la sala de jocs del primer pis.
Durant la guerra civil espanyola, el casino va ser convertit en una caserna de l'exèrcit republicà. Després de la contesa, va ser restaurat per reparar els danys sofrits.

## Referències

* 1 2 "Historia del Casino". Portal de la Sociedad Cultural Casino de Torrevieja
* ↑ Sociedad Cultural Casino de Torrevieja. Turismo Comunitat Valenciana
* 1 2 El Casino de Torrevieja. Artículo del Ayuntamiento de Torrevieja.
* ↑ El Casino, un motor cultural con 150 años de historia Arxivat 2018-05-04 a Wayback Machine.. Artículo de Vista Alegre Digital

## Bibliografia

* Jaén i Urban, Gaspar. Instituto de Cultura Juan Gil-Albert, Colegio Territorial de Arquitectos de Alicante. Guía de arquitectura de la provincia de Alicante (en castellano), 1999, p. 274. ISBN 84-7784-353-8.
# Castell de Caernarfon

El castell de Caernarfon es troba a la població de Caernarfon, a Gwynedd, al nord de Gal·les. Fou construït pel rei Eduard I d'Anglaterra després de la conquesta del principat per part d'Anglaterra l'any 1283. Està inscrit en la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 1986 amb el nom de Castells i fortificacions del rei Eduard I a Gwynedd.
Eduard I d'Anglaterra construí diverses línies defensives amb castell i ciutats emmurallades al nord de Gal·les per tal de protegir el territori i evitar la reconquesta per part dels gal·lesos. La debilitat de l'ocupació britànica de Gal·les era evident. L'any 1282 havia mort el príncep Llywelyn ap Gruffudd, sobirà de Gal·les, pertanyent a la dinastia històrica del territori. Llywelyn havia rebutjat una renda de cent lliures esterlines i terres a Anglaterra per desvincular-se de Gal·les. Immediatament després de la seva mort, el seu germà Dafydd ap Gruffudd inicià una revolta armada contra els anglesos, però fou derrotat en la batalla de Bera Mountain l'any 1283.
Davant d'aquests fets, la necessitat de protegir l'ocupació anglesa de Gal·les es feu evident. D'aquesta manera, s'expliquen les fortificacions militars i civils que Eduard I d'Anglaterra inicià després de l'ocupació a la zona rebel del nord de Gal·les.
Estudis actuals han determinat que el cost de la construcció del castell pujà a 22.000 lliures esterlines de l'època, una quantitat més que significativa llavors. El castell mai es finalitzà i malgrat que les obres s'abandonaren el 1323, el castell resta inacabat encara avui en dia.
L'any 1911 fou elegit com l'espai per atorgar el títol de príncep de Gal·les, a qui seria rei Eduard VIII del Regne Unit. L'elecció d'aquest espai, que es repetí l'any 1969 amb el príncep Carles de Gal·les, es basa en raons històriques, per ser considerat un vincle clar d'unió entre la corona anglesa i el Principat de Gal·les.

## Referències

* ↑ Http://whc.unesco.org/en/list/374.
# Casa damunt el passatge Gassó

La Casa damunt el passatge Gassó és una obra de Valls (Alt Camp) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici situat en el carrer d'en Gassó amb la part de la casa-pont sobre el passatge del mateix nom. És un edifici dividit en dues parts. Aquella que es conserva més és la situada sobre el passatge. Al pas del passatge s'hi accedeix per una gran obertura de llinda recta. La coberta del pas consisteix en un embigat de fusta consolidat, a la segona meitat del segle xx, amb bigues de ferro.
El conjunt data del segle xviii, ja que l'estructura i alguns elements com les baranes i obertures són pròpies del moment. Ha sofert moltes reformes, durant el segle xx, que han marcat la seva fesomia.

## Referències

* 1 2 «Casa damunt el passatge Gassó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 novembre 2017].
# Carrer Unió (Corçà)

El Carrer Unió és una via pública de Corçà (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Aquest és un dels carrerons estrets típics del poble de Matajudaica. Està format per cases del segle xviii. Les cases que formen aquest carrer estan totes fetes amb el mateix sistema constructiu, que a la vegada és el tradicional de la zona, és a dir, les estructures portants, les feien amb pedra i morter de calç, i les cobertes amb teula àrab.

## Història

Cal destacar la volta feta amb pedra, que travessa el carrer.

## Referències

* 1 2 «Carrer Unió». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 14 gener 2019].
# Castell de Biscarri

El Castell de Biscarri està situat a Biscarri vell, damunt i a llevant de l'església romànica de Sant Andreu de Biscarri. Fou un dels castells en què el comte d'Urgell basà la seva conquesta del Pallars als sarraïns. És en el poble de Biscarri, del terme municipal d'Isona i Conca Dellà, dins de l'antic terme de Benavent de Tremp, a la comarca del Pallars Jussà.
Documentat des del 949 (Castro Viscare), fou un dels castells donats pel comte Ermengol III a Arnau Mir de Tost, que en degué fer la conquesta als sarraïns. En el seu testament (1071), el deixa a la seva filla, la comtessa Valença, i al seu net, Arnau. Aquesta donació fou confirmada el 1077 per Ermengol IV, però mantenint expressament el senyoriu a favor del comte d'Urgell.
El segle xiv, en canvi, apareix en mans del Capítol de canonges de la Seu d'Urgell, en les quals romangué ja fins a l'extinció dels senyorius, el 1831.
Del castell de Biscarri, actualment en queden poques restes. Possiblement reconvertit els darrers temps en una casa més del poble, a Biscarri vell, en queden només alguns murs en el punt més alt del poble.

## Referències

* ↑ GEC
* ↑ Bolòs i Hurtado, 2008.

## Bibliografia

* BENITO I MONCLÚS, Pere. "Castell de Biscarri", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-85194-56-X
* BOLÒS, Jordi i HURTADO, Víctor. Atles del Comtat d'Urgell (v788-993). Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2008. (Col·lecció "Atles dels comtats de la Catalunya carolíngia"). ISBN 84-232-0700-5
* MÓRA I PRESAS, Francesc. Rutes i castells del Pallars. Tremp: Garsineu Edicions, 1996 (Biblioteca Pirinenca, 22). ISBN 84-88294-57-3
* PAGÈS, M. i PONS, J. "Isona. Benavent de la Conca", a El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* Institut Català de Cartografia
# Casa del Clot de les Monges (Lleida)

Casa del Clot de les Monges és una casa de Lleida protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici d'habitatges en cantonera, de planta baixa i quatre pisos a sobre d'uns baixos medievals. Façana amb un tipus d'obertura esvelta, de ritme simple i vertical. Les plantes es divideixen amb motllures i es remata l'edifici amb elements ornamentals. Escala amb cantonades de fusta i lloses de dibuixos i colors geomètrics i florals. Murs de càrrega amb obra arrebossada amb esgrafiats.

## Història

Baixos transformats i apuntalats amb desaparició dels remats de la façana, la qual fou restaurada amb pèrdua de les boles de remat. Encomanada per la senyora Enriqueta Bergós.

## Referències

* 1 2 «Casa del Clot de les Monges». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 gener 2017].
# Casa del Capellà

La Casa del Capellà és una obra de Mataró (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Casa de planta baixa i primer pis reculat, amb jardí frontal i posterior. Presenta una façana amb un eix de simetria central amb un portal al mig i dues finestres laterals. Totes les obertures tenen trencaaigües adornats. Acroteri amb balustres a la part superior de la façana.
Hi ha una tanca de ferro a l'entrada del jardí La casa fou edificada a finals del segle xix per Jeroni Boada com a casa del capellà de la Llar Cabanelles, abans Germanetes dels pobres.

## Referències

* 1 2 3 «Casa del Capellà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 agost 2017].
# Barranc de la Pegunta

El Barranc de la Pegunta pertany al municipi de Vistabella del Maestrat al contrafort del mític pic del Penyagolosa fins a l'Ermitori de Sant Joan de Penyagolosa i pertany al Parc Natural del Penyagolosa. Actualment hi ha una senda per a excursionistes i muntanyers des de Sant Joan.
El Barranc de la Pegunta és un riuet que transcorre aigües avall amb corbes sinuoses enmig d'un paisatge envoltat per pins, matolls, teixos, grèvols, ginebres, aurons, cirerers…
L'any 1998 es va declarar una part del fondal del barranc micro-reserva vegetal per a afavorir la conservació d'una zona en la qual conviuen espècies botàniques poc habituals en el País.
Mossèn Cavanilles parlava així del barranc que el va descobrir: En aquest barranc corren les aigües per algun tros i desapareix de sobte entre les penyes per a eixir de nou i ocultar-se una altra vegada en les entranyes del bosc. Allà es veuen entre espessos pins troncs monstruosos estesos per terra, els quals foren arrancats pels vents o van perdre la vida de vellesa... moltes plantes creixen en aquells llocs frescs i coberts com violetes.

## Vegeu també

* Llista d'espais naturals del País Valencià
* Espais Naturals Protegits del País Valencià
* Penyagolosa
* Parc Natural del Penyagolosa

## Referències

* 1 2 3 «Descripció - Generalitat Valenciana». www.agroambient.gva.es. [Consulta: 25 desembre 2016].
* 1 2 3 DiaDia. «Fent camí. Als peus del gegant Penyagolosa | DiaDia». diadia.cat. [Consulta: 25 desembre 2016].
* ↑ País, Ediciones El «Opinión | El cabirol de la Pegunta». EL PAÍS, 21-01-2014.
* ↑ Cavanilles i Palop, Antoni Josep Observaciones sobre la historia natural geografía, agricultura, población y frutos del reino de Valencia [Impremta Reial de Madrid], 1795, pàg. 86-87.