OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Calandratge

El calandratge és un procés de conformat que consisteix a fer passar un material sòlid a pressió entre corrons de metall generalment calents que giren en sentits oposats i es tallen amb forma de full per obtenir la mida desitjada. La finalitat pot ser obtenir làmines de gruix controlat o bé modificar l'aspecte superficial de la làmina (allisar-la o donar-li lluïssor).Aquest procés s'aplica a una gran varietat de materials, incloent metalls, fibres tèxtils, paper i polímers.

## Calandratge de termoplàstics

Consisteix en passar el plàstic en estat visco-elàstic (Tg < 'T' <Tm) per una sèrie de rodets per produir un full continu. Algun dels rodets pot estar gravat per donar una textura al full resultant. El gruix de la làmina està donat per la distància existent entre dos corrons. Amb aquest procés es produeixen làmines que s'utilitzen com a matèria primera per a altres processos secundaris, però també productes com cortines de bany, catifes i impermeables.

## Vegeu també

* Laminació
* Calandra

## Referències

* ↑ Harmuth, Louis. Dictionary of Textiles. Fairchild publishing company, 1915, p. 106 [Consulta: July 8, 2009].
* ↑ Textile World Record. Lord & Nagle Co., 1907, p. 118 [Consulta: July 8, 2009].
* ↑ Cresswell, Lesley. Textiles Technology. Heinemann, 2002, p. 36. ISBN 0-435-41786-X [Consulta: July 8, 2009].
* ↑ Paine, Melanie. Fabric Magic. Frances Lincoln ltd, 1999, p. 24. ISBN 0-7112-0995-2 [Consulta: July 8, 2009].
* ↑ Nystrom, Paul Henry. Textiles. D. Appleton, 1916, p. 274–275 [Consulta: July 8, 2009].

## Enllaços externs

* laplasturgie.fr.
# Antonio Laguna Platero

Antonio Laguna Platero (1958-) és un historiador de la comunicació espanyol.

## Biografia

Va néixer en 1958. Doctor en Geografia i Història per la Universitat de València, és historiador de la comunicació. En 2010 va ser nomenat degà de la Facultat de Periodisme de la Universitat de Castella-la Manxa.
És autor d'obres com Historia del periodismo valenciano. 200 años en primera plana (Generalitat Valenciana, 1990); El Pueblo, historia de un periódico republicano (1894-1939) (Institució Alfons el Magnànim, 1999), una monografia del diari El Pueblo, Las claves del éxito político: ¿por qué votan los ciudadanos? (Editorial Península, 2010), El secuestro de la democracia (Ediciones Akal, 2011), junto a José Antonio Piqueras, Francesc A. Martínez y Antonio Alaminos; o Carceller, el éxito trágico del editor de "La Traca" (2015), una biografia del periodista Vicent Miquel Carceller, entre otras.

## Referències

* ↑ «Laguna Platero, Antonio». Biblioteca Nacional de España.
* 1 2 «El rector de la UCLM designa a los decanos de los centros de nueva creación». ABC [Toledo], 27-07-2010.
* ↑ García-Ramos, 2016, p. 159-160.
* ↑ Yanes Mesa, 2003, p. 251.
* ↑ Martínez Gallego, 2000.
* ↑ Alaminos Fernández, 2011, p. 137-138.
* ↑ García-Ramos, 2016, p. 159-166.
* ↑ Reig Cruañes, 2015, p. 623-625.
* ↑ Veres, 2015, p. 258-261.

## Bibliografia

* Alaminos Fernández, Antonio F. «Antonio Laguna Platero, Las claves del éxito político: ¿por qué votan los ciudadanos? (Editorial Península. Barcelona. Primera edición de 2010. 254 páginas.)». OBETS. Revista de Ciencias Sociales. Universidad de Alicante, 6, 1, 2011, pàg. 137-138. ISSN: 1989-1385.
* García-Ramos, Agustín «José Antonio Piqueras, Francesc A. Martínez, Antonio Laguna y Antonio Alaminos. El secuestro de la democracia. Madrid, Ediciones Akal, 2011. ISBN 978-84-460-3407-0». Sociologiados: Revista de investigación social. Universidad de Alicante, 1, 1, 2016, pàg. 159-166. DOI: 10.14198/socdos.2016.1.1.07. ISSN: 2445-2661.
* Martínez Gallego, Francesc A. «Antonio Laguna Platero. El Pueblo, historia de un periódico republicano (1894-1939)». Revista Comunicación y Sociedad. UNAV, XIII, 2000. Arxivat de l'original el 30 de setembre de 2007. ISSN: 2174-0895. Arxivat 2007-09-30 a Wayback Machine.
* Reig Cruañes, Pepe «Laguna Platero, Antonio (2015) "Carceller, el éxito trágico del editor de La Traca"». Historia y Comunicación Social. UCM, 20, 2, 2015, pàg. 623-625. ISSN: 1988-3056.
* Veres, Luis «Vida y muerte del editor que más revistas vendió en la II República». Revista internacional de Historia de la Comunicación. Asociación de Historiadores de la Comunicación, 4, 2015, pàg. 258-261. ISSN: 2255-5129.
* Yanes Mesa, Julio Antonio «La renovación de la historiografía de la comunicación social en España». Historia y Comunicación Social. UCM, 8, 2003, pàg. 241-258. ISSN: 1988-3056.

## Enllaços externs

* Articles d'Antonio Laguna Platero a El País
* «Obra de Antonio Laguna Platero» a Dialnet.
* Antonio Laguna Platero a Tebeosfera
# Cristina Bermúdez

Cristina Bermúdez (c. 982-Cornellana, c. 1050) va ser infanta de Lleó i filla del rei Beremund II i de la seva primera esposa, la reina Velasquita Ramírez. Els seus avis paterns van ser els reis de Leló Ordoni III i Urraca Fernández, filla del comte de Castella Ferran González. Els seus avis materns van ser probablement el comte gallec Ramiro Menéndez i la comtessa Adosinda Gutiérrez, tots dos de la més alta noblesa galaicoportuguesa.
El seu pare, el rei Beremund havia repudiat a la seva primera esposa i va tornar a contreure matrimoni amb Elvira Garcia, amb qui va tenir al futur rei Alfons V de Lleó i a les infantes Teresa i Sancha Bermúdez.
Cristina va contreure matrimoni poc després de 1000 i abans de 1016 amb Ordoño Ramírez el Cec, fill del reis de Lleó Ramir III i Sancha Gómez. D'aquest matrimoni, probablement propiciat per la reina Velasquita i per la reina vídua Teresa Ansúrez, ambdues recloses al Monestir de San Pelayo d'Oviedo, descendeix el llinatge dels Ordóñez d'Astúries, el més important d'aquest regne al segle xi. La descendència dels infants Ordoño i Cristina és esmentada per Rodrigo Jiménez de Rada en la seva crònica del rei Beremund II de Lleó, «...de Velasquita va tenir a la infanta Cristina; aquesta Cristina va tenir d'Ordoño el Cec, fill del rei Ramir, a Alfonso, Ordoño, la comtessa Pelaya i Aldonza», informació que coincideix amb la documentació asturiana de diversos monestirs, incloent el de Cornellana i el de Corias, així com amb la de la Catedral de San Salvador d'Oviedo, on s'esmenten com a fills seus a Alfonso, Aldonza, Ordoño i Pelaya Órdoñez, aquesta última també dita doña Palla.
La infanta Cristina ja era vídua en 1024 segons es declara en una donació que va realitzar al monestir de Cornellana que havia fundat en «règim de partició hereditària» en aquest mateix any. Va morir al voltant de l'any 1050 i probablement va rebre sepultura en el monestir que havia fundat i on va professar com a religiosa.

## Notes

* ↑ García Álvarez, 1998, p. 211-225.
* 1 2 3 Calleja Puerta, 2001, p. 117.
* ↑ Torres Sevilla-Quiñones de León, 1998, p. 95.
* ↑ Torres Sevilla-Quiñones de León, 1998, p. 97.
* ↑ Calleja Puerta, 2001, p. 44.
* ↑ Torres Sevilla-Quiñones de León, 1998, p. 96.

## Bibliografia

* Calleja Puerta, Miguel. El conde Suero Vermúdez, su parentela y su entorno social: La aristocracia asturleonesa en los siglos XI y XII. KRK Ediciones, 2001. ISBN 84-95401-68-1.
* Torres Sevilla-Quiñones de León, Margarita Cecilia. Linajes nobiliarios de León y Castilla: Siglos IX-XIII. Salamanca: Junta de Castilla y León, Consejería de Educación y Cultura, 1999. ISBN 84-7846-781-5.
* Sánchez Candeira, Alfonso «La reina Velasquita de León y su descendencia». Hispania. Revista Española de Historia. C.S.I.C. [Madrid], 40, 1950, p. 449-505. ISSN: 0018-2141.
* García Álvarez, Manuel Rubén «¿La Reina Velasquita, nieta de Muniadomna Díaz?». Revista de Guimarães, 70, 1960, p. 197-230.
# Basinakonda

Basinakonda és un cim de roca del districte de Kadapa a Andhra Pradesh. Té una altura de 870 metres. Al cim hi ha la pagoda de Vekatashaswami, que hi hauria deixat la seva petjada quan viatjava cap a la sagrada pagoda de Tripatti (l'altra petjada l'hauria deixat a Gandikot).

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# Comic Bakery

Comic Backery és un videojoc de Konami per al MSX creat el 1984.
El jugador controla el propietari d'un forn automatitzat, on els productes apareixen en una cadena de muntatge. Els castors han saquejat l'establiment i miren de menjar-se'ls. La feina del jugador és passar les productes de cadena en cadena, perquè es vagin coent, fins a arribar al camió sense que cap animal se'ls mengi abans. Per fer-ho, cal activar els interruptors que posen en marxa la maquinària i que s'apaguen periòdicament (els castors també poden apagar-los). Existeix un mode de dos jugadors, amb un altre treballador del forn. Aquests jocs de cadena són el precedent dels time management actuals, un del gèneres de més èxit dins el grup de videojocs casuals.

## Referències

* ↑ Comic Bakery on Generation MSX database
# Cal Jepa

Cal Jepa o Ca la Jepa és una obra de Tona (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Cal destacar a la planta baixa un gran portal de forma rectangular amb pedra treballada de considerables dimensions amb trencaaigües. Hi ha una gran llinda amb la inscripció "Agustí Castelló 1779".
Al damunt hi ha un balcó amb base de lloses de pedra i ferro forjat de forma bombada, de dues obertures fetes amb pedra treballada i en una a la llinda hi ha esculturat un rosetó amb relleu rebaixat. A sobre de cada obertura hi ha dos petits balconets.

## Història

La població de Tona comptava amb 40 cases el 1685 per passar a 216 el 1860. El carrer en què està situada la casa és una amalgama de diferents estils i períodes històrics en què s'anà formant el poble de Tona.

## Referències

* ↑ «Cal Jepa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 març 2020].
* 1 2 3 «Façana del segle xviii al carrer Major, 42». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2017].
# Aquells cels

Aquells cels (Zeru horiek, en euskera) és una novel·la de l'escriptor basc Bernardo Atxaga publicada originalment l'any 1995 per l'editorial guipuscoana Erein.
La novel·la se centra en l'experiència d'una dona basca que acaba d'eixir de la Presó Model de Barcelona, on ha passat quatre anys condemnada per pertinença a una banda terrorista. El relat discorre al viatge en autobús de Barcelona a Bilbao, durant el qual els fets presents es mesclen constantment amb records i somnis que evoquen el passat a la presó i la seua vida anterior.
La novel·la ha estat traduïda a moltes llengües, com ara el català, el castellà, l'anglés, l'alemany, l'italià, el finlandés, l'eslové, el suec i el turc. La traducció catalana es va publicar a l'editorial La Magrana i va ser realitzada per Pau Joan Hernàndez.
L'any 2006 es va fer un telefilm en llengua basca que adaptaba aquesta novel·la, dirigit per Aitzpea Goneaga i coproduït per Compañía Vasca de Audiovisuales i la productora catalana Factorum, per encàrrec de TVE.

## Referències

* ↑ «Zeru horiek» (en castellà). [Consulta: 17 setembre 2012].
* ↑ «'Zeru Horiek', telefilme en euskera basado en una novela de Atxaga, participa en el Festival FIPA de Biarritz» (en castellà). Euskalkultura.com, 11-01-2006. [Consulta: 17 setembre 2012].
# Bastons

* Per a altres significats, vegeu «Bastó (desambiguació)».
Els bastons són un instrument musical de la família dels idiòfons el qual consisteix en dos bastons de fusta d'aproximadament vint centímetres els quals s'han de picar l'un contra l'altre. La denominació claves, d'origen castellà té ús sobretot en l'àmbit de la música professional i és acceptat com a sinònim. L'instrument és utilitzat en la música de Llatinoamèrica, especialment a Cuba, per executar la base rítmica (clave) que dona nom a l'instrument. Per raó de la senzillesa de l'execució, sovint és utilitzat a l'àmbit escolar.

## Referències

* ↑ Alsina, Pep. «38. Noves classificacions dels instruments». A: La Música i la seva evolució: història de la música amb propostes didàctiques i 49 audicions. vol. 11 d'Instruments Guix. Barcelona: Edicions Graó, 1994, p. 71. ISBN 9788478275885.
* ↑ «bastons». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 22 maig 2013].
Viccionari
# Villebout

Villebout és un municipi francès, situat al departament del Loir i Cher i a la regió de Centre – Vall del Loira. L'any 2007 tenia 140 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Villebout era de 140 persones. Hi havia 52 famílies, de les quals 12 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 8 dones vivint soles), 20 parelles sense fills i 20 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 79 habitatges, 56 eren l'habitatge principal de la família, 20 eren segones residències i 2 estaven desocupats. Tots els 79 habitatges eren cases. Dels 56 habitatges principals, 44 estaven ocupats pels seus propietaris i 12 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 1 tenia una cambra, 4 en tenien dues, 10 en tenien tres, 16 en tenien quatre i 25 en tenien cinc o més. 20 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 33 habitatges hi havia un automòbil i a 19 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Villebout el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 8 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 4 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 12 | 65 a 69 | 0 |
| 4 | 60 a 64 | 12 |
| 4 | 55 a 59 | 0 |
| 8 | 50 a 54 | 8 |
| 4 | 45 a 49 | 0 |
| 12 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 0 |
| 8 | 30 a 34 | 4 |
| 0 | 25 a 29 | 4 |
| 0 | 20 a 24 | 4 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 4 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 89 persones, 66 eren actives i 23 eren inactives. De les 66 persones actives 59 estaven ocupades (40 homes i 19 dones) i 6 estaven aturades (1 home i 5 dones). De les 23 persones inactives 8 estaven jubilades, 5 estaven estudiant i 10 estaven classificades com a «altres inactius».

### Ingressos

El 2009 a Villebout hi havia 56 unitats fiscals que integraven 129 persones, la mediana anual d'ingressos fiscals per persona era de 18.872 €.

### Activitats econòmiques

Dels 3 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de comerç i reparació d'automòbils, 1 d'una empresa de transport i 1 d'una empresa de serveis.
L'any 2000 a Villebout hi havia 4 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Revenus fiscaux des ménages en 2008
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Villebout a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Villebout a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Victor-Charles Mahillon

Victor-Charles Mahillon (àrea metropolitana de Brussel·les, 10 de març de 1841 - Sant Joan de Cap Ferrat, 17 de juny de 1924) va ser un músic belga, constructor d'instruments i escriptor sobre temes musicals. Va ser el fundador i el primer conservador del Musée instrumental du Conservatoire Royal de Musique, conegut avui com a Musical Instrument Museum. Va construir, col·leccionar i descriure més de 1500 instruments musicals.

## Biografia

Nascut en una família de fabricants d'instruments i editors de música, fill de Charles Mahillon (1813-1887) i germà de Joseph-Jean Mahillon (1848-1923, Adolphe Désiré Mahillon (1851-1906) i Ferdinand-Charles-Eugène Mahillon (1855 El seu oncle Barthelemi i el seu fill Fernand-Charles-Henri tenien la mateixa professió.
Parcialment autodidacta, Mahillon va estudiar acústica i organologia musical i va començar a treballar a la fàbrica d'instruments musicals del seu pare el 1865. El 1869 va iniciar la revista musical "L'Echo musical", que va funcionar fins al 1886.
Conservatori Reial de Música de Brussel·les
Va ser el primer conservador de la col·lecció d'instruments al Conservatori reial de Brussel·les des de 1879 i va contribuir amb molts dels seus propis instruments a la col·lecció. Tenia un profund interès per la ciència acústica, però sobretot pel que fa als instruments de vent. Tot i que el seu treball en acústica va ser avançat per a l'època i té un cert interès històric, ha estat substituït en gran manera. A més de reunir un gran nombre d'instruments de vent europeus històricament interessants, va recollir molts exemplars etnològicament interessants de tot el món i en va preparar un catàleg en tres volums (en francès). Els seus diversos articles que van aparèixer a "l'Encyclopædia Britannica", novena edició, encara són d'interès. El 1885 va proporcionar instruments a Alfred James Hipkins per al seu ús en una sèrie de concerts a l'Exposició Internacional d'Invencions de Londres.
El 1890 col·laborà amb Brian Greene per desenvolupar gran part de les classificacions més profundes dels idiòfons. La seva classificació d'instruments va ser adoptada posteriorment per Erich Moritz von Hornbostel i Curt Sachs, i encara es fa servir en l'actualitat.

## Honors

* 1919: Comandant de l'Orde de Leopold.

## Obres

* Wikisource té obres originals escrites per o sobre: Victor-Charles Mahillon
* 1874: Les Éléments d'acoustique musicale et instrumentale
* 1889: Col·laborador de la novena edició de "l'Encyclopædia Britannica"
* 1910: col·laborador de "l'Encyclopædia Britannica" onzena edició

## Notes

* 1 2 William Waterhouse. Mahillon, Victor-Charles on Grove Music Online (requereix subscripció)
* ↑ History, Musical Instruments Museum, Brussels
* ↑ "Dolmetsch online". Consultat 24 març 2012.
* ↑ RD of 14.11.1919

## Enllaços externs

* Cerca a Internet Archive
* Victor-Charles Mahillon a Open Library
# Coahuila (desambiguació)

«Coahuila» té aquests significats:
* Coahuila, localitat al municipi de Maxcanú al Yucatán, Mèxic
* Coahuila de Zaragoza, un dels 31 estats de Mèxic, a la regió nord d'aquest país
* Coahuila i Texas, un dels estats constituents de Mèxic de 1824 a 1836
# Callionymus aagilis

Callionymus aagilis és una espècie de peix de la família dels cal·lionímids i de l'ordre dels perciformes.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'illa de Reunió.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Aquello que amamos

Aquello que amamos és una pel·lícula en blanc i negre de l'Argentina dirigida per Leopoldo Torres Ríos sobre el seu propi guió que es va estrenar el 20 d'agost de 1959 i que va tenir com a protagonistes a Lautaro Murúa, Aída Luz i Ana Casares. Va ser l'última obra del director, que va morir el 9 d'abril de 1960. Per les seves interpretacions, Lautaro Murúa va ser guardonat amb el Premi Cóndor de Plata al millor actor i Aída Luz amb el Premi Cóndor de Plata a la millor actriu.

## Sinopsi

Després de dur treball un escriptor aconsegueix la fama, però rep un dur cop en el seu àmbit familiar.

## Repartiment

* Lautaro Murúa …Eduardo Núñez
* Aída Luz …Alicia Núñez
* Ana Casares …La amante
* Carlos Gómez …Osvaldo
* Pablo Moret …Jorge
* María Elena Spaducci …Clarita Núñez
* Sara Rudoy …Adela
* Mario Morets …Profesor
* Oscar Orlegui …Andrés Núñez
* Luis María Galó …Luisito Núñez
* Roberto Leydet …Andrés Núñez, mayor
* Osvaldo Lagos …Metge

## Comentaris

El setmanari Marcha de Montevideo va dir:
| « | ”Encara que … ha evitat la cursilería, no va aconseguir armar…una estructura que justifiqués la pel·lícula, no passa gairebé res per dins ni per fora dels personatges…El film és difícil d'elogiar o censurar.” | » |
Jorge Miguel Couselo a Correo de la Tarde va opinar:
| « | ”El major assoliment del film radica en la seva espontaneïtat, la seva frescor, l'equilibri narratiu i la naturalitat dels diàlegs.” | » |

## Referències

* Manrupe, Raúl; Portela, María Alejandra. Un diccionario de films argentinos (1930-1995) pág. 31. Buenos Aires, Editorial Corregidor, 2001. ISBN 950-05-0896-6.

## Enllaços externs

* Informació sobre Aquello que amamos a cinenacional.com
# Zeléntxuk Mostovoi

Zeléntxuk Mostovoi - Зеленчук Мостовой (rus) - és un khútor del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a la vora esquerra del riu Bolxoi Zeléntxuk, afluent del riu Kuban, davant de Beslenei, a 23 km al sud-est d'Otràdnaia i a 234 km al sud-est de Krasnodar. Pertany a l'stanitsa d'Udóbnaia.
# Crèpida

Crèpida (grec antic: κρηπίς, llatí: crepida) era el nom d'un tipus de sandàlia que s'usava a Grècia i a l'antiga Roma, segons Aulus Gel·li.
Sembla que inicialment era un calçat fet de cuir, usat pels pagesos i tenia una sola gruixuda clavada amb claus, diu Plini el Vell, i reforçada amb plaques de plom o de bronze. Hagnó, un dels generals d'Alexandre el Gran, portava les soles clavades amb claus d'or o de plata, explica Plutarc. La part del damunt no tapava gaire el peu, i tenia uns ullets per on es passaven les corretges de cuir per lligar-les i de vegades s'adornaven amb joies o es tenyien de porpra, i subjectaven la crèpida per l'empenya. La part del taló era tancada, però la part superior acostumava a ser oberta i formava una mena de xarxa amb anelles de cuir per on passaven les corretges. S'usava indistintament en qualsevol dels peus.
Suetoni i Plutarc diuen que era el tipus de calçat usat normalment pels grecs, i a Roma una tragèdia on els actors portessin vestits grecs, portaven també aquestes sabates i de l'obra se'n deia fabula crepidata. Era també la bota que usaven els militars a Macedònia, mentre que els soldats romans portaven la càliga. La crèpida es portava sempre amb la clàmide i la causia.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Crepida». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 26 febrer 2023].
# Bediha Gün

Bediha Gün (İzmir, 26 d'octubre de 1994) és una lluitadora turca que compite por el club esportiu Trakya Birlik. Bediha Gün va guanyar una medalla de plata, a la categoria femení de 53 kg, en el torneig mundial fet a Istanbul en maig 2016, i va aconseguir el dret de competir en els Jocs Olímpics Rio 2016.

## Referències

* ↑ http://www.trtspor.com/haber/diger-sporlar/gures/gureste-bir-gumus-bir-bronz-119260.html Arxivat 2016-08-09 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.hudutgazetesi.com/haber/31345/bediha-gun-de-rio-yolcusu.html Arxivat 2016-08-27 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Imatges de Bediha Gün