OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cartoixa de Viaceli

La Cartoixa de Viaceli fou un monestir cartoixà ubicat a la ciutat d'Oriola al Baix Segura, més exactament a la Devesa de Campoamor.
Va ser la cinquena cartoixa establida al Regne de València, el 1640, per tant la més moderna (si exceptuem la femenina de Benifassà) de les catorze de la Província de Catalunya i l'última també de les vint-i-tres cases cartoixanes de la península Ibèrica.

## Història

S'ubicà a l'antic convent de Sant Genís, a uns vint-i-cinc quilòmetres de la ciutat, al paratge de la devesa de Campoamor. La seua fundació es deu al cavaller oriolà Tomàs Pedrós, qui el 1639 donà tots els seus béns a la cartoixa de Portaceli, amb la condició que aquesta es fera càrrec de la nova fundació.
Aquesta fundació s'aprovà l'any segúent pel Capítol General, el primer prior va ser Francesc Medina, natural de Villena, amic del fundador i profés de Portaceli, d'on havia sigut prior dues vegades, així com d'Aracristi. Dins primers monjos que l'acompanyaven estava Francesc Pallàs, profés de Valldecrist, i autor insigne d'obres d'espiritualitat i en la vocació del qual influí l'ardiaca i futur bisbe d'Oriola En Joan Garcia Artés, decidit protector de la nova cartoixa.
En un primer moment s'instal·laren a l'ermita de Sant Cristòfol, propera a Oriola. Quan els mercedaris desocuparen el convent de Sant Genís, la nova comunitat s'hi instal·là, per a la qual cosa el seu primer procurador, Bartomeu Santolín, negocià les capitulacions amb els jurats d'Oriola al consistori del qual pertanyia el convent.
El nou monestir estava pròxim al mar i allunyat de la ciutat, els cartoixans feren les reformes adients al convent per adequar-lo a l'estil de vida cartoixà. Però als pocs anys, a causa de problemes endèmics i altres tan greus com la pesta de 1648, que assolà la zona, causant estralls entre els religiosos, el bisbe oriolà En Lluís Crespí de Borja, protector tanmateix de la cartoixa, instà a la comunitat a traslladar-se a una granja junt a la Torre Masquefa, a l'horta d'Oriola, fet que succeí el 1654.
La nova ubicació resultà malsana i poc apta per als cartoixans (fou "sepultura de religiosos"), cosa que obligà a tornar a Sant Genís el 1656, lloc més apropiat per a la vida contemplativa per les dimensions i espai de la seua planura amena, fèrtil i abundant en aigua. Però la pirateria endèmica del Mediterrani obligà el 1662 a traslladar una vegada més la cartoixa a la torre de Masquefa. Aquest fet desagradà añ Capítol General, el qual ordenà als monjos a tornar a Sant Genís i no abandonar-lo sense la seua aprovació.
Finalment, després de quaranta anys amb una vida precària i de calamitats, l'any 1681 la breu i dissortada cartoixa de Via Coeli i Sant Josep se suprimí per manca de recursos.
Després de l'abandó de la vida cartoixana i d'explotació ramadera de la zona durant dos segles, el recinte de Sant Genís encara conserva el nom de "El Convento", subsistint precàriament en estat de degradació.

## Referències

* ↑ «Cartoixa de Viaceli». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* VV.AA., Les cartoixes valencianes, guia editada pels ajuntaments d'Altura, Serra i d'El Puig, 2003.
# Epiplatys spilargyreius

Epiplatys spilargyreius és una espècie de peix de la família dels aploquèilids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Senegal, Guinea Bissau, Guinea, Mali, Burkina Faso, Costa d'Ivori, Ghana, Benín, Nigèria, el Txad, Camerun, República Centreafricana, República Democràtica del Congo i Sudan.

## Referències

* ↑ AQUATAB.NET
* 1 2 «Epiplatys spilargyreius» (en anglès). Fishbase.

## Bibliografia

* Duméril, A. H. A. 1861. Poissons de la côte occidentale d'Afrique. Arch. Mus. Natl. Hist. Nat. (Paris) v. 10 [for 1858]: 241-268, Pls. 20-23.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Chauria

Chauria fou un petit estat tributari protegit del tipus zamindari al districte de Balaghat, províncies Centrals, Índia Britànica. La superfície era de 65 km² i la població (1881) de 526 habitants. La concessió al sobirà es va fer amb la condició de vigilar els propers passos de muntanya.

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# Illes Eagle

Les illes Eagle (en anglès: Eagle Islands; lit. "illes de l'àliga") és un grup de dues illes de l'arxipèlag de les Txagos. Estan situades a la vora central-occidental del Gran banc de Txagos, que és l'estructura d'atol de corall més gran del món.

## Geografia

Amb una superfície de 2,45 km², l'Île Aigle és l'illa sola més gran del Gran Banc de Txagos, i després de Diego Garcia, la segon més gran de l'Arxipèlag de les Txagos.
* Illa d'Eagle (en francès: Île Aigle; lit. "illa de l'àliga")
* Illa de Sea Cow (en francès: Île Vache Marine; lit. "illa de la vaca marina")

## Història

Hi va haver una plantació de cocos a l'Île Aigle, així com un petit assentament de treballadors de la plantació Îlois. Però en el moment de l'enquesta del comandant Robert Moresby sobre les Txagos, el 1838, aquesta illa només es poblava ocasionalment. No gaire temps després de l'assentament de plantadors francesos al grup de les Txagos a les darreries del segle xviii, la tendència era concentrar els treballadors en només unes illes determinades des de les quals s'executaven les plantacions, com a l'Île Boddam a l'atol Salomon.
El 1975, durant l'Expedició de Serveis Conjunts a l'illa de Danger (JSDI), els membres de l'expedició van ser portats pel vaixell RFA Resurgent a les illes Eagle i després van anar mitjançant un quetx i un bot inflable a l'illa de Danger i a Three Brothers. L'expedició va realitzar un aixecament topogràfic dels esculls de corall, un estudi ecològic dels coralls i un estudi sobre el metabolisme de l'escull. També es va realitzar una recol·lecció de referència de mostres de la flora i fauna de l'àrea.
Des del 1998, les illes són part de la Reserva Natural Estricta de l'Arxipèlag de Txagos i està prohibit desembarcar a les illes o ancorar un vaixell als voltats. Les illes tenen grans poblacions d'aus marines que hi nien. De fet, aquesta zona és considerada molt important per a la reproducció i alimentació de les aus marines dels voltants de l'atol.

## Referències

* ↑ Baldwin, EA (ed.) (1975), A report on the Joint Services Expedition to Danger Island in the central Indian Ocean, December 1974 to April 1975 Ministry of Defence Publication, Londres (anglès)
* ↑ Chagos Islands coral collections (anglès)
* ↑ 6: British Indian Ocean Territory (anglès)

## Enllaços externs

* Mapa de les illes Eagle a Google Maps, des d'on a través de Google Street View es pot accedir a l'illa de Sea Cow
* Joint Services Expedition To Danger Island - (1975) postal commemorativa (anglès)
* Documents i llibres de recerca a les illes Txagos (anglès)
# Comunitat de municipis del País de Landivisiau

La Comunitat de Municipis del País de Landivisiau (en bretó Kumuniezh kumunioù Bro Landivizio) és una estructura intercomunal francesa, situada al departament del Finisterre a la regió Bretanya, al País de Morlaix. Té una extensió de 404,18 kilòmetres quadrats i una població de 31.820 habitants (2006).

## Composició

Agrupa 19 comunes :
* Bodilis
* Commana
* Guiclan
* Guimiliau
* Lampaul-Guimiliau
* Landivisiau
* Loc-Eguiner
* Locmélar
* Plougar
* Plougourvest
* Plounéventer
* Plouvorn
* Plouzévédé
* Saint-Derrien
* Saint-Sauveur
* Saint-Servais
* Saint-Vougay
* Sizun
* Trézilidé

## Vegeu també

* Intercomunalitats del Finisterre

## Enllaços externs

* Comunitat de Municipis del País de Landivisiau
# George Perry

    Aquest autor és citat en taxonomia animal amb el nom « Perry».
George Perry (afores de Londres, segles XVIII- XIX) és un arquitecte i un diletant biòleg i conquiliòleg britànic conegut per la seva obra Conchology, un tractat taxonòmic sobre mol·luscs. No se sap gairebé res de la seva vida, ni la seva data de naixement o de mort són conegudes amb certesa.
Del 1851 al 1859 es troba un «George Perry, Esq.» a la lista dels membres de la Palaeontographical Society, creada el 1848, però no és segur que és el Perry de la Conchology. La seva obra principal té 61 estampes, gravades i colorades a mà per John Clarke i va ser ignorada o menyspreada per la vanitat d'autors posteriors, que no van voler reconèixer el seu valor amb arguments no sempre fàctics, per poder donar els seus propis noms binomials. La seva marginalització en el món dels naturalistes de l'inici del segle xix també rau en el fet que va proposar esmenes al nombre de gèneres proposats per Linnaeus, el que era mal vist per l'ortodox John Edward Smith, president de l'aleshores omnipotent Linnean Society of London, que no va acceptar cap esmena a l'obra del «mestre de la taxonomia». Com era de costum va s'inspirar i copiar autors anteriors, entre d'altres Friedrich Wilhelm Martini (1729-1778), Johann Hieronymus Chemnitz (1730-1800) et Franz Michael Regenfuss (1713-1780), però la majoria de les seves il·lustracions són millores del que se solia publicar en aquesta època, i encara avui són estimades per col·leccionistes.

## Uns taxons que va descriure
   ## Gènere
   ## Espècies

* Pomacea maculata
* Grus rubiconda
* Pomacea linearis
* Scalaria Greenlandica
* Cerithium reticulatum
* Haustrum dentex

## Obres

* Arcana, or the museum of natural history, publicació mensual gener 1810 al setembre 1811.
* Edició facsímil del 2009: Richard E. Petit (editor). Perry's Arcana: A Facsimile Edition, with a Collation and Explanatory Essay by Richard E. Petit. Philadelphia: Temple University Press, 2009 (1810-1811), p. 576. ISBN 9781439901960.
* Perry, George; Clarke, John (il·lustracions i coloració). Conchology, or the natural history of shells: containing a new arrangement of the genera and species, illustrated by coloured engravings executed from the natural specimens, and including the latest discoveries (en anglès). Londres: William Miller, 1811.

## Referències

* 1 2 Arcana, 2009, p. 3.
* 1 2 Petit, Richard E «George Perry’s molluscan taxa and notes on the editions of his Conchology of 1811». Zootaxa, vol.377, 2003, pàg. 1-72. ISSN: 1175-5334.
# Deierri

Deierri (cooficialment en castellà Valle de Yerri) és un municipi de Navarra, a la comarca d'Estella Oriental, dins la merindad d'Estella. Limita al nord amb Lezaun, Gesalatz i Abartzuza, a l'oest amb Zirauki, a l'est amb Allín i al sud amb Lizarra i Villatuerta.

## Concejos

* Alloz/Allotz.
* Arandigoyen/Arandigoien.
* Arizala/Aritzala.
* Arizaleta/Aritzaleta.
* Azcona/Aizkoa.
* Bearin.
* Eraul.
* Grocin/Gorozin.
* Ibiricu de Yerri/Ibiriku Deierri.
* Iruñela.
* Lácar/Lakar.
* Lorca/Lorka.
* Murillo de Yerri/Murelu Deierri.
* Murugarren.
* Riezu/Errezu.
* Ugar.
* Villanueva de Yerri/Hiriberri Deierri.
* Zábal/Zabal.
* Zurucuáin/Zurukuain.

## Etimologia

Deierri significa Terra de Deio en euskera. Durant l'edat mitjana i abans que fos fundada la vila d'Estella en el segle xi, aquest era el nom comú de l'actual comarca de Terra Estella, ja que el centre neuràlgic no es trobava encara en la seva actual capital, sinó en la fortalesa de Monjardín (el nom antic de la qual era precisament Deio). Amb el pas del temps el nom Deierri va deixar d'aplicar-se a tota la comarca i es va anar limitant a la part nororiental de la mateixa (valls de Gesalatz i Deierri), fins que finalment es va referir únicament a la vall que ha conservat el nom fins a l'actualitat. Es creu que el nom va tenir origen en un error de traducció del topònim originari al castellà. Un anònim escribà va dividir la paraula en dues (de Yerri), pensant que la primera part del nom era una preposició, denominant-lo vall de Yerri

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 |
| 1 528 | 1 486 | 1 229 | 1 436 | 1 403 | 1 549 | 1 562 | 1 516 | 1 557 | 1 561 | 1 560 |
| Fonts: Deierri i Institut d'Estadística de Navarra |||||||||||
# Carrer del Vern (Arbúcies)

El Carrer del Vern és una via pública d'Arbúcies (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un carrer allargat i estret, format per dues fileres de cases, una a cada banda, comunica el barri del Castell amb el barri de la Plaça. El carrer parteix de sota les voltes de la plaça, amb arc de mig punt. El paviment és enllosat amb una filera al mig de pedra irregular, recordant tal com havia sigut en una altra època.
La majoria de les cases que formen el carrer, són de planta baixa i dos pisos, amb obertures rectangulars emmarcades amb llindes i brancals de pedra monolítica.
D'entre els seus edificis destaca el casal de l'actual rectoria, antiga casa Gran del Regàs.

## Història

La plaça és el nucli primitiu de la població, i el lloc d'hàbitat concentrat més antic de la vila on s'hi trobaven els poders oligàrquics i religiosos. Els preveres encarregats de la parròquia van anar fent diversos establiments de les seves terres alodials, sobretot a partir del segle xiv, període en el qual el nucli de la “cellera d'Arbúcies” tenia trenta cases i ja s'anomenava la plaça, l'església, el cementiri, la rectoria i el carrer del vern.
Però va ser a partir del segle xvii que s'anà formant la xarxa de carrers on s'establiren menestrals i pagesos. És l'època en què es va formar el carrer del Vern.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Carrer del Vern». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2017].
# Dathopa Tissa II

Dathopa Tissa II (Hattha Dhata) fou rei d'Anuradhapura (Sri Lanka) del 664 al 673.
Després de la pujada al tron de Dappula I el 661 va arribar una breu època de tranquil·litat però aviat els indis (generalment tàmils) van començar a conspirar i van fer aliança amb Hattha Dhata un nebot de Dathopa Tissa I, que estava refugiat a l'Índia des que el seu oncle fou mort en batalla. El tàmils es van revoltar a la capital moment que, com s'havia convingut, va aprofitar el pretendent per presentar-se amb mercenaris indis i ocupar sense oposició la ciutat. Mana va fugir a l'est del país i Dappula va retornar a Ruhunu. Hattha Dhata es va proclamar rei agafant el nom Dathopa Tissa II.
Després de tres anys Mana va aconseguir aixecar un exèrcit a l'est del país que esperava que guanyaria a les forces de Dathopa Tissa II; va rebre reforços del seu pare i va prendre posicions a Tipucullasa, on fou atacat per Dathopa Tissa II, i després d'una batalla ferotge la victòria es va inclinat a favor de Dathopa Tissa II i els tàmils. Mana va morir en la lluita. Dappula no va tardar en morir afectat per la mort del seu fill.
Dathopa Tissa II va poder restar en possessió pacífica del tron. Però al cap d'un temps es va aixecar Manawamma fill de Kassapa II, que s'havia casat amb Sangha, filla del ric i poderós raja de Malaya Rata; Manawamma disposava d'un exèrcit reclutat a l'Índia i el suport d'un rei indi anomenat Narasingha. Va atacar Anuradhapura i el rei Dathopa Tissa II va haver de retirar-se davant de les forces superiors que l'atacaven. Però aviat Manawamma es va veure abandonat per una part dels seus soldats i va haver d'abandonar la persecució de Dathopa Tissa i retirar-se a través de la mar cap a l'Índia on va viure 27 anys a la cort del seu amic Narasingha.
Durant la resta del seu regnat (que en total va durar 9 anys) el rei es va dedicar a acontentar als monjos dotant als seus temples, construint escoles per a ells, observant tots els dies sagrats, i escoltant els discursos per part de sacerdots erudits; i d'altra banda a trobar, d'altra banda, donant-lis càrrec d'acord amb les seves habilitats, sobretot els que li havien servit fidelment.
Sembla que fou impopular amb els Theriyanin (monjos pertanyents a la Maha Vihara) a causa d'haver construït un temple per a la fraternitat Dhammaruchi (monjos de la fraternitat Abhayagiriyanin) en terres reclamades per la primera. Els sacerdots de la primera fraternitat van posar al revés els seus bols quan passaven pel palau reial, el que indicava que no estaven disposats a acceptar l'hospitalitat del rei.
A la seva mort el va succeir el seu germà petit Aggabodhi IV.

## Referències

* Outlines of Ceylon history, per Donald Obeyesekere, "Times of Ceylon", Colombo, 1911.
# Châteauneuf-du-Faou

Châteauneuf-du-Faou (en bretó Kastell-Nevez-ar-Faou) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Finisterre. L'any 2006 tenia 3.595 habitants. Limita amb els municipis de Plonévez-du-Faou al nord-oest, Landeleau al nord, amb Lennon a l'oest, Spézet a l'est, Saint-Thois al sud-oest i Saint-Goazec al sud.
El 6 de novembre de 2006 el consell municipal va aprovar la carta Ya d'ar brezhoneg. A l'inici del curs 2007 el 7,7% dels alumnes del municipi eren matriculats a la primària bilingüe.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 3.436 | 3.723 | 3.754 | 3.972 | 3.777 | 3.595 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Christian Ménard | UMP, |

## Referències

* ↑ (francès) Ofis ar Brezhoneg: Enseignement bilingue
# Illa Akutan

L'illa Akutan (Akutanax en aleutià) és una illa del grup de les Illes Fox, a l'est de les Illes Aleutianes a l'estat d'Alaska. L'illa fa uns 30 km de llargada i té una superfície 334,13 km² i una població de 713 persones, segons el cens del 2000, totes elles concentrades a la vida d'Akutan, prop de la costa est.
L'illa acull el volcà Mont Akutan de 1.303 m i que el 1992 va tenir la seva darrera gran erupció. El nom Akutan és d'origen aleutià i fou recollit per Piot Krenitzin i Mikhail Levashev el 1768 i escrit Acootan per James Cook el 1785.

## Zero d'Akutan

El juny de 1942 un caça japonès Mitsubishi A6M Zero tipus 0 model 21 va realitzar un aterratge d'emergència en aquesta illa. L'avió, sense grans desperfectes, va ser recollit per l'exèrcit estatunidenc el juliol de 1942 i va esdevenir el primer Zero amb capacitat de volar que van capturar durant la guerra. Aquest zero va rebre el nom de Zero d'Akutan. Després de la seva captura fou reparat i posteriorment utilitzat per pilots de proves estatunidencs. Com a resultat de la informació obtinguda durant les proves es van poder desenvolupar tàctiques per vèncer aquests avions, els principals de la Marina Imperial Japonesa durant la guerra.

## Galeria d'imatges

* Penyasegats de l'illa Akutan
* Vista de l'illa Akutan
* Mont Akutan

## Referències

* ↑ Bergsland, K. (1994). Aleut Dictionary. Fairbanks: Alaska Native Language Center
* ↑ «War Prize: The Capture Of The First Japanese Zero Fighter In 1941» (en anglès). [Consulta: 4 desembre 2009].
* Akutan Island: Blocks 1052 and 1053, Census Tract 1, Aleutians East Borough, Alaska Arxivat 2020-02-11 at Archive.is United States Census Bureau
# Coll de Bas

El Coll de Bas és una obra de la Vall d'en Bas (Garrotxa) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici civil de petites dimensions amb teulada a dos vessants i orientat a nord. Aquesta masia està adequada a la topografia del terreny i una pujada ha estat feta amb la mateixa pedra de la zona. Hi ha diferents cossos i petites quadres, ja que la masia és ramadera. L'edifici està sostingut per contraforts. Davant la casa i completant l'explotació hi ha cabanes i un petit paller.

## Referències

* 1 2 3 «Coll de Bas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 novembre 2016].
# Glorieta d'Alcoi

La Glorieta és el parc públic urbà més antic d'Alcoi, (l'Alcoià), País Valencià. Està situat a la plaça de Ramón y Cajal, al nucli històric d'Alcoi, amb un reixat de ferro que mostra el motiu modernista art nouveau de la falca.

## Història

La Glorieta va ser construïda l'any 1836 sobre uns terrenys pertanyents a l'hort del convent de Sant Francesc, fundat en 1569 i afectat per la desamortització de Mendizábal en 1835.
La Glorieta ha experimentat diverses reformes. La més característica i important de totes és la realitzada en 1899 per l'arquitecte alcoià Vicent Pascual Pastor, que va crear un gran passeig de circumval·lació sobre un espai el·líptic dividit en tres grans avingudes, que al seu torn estan subdividides amb parterres a l'anglesa.
En la reforma de l'any 1899, l'enllumenat de la Glorieta va ser dissenyat per l'enginyer alcoià José Cort Merita.

## Referències

* 1 2 3 4 Colomer Sendra, Vicente. Colegio Oficial de Arquitectos de la Comunidad Valenciana. Registro de Arquitectura del Siglo XX en la Comunidad Valenciana (en castellano/valenciano), 2002, p. 719. ISBN 84-87233-38-4.
# Deifontes

* Per a altres significats, vegeu «Deifontes (mitologia)».
Deifontes és un municipi situat en la part septentrional de la Vega de Granada (província de Granada), a uns 25 km de la capital provincial.
Aquesta localitat limita amb els municipis de Albolote, Iznalloz, Cogollos Vega, Nívar, Güevéjar i Calicasas Per ell passen els rius Blanc i Cubillas.
# Cas Ivex

El cas Ivex és un cas de possible malversació de fons públics amb el pagament al cantant Julio Iglesias entre el 1997 i 1999. L'Institut Valencià d'Exportacions, dirigit aleshores per José María Tabares, va pagar al cantant per uns concerts trobant-se l'Audiència Provincial de València que la quantitat que declararen el cantant i l'institut cadascú amb uns contractes no corresponia mútuament.

## Referències

* ↑ Marco, Lucas «La corrupción y el despilfarro de los gobiernos del PP en la Comunitat Valenciana costaron 15.000 millones». eldiario.es, 21-04-2019 [Consulta: 23 abril 2019].
* ↑ Garrido, Lydia «La Audiencia resuelve que el 'caso Ivex' no ha prescrito». El País, 02-02-2007 [Consulta: 23 abril 2019].
* ↑ Laguna, Regina «La Policia localitza Tabares, la pedra angular del cas Ivex que pot tornar a posar Zaplana contra les cordes». La Veu, 06-03-2019 [Consulta: 23 abril 2019].
# Darbesac

El castell de Darbesac o Trapessac (en turc: Darbı Sak Kalesi) és una fortalesa medieval situada a 4 km al nord de la ciutat de Kırıkhan en la província de Hatay, a Turquia. Trapessac fou construïda al segle xii pels cavallers del Temple i, juntament amb la fortalesa de Baghras, servien per vigilar el pas per les Portes de Cilícia, la principal via d'accés entre Armènia Menor i Síria.

## Història

El castell caigué en mans de Saladí 1188 després d'un setge de dues setmanes. Situada en un lloc clau de les Muntanyes de Nur, tant les forces del Principat d'Antioquia com les del Regne d'Armènia Menor es proposaren conquerir-lo El rei Lleó II provà de fer-ho el 1205, però fou rebutjat pels musulmans. Els templers també efectuaren un atac el 1237, però patiren una emboscada durant el viatge en què tingueren moltes baixes i hagueren d'abandonar els plans.
El 1261, Hethum I reeixí en ocupar el castell de Darbesac, que els mongols havien capturant durant la seva invasió siriana. Tanmateix, els armenis no mantingueren la possessió durant gaire temps. Quan els armenis foren derrotats en la rodalia, en l'anomenada batalla de Mari el 1266, Hethum es veié obligat a rendir la fortalesa als mamelucs per pagar el rescat del seu fill Lleó. Passà a mans de Bàybars el 1268.
El 1280, el castell estigué ocupat temporalment pel cap mongol Abaqa, quan anava a atacar Alep, però després l'abandonà igual com abandonà totes pretensions sobre Síria.

## Referències

* ↑ Edwards, 1987, p. 253.

## Bibliografia

* The Fortifications of Armenian Cilicia. Washington, D.C.: Dumbarton Oaks Research Library and Collection, 1987.
* Molin, Kristian. Unknown Crusader Castles. Bloomsbury Publishing, 2001.