OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Anisotremus taeniatus

Anisotremus taeniatus és una espècie de peix pertanyent a la família dels hemúlids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 31 cm de llargària màxima (normalment, en fa 20).
* Cos comprimit.
* Boca petita amb llavis gruixuts i molsuts.
* El dors és de color groc daurat.
* Té als flancs sis franges brillants longitudinals blaves vorejades de blau fosc.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima tropical (24°N-3°S).

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental: des de Mèxic fins a l'extrem septentrional del Perú.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gill, T. N., 1861. Catalogue of the fishes of the eastern coast of North America, from Greenland to Georgia. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 13 (Suppl.): 1-63.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Gill, T. N., 1861. On the genus Anisotremus Gill. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 13: 105-108.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Jiménez Prado, P. i P. Béarez, 2004. Peces Marinos del Ecuador continental. Vol. 2: Guía de Especies. SIMBIOE/NAZCA/IFEA.
* ↑ McKay, R.J. i M. Schneider, 1995. Haemulidae. Burros, corocoros, chulas, gallinazos, roncos. P. 1136-1173. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.). Guia FAO para Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma.
* ↑ Béarez, P., 1996. Lista de los peces marinos del Ecuador continental. Rev. Biol. Trop. 44(2):731-741.
* ↑ CENAIM, 1992. A field guide to the edible fishes and shellfishes in coastal waters of Ecuador. Centro Nacional de Acuicultura e Investigaciones Marinas (CENAIM), l'Equador. 95 p.
* ↑ Dominici-Arosemena, A. i M. Wolff, 2006. Reef fish community structure in the Tropical Eastern Pacific (Panamá): living on a relatively stable rocky reef environment. Helgol. Mar. Res. 60:287-305.
* ↑ Escobar-Fernández, R. i M. Siri, 1997. Nombres vernáculos y científicos de los peces del Pacífico mexicano. Universidad Autónoma de Baja California, Sociedad Ictiológica Mexicana, A.C. Mexico.
* ↑ Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units.
* ↑ Sánchez, A.C., 1997. Listado taxonómico de las especies marinas identificadas en los océanos Pacífico y Atlántico (Caribe) de Nicaragua. Ministerio de Economía y Desarrollo. MEDE PESCA. Managua. 28 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Beznunik

Beznunik o Beznunakan va ser un districte de la província històrica armènia de Tauruberan, al nord del llac Van, limitat a l'est pel llac Van; al sud pel Datvan, el Taron i el llac; a l'oest, pel Taron; i al nord pel Kori, l'Hark i l'Apahunik.
El marzban persa Frahat (Hrahat) d'Armènia va guanyar una batalla contra l'Imperi Romà d'Orient prop de Txalkadjur, al Beznunik, l'any 590. Possessió dels Reixtuní, cap a la meitat del segle viii va passar als Bagratuní. La ciutat de Khilat va caure en mans dels musulmans per la mateixa època.

## Referències

* ↑ Drewsen, Robert H. Armenia: A historical Atlas.. Chicago: University of Chicago Press, 2001, p. 208. ISBN 9780226332284.
# Berenguer II d'Entença

Berenguer II d'Entença (Ribagorça, s XII) fou senyor de la baronia d'Entença. Fill de Gombau I d'Entença, va tenir dos fills que originaren les dues grans línies del llinatge:
* Berenguer III d'Entença, senyor de Saragossa
* Bernat d'Entença, senyor d'Alcolea de Cinca

## Referències

* ↑ «Gran Enciclopèdia Catalana: Entença».
# Apoblepta

Apoblepta és un gènere monotípic d'arnes de la família Crambidae. Va ser descrit per Alfred Jefferis Turner el 1911. Conté només una espècie, Apoblepta epicharis, que es troba a Austràlia, on ha estat registrada a Queensland.

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». Global Information System on Pyraloidea. [Consulta: 7 gener 2019].
* ↑ Savela, Markku. «Apoblepta Turner, 1911». Lepidoptera and Some Other Life Forms.
* ↑ «CSIRO Ecosystem Sciences - Australian Moths Online». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 7 gener 2019].
* ↑ Lepidoptera Larvae of Australia
# Agirt

Agirt (plural llatí agyrtae, en grec antic ἀγύρται)) és el nom d'un antic sacerdot a Grècia, i també d'un tipus de rodamón i xarlatà.
Els agirts eren uns captaires errants i recol·lectors d'almoines que viatjaven per l'antiga Grècia, no tots amb caràcter religiós. Alguns demanaven diners i menjar pels seus déus, que portaven en imatge o estàtua. Altres es dedicaven a dir la bonaventura a través d'unes sorts que portaven en una capsa, i que agitaven abans de treure una resposta que de vegades era extreta per un nen. Les respostes estaven escrites en una petita placa de metall, amb frases de significat ambigu de les que se'n podia treure qualsevol explicació, segons Horaci. Altres portaven unes tauletes de fusta anomenades ἀγυρτικοὶ πίνακες ("argirtikoí pínakes" tauletes d'escriptura dels agirts) on hi havia versos escrits amb els que donaven oracles i feien endevinació. Uns altres eren pròpiament sacerdots mendicants, i portaven a coll o sobre bèsties de càrrega imatges de les seves divinitats i recollien almoines en nom seu. Segons l'enciclopèdia Suides estaven relacionats amb el culte a Isis, i Heròdot diu que també feien peticions en honor d'unes divinitats venerades a Delos, Opis i Arge, i especialment Cíbele, considerada la Mare dels déus. Oferien causar greus danys als enemics personals als que demanaven aquestes coses i en pagaven uns diners i el perdó dels déus d'ells i dels seus pares per les malifetes, a canvi d'unes quantitats determinades. La institució va arribar per algun temps a Itàlia en època incerta, segurament quan es va estendre el culte a Cíbele. Segons Ciceró no podien estar gaires dies en un mateix lloc i l'ofici no el podien exercir els ciutadans romans.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Agyrtae». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 4-XII-2020].
# Aquí tothom roba

Aquí tothom roba (títol original: La Soif de l'or) és una pel·lícula francesa dirigida per Gérard Oury, estrenada l'any 1993. Ha estat doblada al català.

## Argument

Urbain Donnadieu, Director General d'una empresa de cases prefabricades, ha estat criat per la seva àvia, Zezette, en el culte als beneficis. Avar de primera classe, roba 60.000 francs per dia a la seva empresa, i els ha anat transformant en lingots. Voldria passar-los a Suïssa. Decideix doncs amagar els lingots a les rajoles d'una de les cases que ha de lliurar, una idea que lamentarà. Tot aniria millor si la seva esposa, Fleurette, agent del fisc i el seu amant, Jacques, xofer i millor amic d'Urbain, no coneguessin també el seu pla.

## Repartiment

* Christian Teclat: Urbain Donnadieu
* Tsilla Chelton: Memé Zezette, àvia d'Urbà
* Catherine Jacob: Fleurette, l'esposa d'Urbà i agent del fisc
* Philippe Khorsand: Jacques, amic i empleat d'Urbain i amant de Fleurette
* Bernard Haller: El fals comte suís Muller
* Marina Delterme: Laurence Auger
* Pascal Greggory: Jean-Louis Auger
* Patrick El Luherne: L'abat Furteaux
* Michel Such: El Comissionat
* Jean-Pierre Clami: El Banquer
* Jacky Nercessian: El representant
* Albert Dray: Flotard
* Christophe Guybet: El recepcionista de l'hotel

## Referències

* ↑ «La Soif de l'or (1993)». JP Box Office.
* ↑ «Aquí tothom roba». esadir.cat.
* ↑ «La Soif de l'or». Allociné.
# Baruch Ashlag

Baruch Ashlag (Varsòvia, 22 de gener de 1907 - Bené-Berac, 13 de setembre de 1991) fou un cabalista que continuà el desenvolupament de l'ensenyament de la Càbala que li ensenyà el seu pare, el rabí i cabalista Yehuda Ashlag, amb qui va emigrar a Israel amb quinze anys. Baruch Ashlag va passar tota la seva vida seguint les petjades del seu pare, i fent progressos en l'estudi de la Càbala.
Baruch Ashlag tenia un coneixement fenomenal de la Torà i del Talmud. A Israel, el Rabash fou ordenat com rabí per Abraham Isaac HaCohen Kook, Gran Rabí d'Israel, i per Chaim Sonnenfeld, el Gran Rabí de Jerusalem, i un líder espiritual i polític de la comunitat jueva ortodoxa d'Israel. El Rabash tenia només disset anys quan fou ordenat rabí, i es dedicà a treballs senzills. Quan el seu pare va morir, el va succeir, i va continuar amb la seva feina.

## Referències

* ↑ Feiga. Ashlag, A Prayer of a Kabbalist, p. 5
* ↑ Hamodia News Paper, a report on Ashlag's demise, September 15, 1991
* ↑ F. Ashlag, A Prayer of a Kabbalist, p. 6; Rabbi Abraham M. Gotlieb, Ha Sulam, pp. 233-234
* ↑ F. Ashlag, A Prayer of a Kabbalist, p. 7; Rabbi Abraham M. Gotlieb, Ha Sulam, pp. 233-237
* ↑ F. Ashlag, A Prayer of a Kabbalist, p. 7; Rabbi Abraham M. Gotlieb, Ha Sulam, pp. 239-241
# Aquília Severa

Júlia Aquília Severa (en llatí Julia Aquilia Severa) va ser la segona (220-221) i quarta (221-222) muller de l'emperador romà Elagàbal. Formava part de la gens Aquíl·lia, una família romana d'origen patrici i plebeu.
Severa era una verge vestal, i com a tal, les seves noces amb Elagàbal el 220 van ser la causa de molt d'enrenou. Tradicionalment, el càstig per trencar el vot de celibat de trenta anys que les vestals feien, era la mort. S'ha dit que Elagàbal va prendre Severa per muller per raons religioses, ja que ell era un seguidor del culte oriental del déu sol El-Gabal (de fet, n'era el seu sacerdot suprem), i en casar-se amb ella tenia un segon significat d'unió del seu déu amb la deessa romana Vesta.
Malgrat tot, ambdós casaments van ser considerats il·lícits poc després, probablement per mediació de Júlia Mesa, l'àvia d'Elagàbal, i qui l'havia posat al tron imperial. L'emperador tot seguit es va casar amb Ànnia Faustina, una elecció que es va considerar més encertada. Elagàbal, però, no va trigar gaire temps a divorciar-se de la seva nova esposa i va tornar a viure amb Severa, sota el pretext que el divorci havia estat invàlid. Es creu que Severa va estar-se amb Elagàbal fins que ell va ser assassinat l'any 222. No es creu que la parella hagués tingut cap fill.
L'opinió de Severa sobre aquest afer no es coneix prou bé. Algunes fonts diuen que va ser forçada a prendre Elagàbal per marit contra la seva voluntat, mentre que d'altres van encara més lluny i diuen que la va violar. Tot i això, se sap que moltes de les històries que envolten Elagàbal van ser exagerades pels seus enemics i per la història posterior, de manera que no hi ha cap certesa que res d'això passés. No és clar si Elagàbal sentia alguna cosa per Severa, o si el matrimoni era més aviat simbòlic, ja que sembla que Elagàbal era o homosexual o bisexual, i l'historiador Cassi Dió narra que va tenir una relació més estable amb el seu esclau Hièrocles que amb qualsevol de les seves esposes.

## Referències

* ↑ Smith, William (editor). Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 253.
# Agustí Cervera i Marquès

Agustí Cervera i Marquès (Castelló d'Empúries, l'Alt Empordà, 15 de gener de 1870 - Barcelona, 16 de desembre de 1947) fou músic i compositor de sardanes. Va ser un dels membres de la nissaga Cervera i el tercer fill de Josep Cervera i Rocalba. Casat amb Neus López i Fernández va tenir dues filles: Fuensanta i Mercedes. Va residir molts anys a Figueres per passar els últims anys de la seva vida a Barcelona, a casa seva filla gran, fins a la seva mort.
Com els seus germans Jaume i Felip, estudia música a l'escola del seu pare encara que també se'l pot considerar autodidacte. Tenia un gran domini dels instruments de cobla, però no tant com el seu germà Felip. A la cobla interpretava normalment el primer tible i a l'orquestra el violí, tocant també acceptablement el flabiol i el piano.
Actuà a la cobla de Peralada i a la cobla Antiga Pep de Figueres, de la qual fou director uns deu anys. Fou qui enlairà el nivell de la cobla fent durant la seva estada els primers viatges a París. L'any 1910 deixa la cobla per dedicar-se a l'ensenyança de la música i el violí, com per exemple en el col·legi de la Immaculada de Figueres. Uns anys més tard ingressa la cobla Art Gironí i també dirigí el cor de la Societat Coral Erato.

## Algunes obres

* Dàlia, sardana.
* La guerra de Cuba, sardana,
* La muntanyesa, sardana,
* Records de Puigcerdà, sardana,
* Una queixa d'amor, sardana,
* Flors boscanes, sardana,
* Les aventures de Ketti, sardana,
* Merceneta, (sardana dedicada a una de les filles),
* Cants d'amor, sardana,
* Pregant la Verge, sardana,
* Records de la platja de Garbet, sardana,
* Recordant la nostra infantesa, sardana,
* La muntanya del Canigó, sardana (Roses, 1885).
Una Masurca a tres veus (Peralada, 1884) i les fantasies Adiós a mi patria i Fuensanta (dedicada a una de les filles).

## Referències

* 1 2 https://ca.josepcervera.net/agusti-cervera-marques
* ↑ https://musicsperlacobla.cat/compositor.php?autor_id=712

## Enllaços externs

* http://www.ddgi.cat/quiosc/recursos/publicacio/exemplarDigital/diccionari-biografic-de-l-alt-emporda.pdf. pàgs. 209/10.
* Llista de sardanes a Sardanista.cat
# António Cardoso e Cunha

António Cardoso e Cunha (Leiria, 28 de gener de 1933 - 24 de gener de 2021) fou un polític portuguès, que fou Comissari Europeu entre 1986 i 1992.

## Biografia

Va néixer el 1934 a la ciutat de Leiria, població situada al districte de Leiria. Durant la celebració de la Expo '98 a Lisboa fou nomenat Comissari d'aquest esdeveniment.

## Activitat política

Membre del Partit Socialdemòcrata, fou nomenat Ministre d'Agricultura i Pesca el 3 de gener de 1980 pel primer ministre de Portugal Francisco Sá Carneiro, càrrec que desenvolupà fins al 4 de setembre de 1981, també en govern de Francisco Pinto Balsemão.
Amb l'entrada de Portugal a la Unió Europea l'any 1986 fou nomenat membre de la Comissió Delors I, ocupant la cartera d'Assumptes Pesquers, cartera compartida amb Frans Andriessen. En la formació de la Comissió Delors II fou nomenat Comissari Europeu d'Energia, Mitjanes Empreses i Personal i Traducció. Abandonà la política europea el 1992.

## Referències

* ↑ «A.J.B. (António) Cardoso e Cunha» (en dutch). Arxivat de l'original el 5 maig 2020. [Consulta: 5 maig 2020].
* ↑ Castanho, Ana. «Saiba quem foram os anteriores comissários europeus de Portugal» (en portuguese), 01-08-2014. Arxivat de l'original el 7 desembre 2019. [Consulta: 5 maig 2020].
# Božidar Petrović

Božidar «Boško» Petrović (Bela Palanka, 7 d'abril de 1911 – Villanueva de la Cañada, 12 de juliol de 1937) va ser un futbolista professional i as de l'aviació iugoslau a la Guerra Civil espanyola.

## Biografia

Boško Petrović va néixer a Bela Palanka, al Regne de Sèrbia, el 1911. Després d'acabar els estudis secundaris, va estudiar Dret a la Universitat de Belgrad. Mentre era estudiant, Petrović va començar el 1932 la seva carrera futbolística professional al Fudbalski Klub Vojvodina. El 1934 va jugar breument al Sportski Klub Jugoslavija abans d'incorporar-se l'OFK Beograd, el club de futbol més exitós a la Iugoslàvia de preguerra. Aquell mateix any va formar part de la selecció nacional de futbol de Iugoslàvia jugant un partit a París contra la selecció amfitriona. Va ser en aquella època que es va unir a la llavors il·legal Partit Comunista de Iugoslàvia. Després de graduar-se a la universitat, Petrović es va unir a la Força Aèria Reial Iugoslava i va ser destinat a Novi Sad per a formar-se com a pilot. Va aprofitar un viatge a París el 1936 amb el seu equip de futbol per a provar nous avions, inclòs el Hawker Fury. Juntament amb la llegenda del futbol Milutin Ivković, organitzà el boicot als Jocs Olímpics de Berlín de 1936 i coedità Mladost, el periòdic de les joventuts comunistes de Belgrad.
En esclatar la Guerra Civil espanyola, Petrović va optar per unir-se a la lluita antifeixista a favor del govern de la Segona República i es va dirigir a Espanya juntament amb el seu amic Sreten Dudić amb el malnom de «Fernández García», que era el nom que constava al passaport fals fet a una impremta clandestina a Belgrad. A la seva arribada, es va unir les Forces Aèries republicanes i ambdós pilots van rebre un entrenament de 26 dies a Albacete abans de ser enviats al front. Després, van ser assignats al Grup André Malraux, equipats amb un Breguet 19, en la defensa costanera de la Base Aèria de Manises.
Després de participar en múltiples combats, incloses la batalla de Madrid i Brunete, Petrović va ser assassinat el 12 de juliol de 1937, el mateix dia que se es va acreditar la seva cinquena victòria. Poc després de la seva mort, el seu germà Dobre va arribar a Algete i va ocupar el seu lloc a l'esquadra operant al front d'Aragó.
Un cop els comunistes van vèncer a Iugoslàvia després de la Segona Guerra Mundial, el govern va homenatjar Petrović anomenant diversos carrers amb el seu nom i dedicant-li una placa a l'Estadi Partizan el 1959.

## Referències

* ↑ Richard Mills. The Politics of Football in Yugoslavia: Sport, Nationalism and the State. Bloomsbury Publishing, 30 març 2018, p. 39. ISBN 978-1-78673-359-7.
* ↑ Đureinović, Jelena. «Partisans al camp de joc». Catarsi Magazín, 01-07-2021. [Consulta: 1r juliol 2021].
* ↑ Castells Peig, Andreu. Las brigadas internacionales de la guerra de España. Esplugues de Llobregat,: Editorial Ariel, 1974. ISBN 84-344-2470-3.
* ↑ Rakić, Milan. «Boško Petrović» (en serbian). udruzenjepvlps.org. Association of Retired Military Pilots and Paratroopers of Serbia. [Consulta: 29 setembre 2020].
# Aquïcultura ecològica

És un sistema general de gestió agrícola i producció d'aliments que combina les millors pràctiques ambientals, un elevat nivell de biodiversitat, la presentació de recursos naturals, l'aplicació de normes exigents sobre benestar animal i una producció conforme a les preferències de determinats consumidors per productes doble, aportant per una banda, productes ecològics a un mercat específic i, de l'altra béns públics que contribueixen a la protecció de l'entorn, a el benestar animal i a el desenvolupament rural.

## Enllaços externs

* Què és l'Aqüicultura Ecològica CAECV
* Producció agroalimentària ecològica (PAE). Normes de producció aqüícola Arxivat 2018-02-07 a Wayback Machine. Gencat
# Antoine Fauré

Antoine Fauré (Saint-Étienne, 24 de desembre de 1883 - Dijon, 9 de setembre de 1954) va ser un ciclista francès que fou professional en el període anterior a la Primera Guerra Mundial. De la seva carrera esportiva es coneixen ben poques coses, sols que va prendre part en quatre edicions del Tour de França.

## Palmarès
### Resultats al Tour de França

* 1907. Abandona (2a etapa)
* 1909. 37è de la classificació general
* 1912. Abandona (4a etapa)

## Enllaços externs

* Resultats al Tour de França
# Blatná na Ostrove

Blatná na Ostrove és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Trnava, a l'oest del país.

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1286.
# Bruixes de Warboys

Les Bruixes de Warboys, oficialment i en anglès Witches of Warboys és el nom d'una acusació, judici i execució per bruixeria d'Alice Samuel i la seva família entre 1589 i 1593 al poble de Warboys, Anglaterra. Fou un dels judicis a bruixes del període modern anglès, però la historiadora Barbara Rosen considera que és el que va generar més notícies de tot el segle xvi.
Les al·legacions es van fer el novembre de 1589, quan Jane Throckmorton, la filla de 10 anys de Robert Throckmorton, el Squire de Warboys, va acusar que tenia dolors i que aquests eren causats per Alice Samuel. Posteriorment, les germanes de Jane i els membres del servei de la casa van començar a patir els mateixos símptomes. Un segon cas va dir que Samuel havia entrevistat una dona en el seus somnis, i que al cap de pocs dies aquesta havia mort. Això foren proves suficients per jutjar-la i trobar tota la família culpable.

## Referències

* ↑ The Most Strange and Admirable Discouerie of the Three Witches of Warboys Arraigned, Conuicted, and Executed at the Last Assises at Huntington, for the Bewitching of the Fiue Daughters of Robert Throckmorton Esquire, and Other Persons (1593), Reprint. BiblioBazaar, 2010.
* ↑ Rosen, Barbara. Witchcraft in England 1558–1618. Amherst: University of Massachusetts, 1991.

## Bibliobrafia

* Almond, Philip C. «The Witches of Warboys: A Bibliographical Note». Notes and Queries. Oxford University Press, 52, 01-06-2005, pàg. 192–193(2).
* Almond, Philip C. The Witches of Warboys: An Extraordinary Story of Sorcery, Sadism and Satanic Possession. Londres: I.B. Tauris, 2008.
* Lea, Henry Charles; Howland, Arthur C. Materials Toward a History of Witchcraft.
* Robbins, Russell Hope. «The Encyclopedia of Witchcraft and Demonology». A: . Nova York: Bonanza Books, 1959.
* Rosen, Barbara. Witchcraft in England, 1558–1618. University of Massachusetts Press, 1969.
* Tatem, Moira. Witches of Warboys. Wholesaler Uniques from Gardners, 1993. ISBN 1-870724-33-X.
* Westwood, Jennifer; Simpson, Jacqueline. A Guide to England's Legends, from Spring-heeled Jack to the Witches of Warboys. ISBN 978-0-14-102103-4.
* Wright, Thomas. The Witches of Warboys. Kessinger Publishing, desembre 2005. ISBN 1-4253-7244-9.

## Enllaços externs

* «The Most strange and admirable discoverie of the three witches of Warboys, arraigned, conducted and executed at the last Assises at Huntingdon, for the bewitching of the five daughters of Robert Throckmorton Esquire, and divers other persons, with sundry Devellish and grievious torments: And also for the betwitching to death of Lady Crumwell, the like hath not been heard of in this age», 1593.
* «The Witches of Warboys». in Possession & The Courts 1593–1692: Salem in Context by William W. Coventry .
* Witches of Warboys account a Wayback Machine (archived 14 August 2007$^{[Datemismatch]}$).
# Adast

Adast' és un municipi occità de la Bigorra, en el departament dels Alts Pirineus, a la regió d'Occitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 146 | 174 | 200 | 205 | 203 | 227 | 252 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Bernard Marquis | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana