OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# James H. Clark

James H. Clark o Jim Clark (Texas, 23 de març de 1944) és un científic i empresari estatunidenc, ha fundat diverses empreses notables a Silicon Valley, en particular la societat Silicon Graphics, Netscape Comunicacions (amb Marc Andreessen), myCFO i Healtheon. Té també una passió per a la vela, i és el propietari de diversos velers de cursa.

## Biografia

Després d'haver obtingut el doctorat en informàtica a la universitat d' Utah, va treballar com a ajudant a la universitat de Califòrnia a Santa Cruz de 1974 a 1978, i va ser professor a la Universitat Stanford de 1979 a 1982. Les seves investigacions tracten sobre la pantalla gràfica i el tractament d'imatges digitals.
L'any 1982 funda la societat Silicon Graphics amb alguns col·legues i estudiants, i concep estacions de treball especialitzades en tractament gràfic.
Mentre treballava amb NCSA Mosaic l'any 1993, realitza el desenvolupament de Mosaic, el primer navegador per al Web. La seva retrobada amb Marc Andreessen portaria a la fundació de Netscape. Amb una inversió inicial de 5 milions de dòlars, el fort creixement d'Internet li reporta llavors més de 2 mil milions de dòlars. Llançant Netscape 1.0 el 15 de desembre de 1994, pensava crear una empresa, però va contribuït de fet a obrir l'accés al ciberespai.
L'any 1996, funda una start-up, Healtheon, i l'any 1999 llança myCFO, una societat de gestió de fortunes.
Forma part del WWF, i posseeix diversos velers, dels quals Athena, un iot de 90 m. Té dos fills, i la seva filla Kathy s'ha casat amb Chad Hurley, cofundador de YouTube.

## Obres

* Clark, Jim, i Owen Edwards, Netscape Time: The Making of the Bilion-Dolar Start-Up That Took On Microsoft, Nova York: St. Martin's Press, 1999.

## Referències

* ↑ «Page not found | SuperYacht Times». Arxivat de l'original el 2018-10-11. [Consulta: 20 gener 2020].
* ↑ «James Clark - Computer Programmer - Biography», 31-03-2019. Arxivat de l'original el 2019-03-31. [Consulta: 20 gener 2020].
* ↑ University, © Stanford; Stanford; California 94305. «James H. Clark» (en anglès), 03-05-2016. [Consulta: 20 gener 2020].
* ↑ Encyclopedia of computers and computer history. Chicago: Fitzroy Dearborn, 2001. ISBN 1-57958-235-4.
* ↑ «Netscape Communications Corp. | American company» (en anglès). [Consulta: 20 gener 2020].
* ↑ (anglès) Clark, James. (2008). Download: The True Story of the Internet "Browser Wars".
* ↑ Fogel, Jean-François.. Une presse sans Gutenberg. París: B. Grasset, 2005. ISBN 2-246-69951-7.
* ↑ «The YouTube Gurus». Arxivat de l'original el 2013-04-03. [Consulta: 20 gener 2020].
* ↑ Clark, Jim, 1944-. Netscape time : the making of the billion-dollar start-up that took on Microsoft. 1st ed. Nova York: St. Martin's Press, 1999. ISBN 0-312-19934-1.
# Eleccions al Parlament de Suècia de 2006

Les eleccions al Parlament de Suècia del 2006 es van celebrar el 17 de setembre de 2006 a Suècia. Encara que els més votats foren els socialdemòcrates, els partits de centredreta que formaven la coalició Aliança per Suècia sumaren majoria absoluta al Parlament i així Fredrik Reinfeldt fou nomenat primer ministre de Suècia.

## Resultats

Resum dels resultats electorals de 17 de setembre de 2006 al Parlament suec
| Partits | Partits | Vots | % | +/- | Escons | +/- |
| | Partit Socialdemòcrata de Suècia Socialdemokraterna | 1.942.625 | 34,99 | -4,86 | 130 | -14 |
| | Partit Moderat (Moderaterna) | 1.456.014 | 26,23 | +10,97 | 97 | +42 |
| | Partit de Centre (Centerpartiet) | 437.389 | 7,88 | +1,69 | 29 | +7 |
| | Partit Popular Liberal ( Folkpartiet liberalerna ) | 418.395 | 7,54 | -0,23 | 28 | -20 |
| | Demòcrata-Cristians Kristdemokraterna | 365.998 | 6,59 | -2,56 | 24 | -9 |
| | Partit d'Esquerra Vänsterpartiet | 324.722 | 5,85 | -2,54 | 22 | -8 |
| | Partit Verd (Miljöpartiet de Gröna) | 291.121 | 5,24 | +0,59 | 19 | +2 |
| | Demòcrates de Suècia (Sverigedemokraterna) | 162.463 | 2,93 | +1,49 | - | - |
| | Iniciativa Feminista (Feministiskt Initiativ) | 37.957 | 0,68 | | - | |
| | Partit Pirata (Piratpartiet) | 34.918 | 0,63 | | - | |
| | Total (participació 81,99%) | 5.650.416 | 100.0 | | 349 | |
| Font: Guia per les eleccions sueques de 2006 |||||||

## Referències

* ↑ «Allmänna val 17 september 2006» (en suec). Valmyndigheten. Arxivat de l'original el 2021-09-28. [Consulta: 25 juny 2017].
# Edgardo Cozarinsky

Edgardo Cozarinsky (Buenos Aires, 13 de gener de 1937 - Buenos Aires, 2 de juny de 2024) va ser un escriptor i director de cinema argentí.

## Biografia

Fill d'immigrants russos, va viure a París des del 1974. Escriptor imprevisible, d'un món literari refinat i, a la vegada, vital, irònic i demolidor. Exiliat essencial de qui la vertadera pàtria són els llibres i el cinema, Cozarinski va desenvolupar, juntament a una rigorosa i extensa producció literària, una important obra com a cineasta. Va publicarf quatre llibres d'assaig: El laberinto de la apariencia, Borges en y sobre cine, El pase del testigo i Sobre algo indefendible. Entre les seves pel·lícules destaquen: Puntos suspensivos (1973), La guerra de un solo hombre (1981), sobre Ernst Jünger, Retrato de Borges en Aleph (1993), El violín de Rothschild (1996) i Fantasmas de Tánger (1997).
La seva obra literària i cinematogràfica reflecteix una sèrie d'enigmes o intrigues que proposen successives esfinxs, encara que la veritat amb majúscules ens estigui vedada. El 2002 ha publicat a Espanya La novia de Odessa i Borges y el cinematógrafo, ambdós a Emecé Editors.

## Referències

* ↑ Lorca, Javier. «Muere Edgardo Cozarinsky, el hombre que filmó y escribió en los márgenes de la actualidad» (en castellà), 04-06-2024. [Consulta: 4 juny 2024].
* ↑ «Edgardo Cozarinsky». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 4 abril 2016].
# Edgardo Debás

Pedro Edgardo Débas (Moulins-sur-Allier, 23 de maig de 1845 – Madrid, 28 de desembre de 1891) va ser un fotògraf espanyol que es va especialitzar en retrats així com a col·laborar amb la premsa il·lustrada de finals del segle xix, com per exemple La Ilustración Española y Americana i els nobles de l'època. El seu germà, Fernando Debás, va col·laborar amb ell en els inicis de la seva carrera. Es va instal·lar en la Puerta del Sol madrilenya i va tenir el seu període d'apogeu entre els anys vuitanta i noranta del segle xix.

## Referències

* ↑ «Pedro Edgardo Debás». La Ilustración Española y Americana (Año XXXVI), I, 08-01-1892, pàg. 3, 17. ISSN: 1889-8394.
* ↑ Francesc A. Martínez Gallego, Juan Sisinio Pérez Garzón. Isabel II: Los Espejos de la Reina (en castellà). Primera, 2004.
* ↑ "La América", 8 d'agost de 1859
* ↑ Sánchez Vigil, Juan Miguel. Espasa Calpe. La fotografía en España: de los orígenes al siglo XXI (en espanyol). Primera, 2001, p. 272.
# Edgardo Dobry

Edgardo Dobry és un traductor argentí doctor en Filologia per la Universitat de Barcelona i professor de la mateixa UB. Viu a Barcelona. Té llibres de poesia publicats: Tarde del cristal (Último Reino, Buenos Aires, 1992), Cinética (Tierra Fire, Buenos Aires, 1999; Dilema, Madrid, 2004); El lago de los botes (Barcelona, Lumen, 2005); Cosas (Barcelona, Lumen, 2008) i Contratiempo (Buenos Aires, Adriana Hidalgo, 2014). Ha coordinat un dossier de la revista Diario de Poesia (nº 61, Buenos Aires), i bona part escrit per ell, sobre el poeta català Gabriel Ferrater. Ha publicat articles i assaigs en diverses revistes d'Espanya, Mèxic i l'Argentina. Treballa com a editor i traductor per a diverses editorials de Barcelona i practica l'assaig i la crítica literària. Actualment, escriu regularment sobre poesia i narrativa d'autors hispanoamericans pel suplement literari Babelia del diari El País.

## Referències

* ↑ «Edgardo Dobry». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 4 abril 2016].
# Eleagnàcies

Eleagnàcia o eleagnàcies (Elaeagnaceae) és una família de plantes amb flors de l'ordre Rosales.

## Característiques

Aquesta família comprèn petits arbres i arbusts nadius de les regions de clima temperat de l'hemisferi nord, Àsia del sud-est i Austràlia. Aquesta família està classificada en tres gèneres amb unes 45 – 50 espècies. La majoria d'espècies es troben en hàbitats secs (xeròfils) i algunes en hàbitats salins.

## Gèneres i espècies

* Elaeagnus
** Elaeagnus angustifolia - Arbre del paradís
** Elaeagnus bockii
** Elaeagnus formosana
** Elaeagnus glabra
** Elaeagnus moorcroftii
** Elaeagnus multiflora
** Elaeagnus oldhamii
** Elaeagnus pungens
** Elaeagnus umbellata
** Elaeagnus sp. Chase 2414
** Elaeagnus sp. MVSP-2007
** Elaeagnus sp. Nickrent 2898
* Hippophae
** Hippophae goniocarpa
** Hippophae gyantsensis
** Hippophae litangensis
** Hippophae neurocarpa
** Hippophae rhamnoides - Arç groc
** Hippophae salicifolia
** Hippophae tibetana
* Shepherdia
** Shepherdia argentea
** Shepherdia canadensis
** Shepherdia sp. IND

## Vegeu també

* Elaeagnus x ebbingei.
# Jacques Daret

Jacques Daret (Tournai, c. 1404 - c. 1470) va ser un pintor del grup dels Primitius flamencs nascut a Tournai (actualment a Bèlgica), on estaria gaire tota la seva vida. Daret va ser alumne a l'estudi de Robert Campin entre el 12 d'abril de 1427 fins al 1432. Allà va ser aprenent al costat de Rogier o Rogelet de le Pasture (assumit pels historiadors com Rogier van der Weyden), esdevenint un mestre per mèrits propis. Es va inscriure al gremi de pintors com a mestre el 18 d'octubre de 1432 i aquell mateix dia va ser nomenat degà del gremi. Es va convertir en un favorit de la cort de Borgonya, i el seu patró durant 20 anys va ser Jean de Clercq, l'abat de Sant Vaast a Arras.
Encara que molts treballs de Daret s'esmenten als llibres de comptes de Jean de Clercq, només han sobreviscut quatre taules dels treballs de Daret: la Visitation i l'Adoració del Mags (al Staatliche Museen, Berlín), la Nativitat (Museu Thyssen-Bornemisza, Madrid), i la Presentació al Temple (Museo del Petit Palais, París). tots ells de l'anomenat Retaule d'Arras o Retaule de Sant Vaast, pintat per a l'abat entre 1433 i 1435. L'interior del retaule mostrava els dotze apòstols i la coronació de la Mare de Déu amb flors de lis sobre fons blau als laterals.
| Obra de Campin | Obra de Daret |
Aquestes pintures mostren una semblança sorprenent al realisme flamenc del mestre de Flémalle. Això és una de les proves utilitzades per la majoria dels especialistes per demostrar que el mestre de Flémalle era Robert Campin, el mestre de Daret. Un exemple es pot observar en la similitud de l'edifici circular de la Presentació al Temple de Daret i Les noces de la Mare de Déu del mestre de Flémalle. També la seva Nativitat coincideix amb La Nativitat del seu mestre; la composició i el decorat, els tipus facials i les robes. L'espelma a la mà de Sant Josep només es troba anteriorment a les il·luminacions de llibres, a l'obra de Campin i, posteriorment, també serà utilitzada per Rogier van der Weyden. Per acabar, també coincideix la participació de les llevadores, essent aquestes les dues úniques Nativitats pintades sobre taula amb aquests personatges.
Daret apareix més als debats històrics d'art sobre el seu període que pel mèrit del seu treball, el que es justificaria perquè està relativament ben documentat i permet, de manera segura, ser identificat com el creador del retaule esmentat, així com un alumne de Campin. La similitud estilística entre ell i el Mestre de Flémalle és una prova crucial en la identificació d'aquest últim amb Campin.

## Referències

* 1 2 Panofski, pàg. 157
* ↑ Panofski, pàg. 159-160

## Bibliografia

* Panofsky, Erwin. Los primitivos flamencos (en castellà). Ediciones Cátedra, 1998. ISBN 9788437616179 [Consulta: 7 desembre 2010].

## Enllaços externs

* La Presentació al Temple de Jacques Daret, Butlletí d'Art, set-2000 per Penny Howell Jolly
* Jacques Daret a Artcyclopedia
* Treballs de Jacques Daret a Art Renewal Center
* Web Gallery of Art: Biografia de Jacques Daret
* Web Gallery of Art: Obres de Jacques Daret
# Emili Macre

* No s'ha de confondre amb Emili Macre (poeta).
Emili Macre (llatí: Aemilius Macer) va ser un jurista romà que va viure durant el regnat de l'emperador Alexandre Sever.
Va escriure diversos treballs posteriors als d'Ulpià i als de Juli Paule, alguns extractes dels quals es troben al Digest. Els més importants van ser: De Appellationibas, De Re Militari, De Officio Praesidis, De Publicis Judiciis, i Ad Legem de Vicesima Hereditatum.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 883.
# Jaume Sala i Moltó

Jaume Sala i Moltó (Cocentaina, el Comtat, 24 de maig de 1871 - Madrid, 18 de febrer de 1914) fou un franciscà, valencià, sacerdot i historiador.
Ingressà molt jove en la província franciscana de València i feu el noviciat al convent de Sant Esperit (Gilet). Professà el 25 de maig de 1887. Estudià Filosofia i Teologia i s'ordenà sacerdot en 1895. Tot i ser lector assidu de la Bíblia, els Sants Pares i els escrits i biografies de Sant Francesc d'Assís, però en ell fou determinant la lectura de les obres de Marcelino Menéndez y Pelayo. Tingué diversos càrrecs en el seu orde (Lector de Teologia, Definidor Interprovincial en Madrid, Definidor general, Cronista de la seu província, Guardià de diversos convents, etc.). Es distingí com a orador sacre (predicà quaresmes a la Catedral de Terol (1904), Xàbia (1905 i 1906) i Sagunt (1913), a més d'organitzar exercicis espirituals en diversos convents i a Benissa i Manzanera). Així mateix, fou un bon organista i assistí a les classes del pianista i compositor de Terol fra Joaquín Abad. Participà en la fundació de la revista Archivo Ibero-Americano, el primer número de la qual s'imprimí en gener de 1914. Després de passar pels convents de Terol, Benissa (Alacant) i Pego, fou destinat al Convent de San Fermín de los Navarros de Madrid, on faltà prematurament el 18 de febrer de 1914.
Es proposà de promoure l'estudi del franciscanismo a l'Estat Espanyol, i aconseguí reimprimir l'obra de la mística franciscana clàssica: fra Diego Murillo, fra Juan de los Ángeles, fra Alonso de Madrid, etc. Per a aquest propòsit, intercanvià correspondència amb l'esmentat Menéndez Pelayo, Francisco Rodríguez Marín, Paul Sabatier, Conrado Muñoz, Miguel Mir i altres. No obstant, la seua obra més important fou la primera traducció i edició dels escrits complets de Sant Francesc d'Assís en castellà: Obras completas del B. P. Francisco de Asís... (Terol, 1902). També edità els Opúsculos de San Pascual Bailón (Toledo, 1911) i feu una edició de les Floretes de sant Francesc (Madrid, 1913, molt reimpreses).

## Referències

* 1 2 Lavilla Martín, Miguel Angel «Fr. Jaime Sala Moltó, ofmː Un precursor del franciscanismo español». Archivo Ibero-Americano, Vol. 63, Núm. 244-245, 2003, pàg. 117-166. ISSN: 0004-0452.(castellà)
* ↑ M., A. «Fray Jaime Sala Moltó». Documentos. Hnos. Franciscanos. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 24 juny 2016].

## Enllaços externs

* Entrada en la Pequeña Enciclopedia Franciscana. (castellà)
# Jaume Sala i Pasqual

Jaume Sala i Pasqual (Mataró, 17 de març de 1576 - 17 de desembre de 1644) fou un prevere català.

## Biografia

Fill de Pau Sala, un mercader mataroní que feia negocis marítims amb les Illes Balears, i fins i tot amb Lisboa, on exportava vi, i de Joana Pascual, va viure al carrer del Pou de Vall, actual carrer de l'Hospital de Mataró. Segons consta a la partida de naixement, estudià gramàtica a Mataró, filosofia a Barcelona i, amb vint-i-quatre anys, teologia. Rebé les quatre ordes menors a Barcelona on fou ordenat sacerdot el 22 de setembre del 1601, actuà com a beneficiari de la parròquia de Santa Maria de Mataró.

## Hospital de Sant Jaume i Santa Magdalena

Pocs dies abans de morir, el desembre de 1644, Sala va deixar escrit en el seu testament la decisió de donar habitatges, terres i diners per a la construcció d'un nou hospital a la ciutat de Mataró. Aquesta institució havia d'integrar l'única atenció hospitalària que hi havia fins aleshores a la ciutat, Santa Magdalena, un hospital de l'època medieval que estava situat on ara hi ha l'Ajuntament de Mataró. Sala va posar-hi dues condicions: poder decidir com havia de dir-se (així, si mai, els marmessors tenien a bé de fusionar l'antic hospital de Santa Magdalena en un únic centre hospitalari, aquest s'hauria d'anomenar Hospital de Sant Jaume i Santa Magdalena, com va ocórrer finalment) i, el més important, que havia d'atendre els sectors més desfavorits de la societat, els pobres, fossin sans o malalts, que eren, al final, la gran majoria de la població.

## Referències

* 1 2 Brullet i Monmany, Miquel «Mossèn Jaume Sala, prevere». Fulls del Museu Arxiu de Santa Maria, Núm. 5, 1979, pàg. 18-26. ISSN: 0212-9248 [Consulta: 30 abril 2020].
* 1 2 Reixach i Puig, Ramon «L'edifici de l'Ajuntament de Mataró -I- d'Hospital de la vila a Casa de la Ciutat». Fulls del Museu Arxiu de Santa Maria, Núm. 114, 2016, pàg. 4-14. ISSN: 0212-9248 [Consulta: 30 abril 2020].
* ↑ Ferrer, Gisela «Més de tres segles al servei de les persones. L'Hospital de Sant Jaume i Santa Magdalena ha celebrat enguany el seu 375è aniversari». El Tot Mataró i Maresme, 13-12-2019 [Consulta: 30 abril 2020].
* ↑ Salicrú i Lluch, Roser. «Transcripció testament de Mn. Jaume Sala (1644)». A: L'Hospital de Sant Jaume i Sant Magdalena: 375 anys dh́istòria al servei de les persones. El Papiol: Efadós, 2019, p. 144-155. ISBN 978-84-17432-55-3.
# Griva daurada siberiana

La griva daurada siberiana (Zoothera aurea) és un ocell de la família dels túrdids (Turdidae).

## Hàbitat i distribució

Habita el terra dels boscos i el sotabosc des de Rússia europea oriental fins Sibèria oriental i nord de Mongòlia, sud-est de Rússia, Corea, Sakhalín, les Kurils i el Japó.

## Referències

* ↑ «Griva daurada siberiana». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
# Gianfranco Ferré

Gianfranco Ferré (Legnano, 15 d'agost de 1944 - Milà, 17 de juny de 2007) era un dissenyador de moda italià també conegut com "l'arquitecte de moda" pel seu fons i la seva actitud original en la creació del disseny de moda.
Nascut a Legnano, Itàlia, es va graduar en arquitectura el 1969 a la universitat Politecnico di Milano. Va començar la carrera al món de la moda el 1970 dissenyant complements, i després va treballar com a dissenyador d'impermeables els anys 1972-74. Fundà una empresa pròpia, la "Baila" el 1974, i va llançar una primera col·lecció per a dona el 1978. La primera col·lecció d'home va aparèixer el 1982, seguida el 1986 per la seva primera col·lecció d'alta costura a Roma. Ferré es va convertir en el director estilístic de Christian Dior a París el 1989, quan va ser triat pel propietari Bernard Arnault per reemplaçar Marc Bohan. En 1996, es va anunciar que Ferré acabaria el seu compromís amb Dior amb la col·lecció de l'estiu 1997.
La seva pròpia marca és més relaxada i rebaixada que Dior. Sofisticades camises blanques s'han convertit en el símbol de la seva signatura personal en el disseny de moda.
Ferré semblava ser extremadament crític amb les tendències i els trucs de la moda. Es va ocupar de la seva exigent agenda, sent responsable d'una marca francesa d'alta costura i de la seva pròpia marca italiana, viatjant entre Milà i París en el seu avió privat. Ferré tenia una casa al costat del llac Maggiore, prop de Milà.
Ferré morí el 17 de juny de 2007. El divendres anterior havia patit una hemorràgia cerebral massiva i va ser hospitalitzat al San Raffaele Hospital de Milà, on va morir uns quants dies més tard.

## Línies de producte

* Gianfranco Ferré: La línia principal per homes, dones i nens
* Ferré: abans coneguda com a White Label, més pràctica, per a homes i dones. Dins d'aquesta línia, hi ha Ferré Red (per talles grans) i Ferré Fur. Per homes també hi ha Ferré Underwear.
* GF Ferré: La més jove, línia més esportista, per homes i dones
* Gianfranco Ferré Fragrancies
* Ferre Milano: Línia casual per a dones i homes

## Premis

Ferré va guanyar un nombre de premis prestigiosos, incloent-hi L'Occhio d'Oro, durant la seva carrera:
* Occhio d'Oro Premi (sis vegades) per Millor Dissenyador italià
* Medalla d'or de la Ciutat de Milà
* Commendatore de l'Ordine, títol atorgat pel President de la República italiana
* Didal d'Or per la seva primera col·lecció per Dior d'alta costura al 1989

## Referències

* ↑ BBC Italian fashion idol Ferre dies, BBC, June 17, 2007
* ↑ Ferre takes last bow at Dior, The Independent, 9 July 1996
* ↑ Gianfranco Ferré Fragrances
# El descens de les aigües del Diluvi

El Descens de les aigües del Diluvi, en títol original -The Subsiding of the Waters of the Deluge- és una obra de Thomas Cole, de l'any 1829.

## Temàtica

El descens de les aigües del Diluvi universal està narrat al Pentateuc, a, però Thomas Cole només estava parcialment interessat en representar l'episodi bíblic, i l'Arca de Noè és d'una mida minúscula. El seu principal interès era una representació del renaixement i de la redempció després d'una confrontació. També volia representar la qualitat purificadora d'una "inundació", que en aquest cas sembla tenir per resultat uns Estats Units esdevinguts un "nou Edèn", lliures del poder abusiu de les monarquies europees.

## Anàlisi

Oli sobre llenç; 90,8 x 121,3 cm.;1829; Smithsonian American Art Museum, Washington DC.
Thomas Cole pensava els Estats Units d'Amèrica com un nou començament per a la civilització. Segons creia, la Revolució Americana havia estat comparable a la història bíblica del Diluvi Universal, en aquest cas, eliminant el despotisme de la Corona britànica. Per a Cole, en aquesta obra, les aigües de la inundació impliquen un futur rialler per a la jove república. Un crani solitari sobre les roques suggereix que el món s'ha rentat de la bogeria humana. Al centre de la pintura, un colom vola cap a la terra, i l'Arca de Noè flota sobre les aigües tranquil·les, a punt per entrar en una nova era.

## Procedència

* Regal de Mrs. Katie Dean en memòria de Minnibel S. and James Wallace Dean
* Comprat pel Museu mitjançant la Smithsonian Institution Collections Acquisition Program

## Referències

* ↑ «The Subsiding of the Waters of the Deluge.» (en anglès). Young America : treasures from the Smithsonia American Art Museum. [Consulta: 23 abril 2020].
* ↑ «The Subsiding of the Waters of the Deluge» (en anglès). Smithsonian American Art Museum. [Consulta: 23 abril 2020].
# Districte de Gilé

El districte de Gilé és un districte de Moçambic, situat a la província de Zambézia. Té una superfície de 8.875 kilòmetres quadrats. En 2007 comptava amb una població de 169.285 habitants. Limita al nord amb el districte de Ribáuè de la província de Nampula, a l'oest amb el districte d'Alto Molócuè, al sud-oest amb el districte d'Ile, al sud amb el districte de Pebane, a l'est amb els districtes de Mogovolas i Moma, ambdós de la província de Nampula i al nord-est amb el districte de Murrupula, també de la província de Nampula.

## Divisió administrativa

El districte està dividit en dos postos administrativos (Alto Ligonha i Gilé), compostos per les següents localitats:
* Posto Administrativo d'Alto Ligonha:
** Alto Ligonha
** Inxotcha
** Mirali
** Muiane
** Namihali
** Namireco
** Pury
* Posto Administrativo de Gilé:
** Gilé
** Kaiane
** Mamala
** Manhope
** Moniea
** Naheche
** Uape

## Referències

* ↑ «Instituto Nacional de Estatística». Arxivat de l'original el 2008-03-08. [Consulta: 8 març 2008].