OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Maria Josep Amigó Laguarda

Maria Josep Amigó Laguarda (Bonrepòs i Mirambell, 1968) és una advocada i política valenciana, vicepresidenta de la Diputació de València (2015-2023) i diputada a les Corts Valencianes on exerceix de secretària segona de la mesa en l'XI Legislatura.

## Biografia

Llicenciada en dret, Maria Josep Amigó és advocada en el torn d'ofici i assistència al detingut, és mediadora des del 2008. Militant del Bloc Nacionalista Valencià (BLOC), partit en el qual aspirà a la Secretaria General al congrés de 2003 i fou superada pel candidat Enric Morera amb dos vots de diferència. Amigó representava al sector renovador del BLOC on s'integraven dirigents com Antoni Porcar, Ferran Puchades, Natxo Costa, Pere Fuset o Enric Nomdedéu.
Regidora a l'Ajuntament de Bonrepòs i Mirambell (l'Horta Nord) de 1999 a 2023, fou alcaldessa des de l'octubre de 2004 fins al juny de 2007. Accedí a través d'una moció de censura presentada pel BLOC i el Partit Popular en contra de l'alcaldessa socialista Vicenta Bosch, en el càrrec des de 1983. Després de les eleccions municipals de 2015 el seu partit arribà a un acord de govern amb el el Partit Socialista del País Valencià (PSPV) que va permetre a Compromís (coalició on s'integra el BLOC) ostentar l'alcaldia durant la meitat del mandat.
A més va ser triada diputada provincial a la Diputació de València, institució on Compromís també signà un un pacte amb PSPV i pel qual va ser vicepresidenta entre el 2015 i el 2023 i responsable de les àrees de medi ambient i sostenibilitat.
El 2023 va deixar la política municipal per presentar-se com a número dos en la llista de Compromís encapçalada per Joan Baldoví a les eleccions a les Corts Valencianes de 2023. Amigó fou triada secretària segona de la Mesa de les Corts amb el suport de diputades i diputats de la seua formació així com d'alguns del Partit Popular (PP).

## Referències

* 1 2 «La diputada de Compromís Maria Josep Amigó aconsegueix un lloc en la Mesa de les Corts gràcies al PP», 26-06-2023. [Consulta: 28 juny 2023].
* ↑ «Morera es proclamado secretario del Bloc por apenas dos votos» (en espanyol). El País, 06-10-2003. [Consulta: 2 novembre 2015].
* ↑ «El Vietnam de Compromís» (en espanyol). Levante-EMV, 25-05-2013. [Consulta: 2 novembre 2015].
* ↑ «La nacionalista Amigó será alcaldesa de Bonrepós con el apoyo de los populares» (en espanyol). El País, 20-10-2004. [Consulta: 2 novembre 2015].
# Moviment de la Reconstrucció Rural

El Moviment de la Reconstrucció Rural va començar als anys 20 del segle xx a partir de la tasca de diversos intel·lectuals entre els quals destacaren James Yen Liang Shuming preocupats per la situació del camp i dels pobles de zones rurals de la Xina davant i els reptes que plantejava la nova República de la Xina. Aquest moviment va voler ser una tercera via davant la rivalitat entre els nacionalistes i els comunistes xinesos. Liang Shuming inicià una experiència a Zoping, província de Shandong amb la intenció de millorar les condicions de vida de la zona. Arran de la invasió japonesa el moviment forma part de la resistència (1931) a les tropes imperials, Presents a la fundació de la Lliga Democràtica de la Xina però en el transcurs de la guerra civil entre el Kuomintang i el Partit Comunista de la Xina els seus líders són marginats, malgrat els seus esforços per fer de mediadors en el conflicte. El 1948, James Yen, aconsegueix del Congrés nord-americà fons per tirar endavant laComissió Mixta Sino-estatunidenca de Reconstrucció Rural (xinès: 中國農村復興聯合委員會; pinyin: Zhōngguó Nóngcūn Fùxīng Liánhé Wěiyuánhuì) però, amb la fundació de la República Popular de la Xina, la comissió es traslladà a Taiwan on col·laborà en la reforma agrària de l'illa. A partir del 1990 un grup d'universitaris i reformistes han intentant rellançar un nou Moviment de Reconstrucció Rural al continent,

## Bibliografia

* Culture and Social Transformations in Reform Era China, Capítol “Rural Reconstruction, the Nation-State and China's Modernity Problem:Reflections on Liang Shuming's Rural Reconstruction Theory and its Practice” de Lu Xinyu, ISBN 978-90-04-17516-7. Pàgs 235-254.
# Parachutes Tour

Parachutes Tour va ser la primera gira de concerts de la banda de rock britànica Coldplay. Després de la seva primera actuació a The Laurel Tree com a Starfish, Coldplay es va embarcar en una sèrie de concerts entre 1998 i 1999 que van incloure el seu debut al Festival de Glastonbury. Els espectacles d'aquest darrer any es van llançar majoritàriament en suport de l'EP The Blue Room i es van celebrar en col·laboració amb la banda islandesa Bellatrix. Les entrades estaven disponibles per 3 lliures.
L'any 2000 es va anunciar la gira Parachutes Tour, en què Lowgold va actuar com a teloner al Regne Unit. Coldplay va visitar petites sales i festivals a Europa, Amèrica del Nord i Oceania, i també es van celebrar actuacions puntuals al Japó i Singapur. Segons Billboard, els espectacles de 2001 van recaptar una mitjana de 52.743 dòlars amb 2.507 entrades venudes per concert.

## Referències

* ↑ «The Live Debut», 16-01-1998. Arxivat de l'original el 15 abril 2021.
* ↑ «Glastonbury Festival, UK», 27-06-1999. Arxivat de l'original el 20 gener 2022.
* 1 2 «The Louisiana, UK». Arxivat de l'original el 20 gener 2022.
* ↑ «Lowgold were main support on the Parachutes UK tour (October 2000). Great band, happy memories. Their debut album, Just Backward Of Square, is available on streaming sites from today. Worth a listen PH», 12-02-2021. Arxivat de l'original el 20 gener 2022.
* ↑ «Coldplay live at Summer Sonic Festival in Japan - 2000-08-05 - (Soundboard)», 02-12-2020.
* ↑ «Coldplay Hits $1 Billion In Career Touring Grosses», 16-06-2022. Arxivat de l'original el 16 de juny 2022.
* ↑ «A Evolução do Coldplay no Glastonbury», 27-06-2016. Arxivat de l'original el 20 gener 2022.
# Port Olímpic de Barcelona

El Port Olímpic de Barcelona és un port esportiu que està situat davant de la Vila Olímpica del Poblenou, entre les platges de la Barceloneta i Nova Icària del districte de Sant Martí de la ciutat de Barcelona. Actualment és gestionat per l'empresa municipal Barcelona de Serveis Municipals (BSMSA) per encàrrec de l'Ajuntament de Barcelona.
Al seu entorn s'hi situen un bon nombre de serveis de la ciutat, el Zoo de Barcelona, els edificis de la Torre Mapfre i l'Hotel Arts, l'escultura "Peix d'or" de Frank Gehry, el Gran Casino de Barcelona i l'Hospital del Mar així com un bon nombre de restaurants, bars i cinemes.

## Història

Va ser construït sota disseny dels arquitectes Oriol Bohigas, Josep Martorell, David Mackay i Albert Puigdomènech i la direcció de l'enginyer Joan Ramon de Clascà l'any 1991 per tal de dotar a la ciutat d'un port esportiu a la seva altura, seguint la normativa de la Generalitat de Catalunya de reconvertir la costa nord de la ciutat en una zona residencial i d'oci.
El 1992 va ser la seu de les competicions de vela esportiva als Jocs Olímpics d'Estiu de 1992 celebrats a la ciutat de Barcelona.
Actualment, a part de ser un reputat port esportiu de la costa mediterrània, s'ha convertit en un centre turístic i d'oci de la capital catalana.

## Característiques tècniques

El Port Olímpic és una estructura rectangular amb tres dics de tancament que arriben a arribar a una altura de més de 7 Msnm El dic sud és la continuació del carrer de Marina, el dic nord és la prolongació del carrer Pamplona. D'aquest surt el tercer dic cap al sud, el de Poblenou, de 500 m de llarg i amb una forma corba per a aprofitar l'energia de les ones. La superfície d'aigua abrigada és de 8 ha aproximadament.
Té una capacitat de 743 amarratges (embarcacions) de 7 a 30 m d'eslora. Disposa d'un varador de 2.900 m² i una grua per a embarcacions de fins a 6 T o un "travel lift" per a les més grans (màxim 45 T).
Està obert les 24 h del dia tots els dies de l'any, i compta amb servei d'aigua, electricitat, instal·lacions sanitàries, centre comercial, estació meteorològica i servei de combustible per a les embarcacions.

## Referències

* ↑ «Parc del Port Olímpic» (en castellà). barcelona.cat. [Consulta: 28 febrer 2017].

## Enllaços externs

* (castellà) Portal del Port Olímpic
# Muntanya del Pico

La Muntanya del Pico (en portuguès: Montanha do Pico) és un volcà de l'illa del Pico, a l'arxipèlag de les Açores. Amb una alçada de 2.351 m, és el pic més alt de Portugal. Pertany a la Dorsal mesoatlàntica i, si el mesurem des del fons abissal proper, constitueix un aflorament de gairebé 5.000 metres d'altitud, essent també el punt més alt de la dorsal i, per tant, de l'oceà Atlàntic. Es dona el cas que el seu cim està format pel cràter volcànic i un monticle d'uns 70 m al bell mig, producte d'una de les darreres erupcions. Aquesta elevació rep el nom de Pico Pequeno o Piquinho. Tractant-se d'un volcà, es pot dir que és relativament jove, perquè se'l data en uns 750.000 anys i manté l'activitat. La seva darrera erupció es va produir el 1718. La part alta del pic, a partir dels 1.200 m, fou declarada reserva natural l'any 1972.

## Referències

* ↑ «Montanha do Pico - Peakbagger.com». [Consulta: 15 setembre 2024].
# Santuari Meiji

El Santuari Meiji (明治神宮, Meiji Jingū) és el santuari xintoista dedicat als esperits deïficats de l'Emperador Meiji i la seva dona, l'Emperadriu Shōken. Es troba al barri de Shibuya, a Tòquio (Japó).

## Història

Després de la mort de l'emperador en 1912, la Dieta del Japó va aprovar una resolució per a commemorar el seu paper en la Restauració Meiji Un camp de lliris en una zona de Tòquio que l'Emperador Meiji i la Emperatiz Shōken tenien el costum de visitar va ser escollida com a emplaçament final.
La construcció va començar en 1915, el temple va ser construït en l'estil tradicional Nagarezukuri i fet principalment amb xiprer i coure japonesos. Va ser consagrat oficialment en 1920 i finalitzat en 1921. Fins a 1946, el Santuari Meiji va ser oficialment nomenat com un dels Kanpei-taisha (官幣大社), que significava que ocupava el primer rang de santuaris amb suport del govern.
L'edifici original va ser destruït durant el bombardeig de Tòquio en la Segona Guerra Mundial. L'actual representació del santuari va ser realitzada mitjançant aportacions de diners públics i va ser completada a l'octubre de 1958.

## Complex del Santuari

El Santuari Meiji es troba en un bosc que cobreix una àrea de 700.000 m². Aquesta zona està coberta per un bosc frondós que suma 120.000 arbres de 365 espècies diferents, que van ser donats pel poble de tot Japó quan es va construir el santuari. El bosc és molt freqüentat com a zona d'esbarjo i tranquil·litat al centre de Tòquio. El Santuari està compost per dues zones principals:

### Naien

El Naien és el recinte interior, que se centra als edificis del santuari i inclou un museu del tresor que conté pertinences de l'Emperador i l'Emperadriu. El museu del tresor està construït en l'estil Azekurazukuri.

### Gaien

El Gaien és el recinte exterior, que inclou el Memorial de Galeria pictòrica Meiji que conté una col·lecció de 80 grans murals il·lustratius dels successos en la vida de l'emperador i la seva esposa. També inclou una varietat de recintes esportius, incloent l'Estadi Nacional, i és reconegut com l'epicentre esportiu al Japó. També inclou el Saló Memorial Meiji, que va ser usat inicialment per a les reunions del govern com els debats a prop de l'esborrany de la Constitució Meiji a la fi del segle xix. Avui es fa servir per celebrar noces xintoistes.

## Galeria d'imatges

* Santuari central consagrat a l'emperador Meiji
* Barrils de sake (nihonshu) donats al santuari
* Vista del torii a l'entrada del santuari
* Sacerdots i donzelles usen la vestimenta tradicional a la preparació per a un casament al santuari
* El santuari
* Oracions deixades els visitants
* Dones recitant oracions al pati principal
* El santuari i el parc Yoyogi

## Referències

* ↑ «Meiji Shrine». [Consulta: 22 març 2008].
* 1 2 «Introduction». Arxivat de l'original el 2008-03-11. [Consulta: 22 març 2008].
* ↑ «Meiji Shrine». Encarta. Microsoft. Arxivat de l'original el 2009-11-01. [Consulta: 22 març 2008].
* ↑ Ponsonby-Fane, Richard. (1959).
* ↑ «Shrine Building». Arxivat de l'original el 2008-03-11. [Consulta: 22 març 2008].
# Parístrion

Parístrion (en grec medieval Παρίστριον, que significa ‘al costat de l'Ístrion’), o Paradúnabon / Paradúnabis (grec: Παραδούναβον o Παραδούναβις), forma preferida en els documents oficials, era un tema o divisió civil i militar de l'Imperi Romà d'Orient que ocupava la riba sud del baix Danubi (Mèsia) als segles xi i xii.

## Història

El tema de Parístrion es va crear a partir de la conquesta del Primer Imperi Búlgar per Basili II Bulgaròcton el 1018-1019. El territori de l'antic imperi búlgar es va separar en diferents temes, entre ells el de Parístrion. Ocupava els territoris conquerits per Joan I Tsimiscés que s'havien perdut quan va morir. La seva capital era Tirnovo. Incloïa també el delta del Danubi. Com va fer amb el veí tema de Bulgària, Basili II va conservar moltes de les institucions que existien sota l'Imperi búlgar (com el sistema d'impostos als camperols) per evitar revoltes. En temps de Miquel VII (r. 1071 - 1078), el tema va ser conquerit pels petxenegs que la van utilitzar com a base per llançar incursions contra Tràcia fins que van ser derrotats a la batalla de Lebúnion dirigida per Aleix I Comnè el 1091. Parístrion va tornar a mans romanes d'Orient i les ciutats del tema van conèixer una gran prosperitat per les seves relacions comercials amb els russos i els cumans. Els cumans, però, van fer incursions periòdiques al territori fins que Joan II Comnè els va vèncer l'any 1122.
En general, les poblacions de Parístrion estaven poc desenvolupades econòmicament, encara que Tirnovo es va veure beneficiada quan va desaparèixer el perill des petxenegs i va créixer gràcies a l'artesania local. Les ciutats del Delta del Danubi eren pròsperes pel seu comerç, com ara Dinogetia. Però altres ciutats es van veure molt afeblides per les incursions dels Petxenegs com ara la fortalesa a l'illa de Păcuiul lui Soare. El camp estava poblat principalment per pagesos valacs. El tema de Parístrion va desaparèixer quan es va crear el Segon Imperi Búlgar a mitjans del 1180.

## Referències

* ↑ Kajdan, A.P. (ed.). The Oxford Dictionary of Byzantium. Nova York; Oxford: Oxford University Press, 1991, p. 1589. ISBN 9780195046526.
* ↑ Angold, Michael. The Byzantine Empire, 1025-1204: a political history. Londres: Longman, 1997, p. 121-122. ISBN 9780582294684.
* 1 2 Cheynet, Jean-Claude (dir.). Le monde Byzantin, vol. 2: l'Empire byzantin 641-1204. París: Presses Universitaires de France, 2007, p. 459-460, 466. ISBN 9782130520073.
* ↑ Stephenson, Paul. Byzantium's Balkan frontier: a political study of the Northern Balkans, 900-1204. Cambridge: Cambridge University Press, 2006, p. 80, 107. ISBN 9780521770170.
# Maria Leonor

Maria Leonor Leite Pereira Magro, més coneguda com a Maria Leonor (1920—1987), va ser una famosa locutora de ràdio portuguesa.

## Biografia

Maria Leonor Leite Pereira Magro va néixer a Lisboa el 1920. Va començar la seva carrera als 24 anys a Rádio e Televisão de Portugal. Era casada amb el locutor Pedro Moutinho, del que se'n separaria anys més tard. És mare de Luis Moutinho, que fou músic dels Deltons, Sheiks i Tyree Glenn Junior Band.
Maria Leonor fou convidada en 1950 a gravar, a Londres i Paris, el disc del primer servei d'hore de la llavors Companhia dos Telefones, sent el primer "rellotge parlant" del món. Va col·laborar al al magazín Cinema 64, en el que va entrevistar a Roger Moore, Sammy Davis Jr., Dalida e Fernandel. També va treballar per la BBC i ORFT.
En 1977 va formar part del jurat del programa A Visita da Cornélia de la RTP. L'any següent va presentar el programa Arquivos de Sábado que formava part de les retrospectives sobre els 20 anys de (1957-1977). També va ser directora de programes del Canal 1 de la RTP.
Va morir el 9 de febrer de 1987 als 67 anys.

## Distincions

* Va rebre a Espanya un dels Premis Ondas 1962 com a millor locutora internacional.
* El 1962 va rebre el Prémio Bordalo en la categoria de ràdio junt amb Artur Agostinho com a "Millors locutors", entregat per la Casa da Imprensa al Pavilhão dos Desportos de Lisboa, el 14 de febrer 1963.
* Va rebre el Prémio da Imprensa (1968), o Prémio Bordalo, en la categoria de ràdio, com a "Prémio de Mérito" quant a locutora d'Emissora Nacional.
* En 1981 va rebre la Medalla de Mèrit de la Cambra Municipal de Lisboa.
* El 2 d'abril de 1982 va rebre la comanda de l'Orde de l'Infant Dom Henrique.
* Prémio Bordalo 1981 (el tercer), el a categoria Ràdio, com a premi a la seva carrera.

## Referències

* ↑ Dias, Patrícia Costa. A Vida com um Sorriso : Histórias, Experiências, Gargalhadas, Reflexões de Isabel Wolmar. Lisboa: Ésquilo, 2011, p. 41. ISBN 978-989-8092-97-7.
* 1 2 3 4 http://www.classicosdaradio.com/biog_MariaLeonor.htm
* ↑ https://www.publico.pt/media/jornal/um-salazarista-irreverente-131020
* ↑ Xavier, Leonor. Raul Solnado : A Vida Não se Perdeu. Lisboa: Oficina do Livro, 2003. ISBN 9789895554843.
* ↑ http://brincabrincando.com/programas.aspx?f=80_recreativos&p=arquivos Arxivat 2016-11-17 a Wayback Machine. de sábado&s=01_ficha técnica.html
* ↑ Premios Ondas. «Premios Ondas : Palmarés : 1962». Arxivat de l'original el 2019-06-26. [Consulta: 24 juny 2019].
* 1 2 3 Sindicato dos Jornalistas. «Prémios Bordalo», 22-01-2002.
* ↑ Presidência da República Portuguesa. «Cidadãos Nacionais Agraciados com Ordens Portuguesas».

## Enllaços externs

* Um Dia Com… Maria Leonor als arxius de RTP (1970-12-14)
# Moviment de la Deessa

El Moviment de la Deessa inclou creences o pràctiques espirituals (principalment neopaganes) que van sorgir principalment a Amèrica del Nord, Europa Occidental, Austràlia i Nova Zelanda als anys setanta. El moviment va créixer com a reacció a la percepció que la religió organitzada predominant es trobava dominada per homes. Es dedica al culte a la deessa, de manera que permet un major enfocament en les dones, o en una o més comprensions de gènere o feminitat.
La seva aparició també es deu a la segona onada de la teoria feminista i a l'interès que suscita sobre les cultures matriarcals del paleolític superior els seus cultes a les deïtats femenines, que haurien anat desapareixent a causa de la implantació del cristianisme, especialment arrel d'una sèrie d'edictes publicats per Teodosi I.
El Moviment de la Deessa és una tendència generalitzada i no centralitzada del neopaganisme i, per tant, no té dogmes centralitzats. Les pràctiques varien molt, des del nom i el nombre de deesses venerades fins als rituals específics que s’utilitzen per fer-ho. Algunes, com el dianisme, veneren exclusivament a les divinitats femenines, mentre que altres no. Els sistemes de creences van des del monoteisme al politeisme o al panteisme, de manera que abasten un ventall de varietat teològica similar a la de la comunitat neopagana més àmplia.
La creença pluralista comuna significa que una adoradora d'una deessa podria adorar, teòricament, qualsevol deessa diferent d'una altra cultura. Basant-se en les seves característiques, el Moviment de la Deessa també es coneix com una forma de religiositat cultural cada cop més diversa, geogràficament estesa, eclèctica i amb un procés més dinàmic.

## Referències

* ↑ Rountree, Kathryn. Embracing the Witch and the Goddess: Feminist Ritual-makers in New Zealand. Londres: Psychology Press, 2004, p. ix, 9. ISBN 0415303583.
* ↑ O'Brien, Jodi. Encyclopedia of Gender and Society. Thousand Oaks, CA: SAGE Publications, 2008, p. 709. ISBN 9781452266022.
* ↑ Diner, Helen. Mothers and Amazons. Julian Press, 1965.
* ↑ Frank Parsons, Susan. The Cambridge Companion to Feminist Theology. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 2002, p. 79. ISBN 052166327X.
* ↑ Reid-Bowen, Paul. Goddess as Nature: Towards a Philosophical Thealogy. Oxon: Routledge, 2016, p. 23. ISBN 9780754656272.
* ↑ Christ, Carol P. Rebirth of the Goddess: Finding Meaning in Feminist Spirituality. Routledge, 1997. ISBN 978-1-1367-6384-7.
* ↑ Christ, Carol P. She Who Changes: Re-imagining the Divine in the World. Palgrave MacMillan, 2003. ISBN 978-1-4039-6083-2.
* ↑ Griffin, Wendy. Daughters of the Goddess: Studies of Identity, Healing, and Empowerment. Walnut Creek, CA: AltaMira Press, 1999, p. 61. ISBN 074250347X.
# Parafang

Un parafang és el conjunt de peces que envolten la part exterior de les rodes d'un vehicle per evitar que esquitxin aigua, fang o neu al girar.
Als cotxes moderns, generalment, el parafang s'ha incorporat al xassís del vehicle. En canvi, a les motos i a les bicicletes s'ha mantingut com a part independent.

## Referències

* ↑ «Parafang». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Viccionari
# Parupeneus biaculeatus

Parupeneus biaculeatus és una espècie de peix de la família dels múl·lids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 19 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al nord-oest del Pacífic.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Santu Medero

Santu Medero és una parròquia del conceyu asturià de Bimenes.
En els seus 15,53 km² habiten un total de 803 persones (INE Arxivat 2014-05-19 a Wayback Machine. 2011) repartides entre les poblacions que la conformen.
La seua església parroquial es troba entre el poble de Piñera i el llogaret de Rozaes.

## Pobles i llogarets

| El Caliyu Cardili Castañera Costespines La Envesná Fayacava La Fontanina Fontoria Melendreros Oñard | Pedríu Piñera El Pumar El Rebollal El Recimuru El Robedal Rozaes Santa Gadía El Segredal | Tabayes La Vara Viñái La Brizosa El Bocellal La Campa San Xuan Campumiyar La Casilla El Cirgüeyalín La Llera | El Mayóu El Molín del Muriu La Peña'l Plonu La Presa El Rebudiillu La Roza La Solana La Velía La Bilortera La Cabaña | La Camperona Les Cases de Baxo Custuverniz Debaxo la Vara Escuentre El Llanón El LLanotín La Llomba El Llugar de Baxo El Llugar de Riba | La Meruxosa El Pandiillu Pedricu La Quintana Los Raposinos El Rebollal de Baxo El Rebollal de Riba Los Rebollos d'Infiesta El Rebullu | La Vegona La Venta Xenra |