OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Maria Oliver

Maria Oliver (segle XVII - Barcelona, 1733) va ser una impressora catalana del segle XVIII que va dirigir una de les impremtes més importants de Barcelona durant 28 anys.
Va treballar al costat del seu marit, Joan Jolis Santjaume, en la fundació de la impremta més antiga de Barcelona, que el 1660 va publicar el primer llibre i el 1679 era una de les més importants de l'època a Barcelona. La producció de la impremta comprenia llibres, gravats, auques, goigs, romanços i estampes, que gaudien d'un ampli mercat a Catalunya i la resta d'Europa.
Es va fer càrrec del taller el 1705, després de la mort del seu marit, i durant 28 anys, fins al 1733, quan va morir. No va firmar mai amb el seu nom, sinó que escrivia "hereus de Joan Jolis", probablement per conservar la clientela. Va haver de liderar la impremta en temps difícils com van ser la guerra de Successió i el règim borbònic. El 1717 estan documentades les greus dificultats econòmiques que va passar. En total va imprimir una quarantena de llibres de tota mena. En morir, l'inventari dels seus béns indica que comptava amb variades eines tipogràfiques com dues premses, lletres de diversos materials i un valuós armari de fusta amb planxes de coure. Joan Jolis i Maria Oliver van tenir tres fills, Maria Rosa; Joan, que liderà la impremta del 1733 al 1759; i Isabel Jolís Oliver, que estigué al capdavant del negoci del 1759 al 1770.

## Referències

* ↑ «Mujeres impresoras siglos XVI-XIX». Biblioteca Nacional de España, 19-07-2015, pàg. 34.
* ↑ Güell, Montserrat Comas i. La impremta catalana i els seus protagonistes: A l'inici de la societat liberal (1800-1833) (en anglès). Universitat de València, 2012-11-19. ISBN 978-84-370-9035-1.
* ↑ «Isabel Jolís Oliver». Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2022-01-05. [Consulta: 2 setembre 2020].
* 1 2 De la Fuente Aguilera, Ana «Las mujeres en la imprenta catalana de los siglos XVI al XVIII» (en castellà). TFG [Barcelona], 2017, pàg. 29-30.
* ↑ España, Biblioteca Nacional de. «Impresoras en Barcelona s. XVIII» (en castellà), 04-10-2012. [Consulta: 29 abril 2023].
# Sanzoles

Sanzoles és un municipi de la província de Zamora a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Limita al nord amb Madridanos, al sud amb El Piñero, a l'est amb Toro i Venialbo, i a l'oest amb Moraleja del Vino i Gema.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 798 | 729 | 678 | 646 |
# Pietro Gori

Pietro Gori (Messina, 14 d'agost de 1865 - Portoferraio, 8 de gener de 1911 fou un advocat, un intel·lectual, un poeta i un combatent anarquista italià. Fundà a Milà L'Amico del Popolo el 1891, però fou acusat d'inspirar l'atemptat contra el president de la República Francesa Marie François Sadi Carnot a Lió el 1894 i hagué d'exiliar-se. Fou expulsat de diferents països; a Argentina hi estigué el 1898 i afavorí l'ingrés dels anarquistes dins els sindicats. A Espanya, col·laborà a les revistes Tierra y Libertad i La Revista Blanca, que publicaren els seus opuscles La anarquía ante los tribunales i Las bases morales y sociológicas de la anarquía.
Més enllà de la seva activitat política, és recordat com a autor d'algunes de les cançons anarquistes més famosos de la fi del segle xix, com: Addio a Lugano, Stornelli d'esilio, Ballata per Sante Caserio o Inno del Primo Maggio.
# Ròcas

Ròcas (francès Roques-sur-Garonne) és un municipi francès, situat a la regió d'Occitània, departament de l'Alta Garona.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Luis Romero Huertes

Luis Romero Huertes (Alcalá la Real, 1931 - Barcelona, 9 de març de 2022) va ser un sindicalista, impulsor de les Comissions Obreres en el sector de la Construcció a Catalunya.

## Biografia

Nascut al poble de Ribera Baja, municipi d'Alcalá la Real, va treballar al camp, venent formatges i bestiar. Vinculat des de molt jove al partit comunista, va ser detingut i empresonat el 1960 i 1962, per la qual cosa va haver d'emigrar amb la seva família i es va instal·lar a Barcelona l'any 1964. Va treballar durant anys en diverses empreses de la construcció, en les quals va impulsar el moviment sindical de les comissions obreres, compromís que li va costar diversos acomiadaments i represàlies. La seva militància al PSUC el va portar a brindar la seva imatge en un dels cartells més populars de la primera campanya electoral, l'any 1977, “Mis manos: mi capital. PSUC, mi partido”.
El 1979 es va presentar a les eleccions municipals, a les llistes del PSUC, i va sortir escollit Regidor de l'Ajuntament de Barcelona però no va prendre possessió perquè va preferir continuar la seva dedicació al sindicat CCOO de la construcció.
El 1982 es va sumar al Partit dels Comunistes de Catalunya (PCC). Va ser activista dels moviments socials, especialment a través dels iaioflautes.

## Referències

* ↑ «Muere Luís Romero, el obrero de "Mis manos, mi capital"». El Periódico, 09-03-2022. [Consulta: 9 març 2022].
* Díaz, Meritxell; Luis Romero. Textos biográficos. De Barris, 2010. ISBN 978-84-937314-7-2..
* Castiella, Txema. Retrat d'un cartell. Barcelona: Fundació Nous Horitzons, 2013. ISBN 978-84-616-4629-6.
# Maria Oliveras i Collellmir

Maria Oliveras i Collellmir (Argelaguer, 6 de setembre de 1910 – Barcelona, 5 de novembre de 2009) fou la primera metgessa anestesiòloga catalana.
Maria Oliveras i Collellmir va néixer a la Masia del Morató, a Argelaguer (la Garrotxa), de família molt humil; eren set germans i va haver de superar moltes dificultats per arribar a ser metgessa. Finalment, al 1938, fou una de les poques dones de la seva promoció de medicina: «Vam començar catorze noies –explicava Oliveras–, i de nois crec que n'hi havia uns quatre-cents... Només en vam acabar dues». Treballà a l'Hospital Militar de Vallcarca, al final de la Guerra Civil, però un cop instaurat el franquisme no se li reconegueren els estudis posteriors al 1936, i no pogué obtenir de nou el títol fins al 1941, revalidat amb nous exàmens.
Fins al 1944 treballà en una ocupació, no remunerada, a l'Institut Neurològic Municipal, on es formà al costat del doctor Roca de Viñals. Conegué així el doctor neurocirurgià Adolf Ley, que la integrà en el seu equip, encarregant-li l'anestèsia dels malalts. Després de 1944, tot l'equip passà a l'Hospital Clínic, on la doctora Oliveras ocupà una plaça de laboratori amb el doctor Gibert Queraltó i continuà practicant l'anestèsia al quiròfan amb el doctor Ley.
El 1947 amplià estudis en aquesta disciplina en una estada a Oxford i Londres, invitada per Robert Mackintosh, el pare de l'anestesiologia, catedràtic d'Anestèsia de la Universitat d'Oxford. La col·laboració del seu marit, el farmacèutic Narcís Esplugas i Sabater, fou crucial en aquell moment, perquè ja tenien dos fills i la seva implicació li va permetre acceptar la beca i compaginar la vida familiar amb la seva formació, una cosa no gaire comuna en aquells temps. Entre els anys 1948 i 1963 fou metge anestesista a l'Hospital Clínic i en centres privats, en els quals introduí els darrers avenços en anestèsia. Des d'aquest any fins a la jubilació, el 1980, es dedicà a tasques de laboratori.
Molts anestesiòlegs posteriors s'han format amb ella i han seguit el seu mestratge. A títol pòstum la Societat Catalana d'Anestesiologia, Reanimació i Terapèutica del Dolor li concedí la Medalla d'Or.

## Referències

* 1 2 «Maria Oliveras i Collellmir». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Maria Oliveras, la primera metgessa anestesiòloga de Catalunya». Genis de Catalunya. Matins en Xarxa, 24-10-2013. [Consulta: 20 octubre 2017].
* 1 2 3 «Maria Oliveras 1910-2009». Interactius Ara. Diari Ara. [Consulta: 20 octubre 2017].
* 1 2 Hervàs i Puyal, Carles «Maria Oliveras i Collellmir». Memòria de la professió (Col·legi Oficial de Metges de Barcelona), juny-octubre 2009.
* 1 2 3 CHP. «Maria Oliveras i Collellmir». Galeria de Metges Catalans. Col·legi Oficial de Metges de Barcelona. [Consulta: 13 juliol 2020].

## Enllaços externs

* Maria Oliveras i Collellmir a Galeria de Metges Catalans
# Pietro Giuseppe Gaetano Boni

Pietro Giuseppe Gaetano Boni (Itàlia, segle XVII - Bolonya, 1750) va ser un compositor italià.

## Biografia i carrera

Nascut probablement a Bolonya, a la portada de les seves obres publicades està qualificat dabate (Abat) i va tenir una formació musical probablement sota l'"Accademia Filarmonica di Bologna", de la qual va ser membre posteriorment. Des de 1711 va estar a Roma amb Arcangelo Corelli i hi va romandre almenys fins al 1720. Va publicar a Roma tres llibres de sonates, el primer per a violoncel i cèmbal (1717). El 1719 es va representar a Perusa la seva cantata Cantata per la notte di Natale i el 8 de gener de 1720 la seva òpera Tito Manlio al "Teatro della Pace" de Roma, amb llibret de Matteo Noris. El 1726 es representà a Bolonya el seu oratori Santa Rosalia. Boni va deixar un manuscrit d'obres instrumentals.
De vegades confós amb Giovanni Boni. A Boni se li ha atribuït l'òpera Il figlio delle selve, representada a Mòdena el 1700, però possiblement es confon amb Cosimo Bani.

## Obres

* 12 Sonate per camera a violoncello e cembalo, op. Jo, Roma, 1717
* 12 Divertimenti per camera a violino, violone, cimbalo, flauto e mandola, op. II, (1720), Antonio Cleton, Roma.
* 10 Sonate a violino e violone o cembalo, op. III, Fasoli, Roma, 1741
* Sonate per cembalo, manuscrit.
* cantata: Cantata per la notte di Natale, Perugia, 1719
* òpera: Tito Manlio, llibret de Matteo Noris, Roma, 1720
* oratori: Santa Rosalia, Bolonya, 1726

## Notes

* "Boni, Pietro Giuseppe Gaetano", [1] Dizionario Biografico degli Italiani, Treccani, vol. XII, 1971
* ↑ Giovanni Boni".
* ↑ Salvetti, Guido. "Boni, (Pietro Giuseppe) Gaetano". Grove Music Online. Oxford.
# Mètode Kasiski

El Mètode Kasiski en criptoanàlisi, (també conegut com a examen de Kasiski o prova de Kasiski) és un mètode per atacar els xifratges de substitució polialfabètica, com el xifratge de Vigenère. Aquest mètode deu el seu nom a l'oficial prussià Friedrich Kasiski que el va publicar el 1863, però sembla haver estat descobert de manera independent per Charles Babbage ja el 1846.
En els xifratges de substitució polialfabètics on els alfabets de substitució es trien mitjançant l'ús d'una paraula clau, l'examen de Kasiski permet a un criptoanalista deduir la longitud de la paraula clau. Un cop descoberta la longitud de la paraula clau, el criptoanalista alinea el text xifrat en n columnes, on n és la longitud de la paraula clau. Aleshores, cada columna es pot tractar com el text xifrat d'un xifrat de substitució monoalfabètica. Com a tal, cada columna pot ser atacada amb anàlisi de freqüència. De la mateixa manera, quan s'ha utilitzat una màquina de xifratge de corrent de rotor, aquest mètode pot permetre deduir la longitud dels rotors individuals.
Kasiski es va adonar de l'existència de paraules repetides en el text xifrat, el que significa gairebé amb tota probabilitat que aquestes paraules no només eren la mateixa abans del xifrat sinó que a més la clau coincidia en la mateixa posició en les dues ocurrències.
Sabent llavors que la distància entre paraules repetides és múltiple de la longitud de la clau, era qüestió de cercar diferents paraules que es repetissin i trobar el seu màxim comú divisor, per d'aquesta manera trobar un múltiple proper a la longitud de la clau. La longitud de la clau serà aquest nombre o algun factor primer d'aquest.
Un cop descoberta la longitud de la clau amb què es va xifrar el document només cal dividir el text en blocs de la mateixa mida que la longitud de la clau i aplicar el mètode estadístic tradicional del xifratge de Cèsar.

## Referències

* ↑ Rodriguez-Clark, Daniel. «Kasiski Analysis: Breaking the Code». [Consulta: 30 novembre 2014].
* ↑ R. Morelli, R. Morelli. «Historical Cryptography: The Vigenere Cipher». [Consulta: 4 juny 2015].
* ↑ Kasiski, F. W. 1863. Die Geheimschriften und die Dechiffrir-Kunst. Berlin: E. S. Mittler und Sohn
* ↑ Franksen, O. I. 1985 Mr. Babbage's Secret: the Tale of a Cipher—and APL. Prentice Hall
* ↑ Singh, Simon. The Code Book: The Science of Secrecy from Ancient Egypt to Quantum Cryptography. Londres: Fourth Estate, 1999, p. 78. ISBN 1-85702-879-1.
* ↑ «Kasiski's Method». [Consulta: 1r juny 2015].
# Ross McKenzie

Ross McKenzie (nascut el 16 de març de 1983) és un futbolista neozelandès d'origen escocès que es retirà el 2012 després d'una carrera de jugar en equips com ara el Waitakere United i l'Auckland City del Campionat de Futbol de Nova Zelanda com a centrecampista o defensa.

## Trajectòria esportiva

McKenzie començà la seva carrera esportiva en la temporada 2006-2007 amb l'Auckland City. Allí jugà en 6 partits en els quals marcà 2 gols.
En el marcat de traspassos de 2006-2007 va ser transferit al Waikato FC el gener. Amb el Waikato, però, no hi estigué per massa temps, ja que va jugar tan sols 4 partits pel club i seria venut uns mesos després.
El juliol de 2007 McKenzie va ser transferit gratuïtament al Hougang United de l'S. League de Singapur. McKenzie va estar-hi un any sencer fins que va ser venut de nou en el mercat de traspassos.
El juliol de 2008 se'n tornà a Nova Zelanda, aquest cop seria fitxat pel Team Wellington. Amb el Team Wellington McKenzie va estar-s'hi la temporada sencera i hi va jugar en vuit partits. Quan el contracte amb el club de la capital neozelandesa se li acabà el juliol va desaparèixer del món futbolístic professional per dos anys.
El Waitakere United li oferí un contracte el juliol de 2011, McKenzie l'acceptà. Des d'aleshores ha jugat en quasi vint partits pel club, jugant en ambdós el Campionat de Futbol de Nova Zelanda i la Lliga de Campions de l'OFC. A més, va marcar tres gols pel club al llarg de la temporada.

## Palmarès

* Campionat de Futbol de Nova Zelanda (2): 2006-07, 2011-12.

## Referències

* ↑ (anglès) «Ross McKenzie – Player profile». Transfermarkt.co.uk. [Consulta: 14/04/2012.]
* ↑ (anglès) «Waitakere United – Ross McKenzie Arxivat 2015-01-21 a Wayback Machine.». Waitakereunited.co.nz. [Consulta: 14/04/2012.]
* 1 2 3 (anglès) «Ross McKenzie – Performance data by club». Transfermarkt.co.uk. [Consulta: 14/04/2012.]
* 1 2 3 4 5 (anglès) «Ross McKenzie – Player changes, player transfers». Transfermarkt.co.uk. [Consulta: 14/04/2012.]
* ↑ (anglès) «Ross McKenzie – Performance data – 2011/12». Transfermarkt.co.uk. [Consulta: 14/04/2012.]

## Vegeu també

* El futbol a Nova Zelanda

## Enllaços externs

* (anglès) Informació de Ross McKenzie a la pàgina web oficial del Waitakere United Arxivat 2015-01-21 a Wayback Machine.
* (anglès) Informació i estadístiques de Ross McKenzie a la pàgina web oficial del Team Wellington Arxivat 2010-05-18 a Wayback Machine.
* (anglès) Informació i estadístiques de Ross McKenzie a transfermarkt.co.uk
# Oceà de magma lunar

Segons la hipòtesi del gran impacte, la formació de la Lluna va alliberar una gran quantitat d'energia, implicant que una gran part de la Lluna va estar una vegada completament fosa, formant un oceà de magma lunar. Les evidències que va existir aquest oceà de magma provenen de la composició de l'escorça de les terres altes lunars, rica en anortosita, així com de l'existència de roques amb una concentració alta del component geoquímic anomenat KREEP.
S'han investigat les edats de formació i cristal·lització de l'oceà de magma lunar estudiant isòtops de hafni, tungstè, samari, i neodimi. L'oceà de magma es va formar aproximadament 70 milions d'anys després de la formació del sistema solar, i la major part de l'oceà estava cristal·litzant-se uns 215 milions d'anys després (Brandon, 2007).

## Vegeu també

* Hipòtesi del gran impacte

## Referències

* Alan Brandon (2007) "Planetary science: A younger moon". Nature 450, 1169-1170. doi:10.1038/4501169a
* G. Jeffrey Taylor. «Hafnium, Tungsten, and the Differentiation of the Moon and Mars», 28-11-2003.

## Bibliografia

(àmplies referències científiques)
* Wood, J. A., Dickey, J. S., Jr., Marvin, U. B., and Powell, B. N. (1970) "Lunar Anorthosites". Science, v. 167, no. 3918, p. 602.
* Wood, J. A. (1972) "Thermal History and Early Magmatism in the Moon". Icarus, v.16(2), p. 229-240.
* Wood, J. A. (1972) "Fragments of Terra Rock in the Apollo 12 Soil Samples and a Structural Model of the Moon". Icarus, v. 16(3), p. 462-501.
# Malverne Park Oaks

Malverne Park Oaks és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Nova York. Segons el cens del 2000 tenia 470 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Malverne Park Oaks tenia 470 habitants, 175 habitatges, i 145 famílies. La densitat de població era de 1.512,2 habitants per km².
Dels 175 habitatges en un 34,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 72% hi vivien parelles casades, en un 8% dones solteres, i en un 16,6% no eren unitats familiars. En el 13,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,69 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,94.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 22,8% tenia menys de 18 anys, un 4,5% entre 18 i 24, un 23,4% entre 25 i 44, un 30,2% de 45 a 60 i un 19,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 45 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 91.208 $ i la renda mediana per família de 91.597 $. Els homes tenien una renda mediana de 56.786 $ mentre que les dones 31.250 $. La renda per capita de la població era de 34.379 $. Cap de les famílies estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Malverne Park Oaks». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Malverne Park Oaks». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Marquesat d'Orís

El Marquesat d'Orís és un títol nobiliari espanyol creat l'1 d'agost de 1708 per l'Arxiduc Carles d'Àustria a favor de Carles d'Orís i de Puiggener, senyor del castell d'Orís (Osona), fill de Francesc de Puiggener i de Nicolau i de Magdalena d'Orís i d'Alemany-Descatllar.

## Marquesos d'Orís

| | Titular | Període |
| Creació per Arxiduc pretendent Carles d'Àustria |||
| I | Carles de Puiggener i d'Orís | 1708- ? |
| Rehabilitat per Alfons XIII |||
| II | Carles de Sentmenat i Sentmenat | 1915-1935 |
| III | Félix de Sentmenat i Güell | 1935-1971 |
| IV | Santiago de Sentmenat i Urruela | 1971-2020 |
| V | Anna Isabel de Sentmenat i Vilà | |

## Història

Els drets del marquesat d'Orís, suprimit arran de la Guerra de Successió, foren portats per:
* Carles Ramon de Puiggener-Orís i Descatllar
* Raimunda de Puiggener-Orís i de Boïl d'Arenós, baronessa d'Orís, casada el 1769 amb Pere d'Alcàntara de Sentmenat i Copons, la qual aportà patrimoni dels llinatges Vallgornera i Orís al llinatge Sentmenat;
* Carles de Sentmenat i de Puiggener-Orís, VI marquès de Castelldosrius;
* Carles de Sentmenat i de Riquer, VII marquès de Castelldosrius;
* Ramon de Sentmenat i Sáenz-Ramírez, VIII marquès de Castelldosrius, el fill del qual per rehabilitació el 1915:
* Carles de Sentmenat i de Sentmenat (1862- .), II marquès d'Orís, IX marquès de Castelldosrius Gran d'Espanya, XXV baró de Santa Pau. Va casar-se amb Isabel Güell i López, filla d'Eusebi Güell i Bacigalupi, I comte de Güell i de Luisa Isabel López i Bru, germana de Claudi López i Bru, II marquès de Comillas. El va succeir el seu fill:
* Félix de Sentmenat i de Güell (1908-.), III marquès d'Orís, X marquès de Castelldosrius Gran d'Espanya, VIII marquès de Benavent, XXVI baró de Santa Pau. Va casar-se amb Maria del Remei de Urruela i Sanllehy. El va succeir el seu fill:
* Santiago de Sentmenat i de Urruela (-+ 12 de desembre de 2020), IV marquès d'Orís, XI marquès de Castelldosrius, XVIII baró de Santa Pau. Va casar-se amb Anna Maria Vilà Huarte (+ 19 de maig de 2020). El va succeir la seva filla gran:
* Anna Isabel de Sentmenat i Vilà (R.C.S. de BOE 6 d'agost de 2021), V marquesa d'Orís, actual titular. Va casar-se amb Carlo Umberto Campanini Bonomi. Amb descendència.

## Bibliografia

* Elenco de Grandezas y Títulos Nobiliarios Españoles. Instituto "Salazar y Castro, CSIC.
# Saskhori

Saskhori (en georgià: სასხორი) és un poble de Geòrgia que en el cens del 2014 tenia 332 habitants. Pertany al districte de Nichbisi.

## Referències

* ↑ Circle. «საქართველოს სტატისტიკის ეროვნული სამსახური» (en georgià). [Consulta: 25 abril 2021].
# Música absoluta

La música absoluta és un gènere musical que es caracteritza per la seva puresa i per l'absència d'interferències d'elements extramusicals, en contraposició a la música programàtica descriptiva.
El terme d'origen alemany absolute musik sorgí de les controvèrsies que durant el segle xix enfrontaren compositors, crítics i filòsofs. Richard Wagner l'utilitzà per a condemnar la música mancada, segons ell, d'una sòlida base poètica o dramàtica; per a ell, la música "absoluta" estava aïllada, separada del món, estèril. Eduard Hanslick, contràriament, l'emprà per a alabar un tipus de música en estat de puresa inicial, abans de subordinar-se al text (cançó, si el text és explícit; poema simfònic, si és implícit, a manera de programa), al drama (òpera) o fins i tot als requeriments de l'expressió emocional. Cap música no pot ser absoluta si es vol entendre en termes extramusicals. La música absoluta per excel·lència és, doncs, la música instrumental. Hanslick considerava aquesta qualitat d'aïllament un garant de la puresa: la música només es podia entendre en termes d'ella mateixa. Hanslick va tenir pocs seguidors entre els músics durant la seva vida (1825–1904). Cap al 1920, però, la música absoluta va ser avalada per modernistes líders, inclosos Arnold Schönberg i Ígor Stravinski.

## Bibliografia

* Dahlhaus, C.: Die Idee der absoluten Musik, Bärenreiter, Kassel, 1978, traduït al castellà com a "La idea de la música absoluta", Barcelona, Idea Books, 1999. ISBN 978-0-226-13486-4 OCLC 489879639
* Eggebrecht, H.H.: Absolute Musik, a Riemann Musik Lexicon, Schott, Magúncia, 1967.

## Referències

* 1 2 Lanuza i Garriga, Anna de «Música absoluta». Gran Enciclopèdia de la Música. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 26 novembre 2019].
* 1 2 Bonds, Mark Evan. Absolute Music: The History of an Idea. Oxford University Press, 2014, p. 11–17. ISBN 978-0-19-938472-3 [Consulta: 26 novembre 2019].
* ↑ Vega Rofes, Aina «Música y Poesía: los primeros "Lieder" de Schönberg». Revista Laboratorio. Investigación & experimentación, Núm. 6, 2012. DOI: 10.32995/rl62012139. ISSN: 0718-7467 [Consulta: 29 maig 2021]. Enllaç recuperat de l'original el 2012.
* ↑ Nieto, José Luís «Libros: La idea de la Música absoluta» (PDF). Quodlibet. Revista de especialización musical. Universidad de Alcalá, pàg. 160-162. ISSN: 1134-8615 [Consulta: 26 novembre 2019].