OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Welschnofen

Welschnofen (italià Nova Levante) és un municipi italià, dins de la província autònoma de Tirol del Sud. És un dels municipis del districte i de Salten-Schlern. L'any 2007 tenia 1.825 habitants. Limita amb els municipis de Karneid, Moena, Deutschnofen, Pozza di Fassa, Predazzo, Tiers, i Vigo di Fassa.

## Situació lingüística

| Pertinença lingüística (cens 2001) | 96,19% alemany |
| Pertinença lingüística (cens 2001) | 3,45% italià |
| Pertinença lingüística (cens 2001) | 0,36% ladí |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Elmar Pattis | SVP |
# Batalla del Golf de Morbihan

La batalla del Golf de Morbihan o, simplement, batalla de Morbihan, lluitada el juny del 56 aC a la costa de l'actual departament bretó de Morbihan (Ar Mor-Bihan), va ser la primera batalla naval combatuda a l'Atlàntic Nord.

## Antecedents

Després dels contratemps a principis d'any, Juli Cèsar va idear una nova tàctica, en veure que l'única manera que els romans podien vèncer el superior poder naval dels vènets era l'abordatge. Cada vaixell de la marina romana duria el seu contingent normal d'infanteria de marina, probablement legionaris, i estarien armats amb esmolats ganxos muntats en pals llargs.

## Batalla

Després que alguns vaixells vènets als que se'ls van tallar els aparells, fent-los vulnerables a l'abordatge, foren presos, la resta de la flota va intentar escapar, però el vent els va fallar, deixant la flota dels vènets vulnerable al llarg de la costa. Els romans van aprofitar els rems, que els donaven major velocitat per perseguir i derrotar els vaixells vènets d'un en un. La batalla va durar des de les deu del matí fins al vespre, quan els vaixells vènets supervivents van poder escapar.

## Conseqüències

Amb la seva flota delmada, els vènets no van tenir més remei que rendir-se. Juli Cèsar no es trobava en un estat d'ànim misericordiós, de manera que els membres del Senat vènet van ser executats i la resta de la tribu van ser venuts com esclaus.

## Referències

* ↑ (anglès) John Rickard, Battle of Morbihan Gulf
* ↑ Juli Cèsar, De bello gallico III

## Enllaços externs

* (anglès) John Rickard, Battle of Morbihan Gulf
# Balestrino

Balestrino (en ligur Bârestìn o Balestrin) és un comune italià, situat a la regió de la Ligúria i a la província de Savona. El 2015 tenia 595 habitants.

## Geografia

Té una superfície de 11,27 km² i les frazioni de Bergalla, Borgo, Cuneo i Poggio. Limita amb Castelvecchio di Rocca Barbena, Ceriale, Cisano sul Neva, Toirano i Zuccarello.

## Evolució demogràfica

* Gràfica d'evolució de Balestrino entre 1861 i 2011
* Font: ISTAT

## Referències

* ↑ DD.AA. Dizionario di toponomastica. Storia e significato dei nomi geografici italiani. Torí: UTET, 2006, p. 67.
* ↑ Frisoni, Gaetano. Nomi propri di città, borghi e villaggi della Liguria del Dizionario Genovese-Italiano e Italiano-Genovese. Gènova: Nuova Editrice Genovese.
* ↑ «Dato Istat», 31-12-2015. Arxivat de l'original el 2 de maig 2017. [Consulta: 17 d’abril 2017].
# Carles Mauné i Alay

Carles Mauné i Alay (Vilamacolum, 1 de maig de 1899 - Figueres, 3 de setembre de 1985) fou un compositor de sardanes català i músic instrumentista de tible, tenora i clarinet.
Va estudiar solfeig i clarinet amb Josep Riera i Bolasell, tenora amb Fèlix (o Feliu) Sans i Camps i piano amb Josep Passolas i Coderch. Més endavant completaria els seus estudis de tenora amb el mestre Josep Baró i Güell, que al mateix temps l'ensinistrà en les disciplines de composició, harmonia i instrumentació. Va actuar a les següents cobles-orquestra: Roviras (Bordils, 1917), Els Gironins (Girona, 1918), Figueras (Girona, 1919), La Principal de l'Escala (1920) i Antiga Pep (Figueres, 1921); en aquesta darrera hi va restar fins a la dissolució l'any 1952, amb el parèntesi de la seva estada a l'Àfrica en compliment dels deures militars. L'any 1952 va fundar a Portbou l'Orquestrina Melòdic, i l'any 1953, va fundar a Figueres la Cobla-orquestrina Panamà, on tocava el clarinet, el saxo i a les sardanes el tible o la tenora, segons convingués, tenint d'acompanyant a Eusebi Saló. Aquesta formació fou titular de la Societat Coral Erato de Figueres fins a l'any 1965, quan Carles Mauné es va jubilar.
Va ser compositor de vàries sardanes com: La pageseta, Amistat, Flor d'ametller, etc.
De manera anecdòtica cal dir que firmava les seves sardanes amb el segon cognom: Alay. La nissaga de músics sardanistes no s'atura i en Carles Mauné i Alay deixa la batuta en mans del seu fill Florenci Mauné i Marimont.

## Sardanes

* Amistat
* La pageseta (1919)
* Riteta (1925)
* Flor d'ametller (1939)
* Poma carmusina (1945)
* Rebrolls de Figueres (1957)
* Colla Renaixement (1960)
* Les noces d'or (1974)
* La nostra pubilla (1975)
* Cor Alegre
* Vilamacolum (1978)
* És una joia (1979)
* Figuerenca aimada
* Ja t'ho diré
* L'hereuet
* La casa pairal
* Sardanes a Figueres
* Teresa (1981)
* Teresona
* La meva costella

## Galeria d'imatges

* Cobla Antiga Pep, 1944
* Orquestra Panamà, 1953

## Referències

* 1 2 http://www.ddgi.cat/quiosc/recursos/publicacio/exemplarDigital/diccionari-biografic-de-l-alt-emporda.pdf

## Enllaços externs

* Biografia de la web Amics de Florenci Mauné
* Partitures de Carles Mauné
* Biografia a Musics per la Cobla
# Zaccaria

* Aquest article tracta sobre la família genovesa. Vegeu-ne altres significats a «Zacaries».
Els Zaccaria (en català Zacaries) van ser una família genovesa que va governar Focea, Quios i altres illes, i als darrers anys algunes parts del Peloponès.

## Història

L'any 1247 el genovès Giovanni Vitale va dominar Quios de fet, però de iure va quedar dins dels dominis de l'Imperi Romà d'Orient. El 10 de juliol de 1261 el Tractat de Nimfèon va reconèixer la sobirania civil genovesa però Miquel VIII Paleòleg es reservava per l'Imperi l'alta sobirania. Al Tractat de Viterbo del 27 de maig de 1267, Balduí II va cedir a Carles d'Anjou tots els drets nominals sobre Grècia però es va reservar la sobirania de les illes, que van quedar de fet com a domini comercial genovès, però Quios es va convertir en un niu de pirates de tota mena.
L'any 1304 l'emperador romà d'Orient la va donar en feu a Benet I Zaccaria, que tenia el monopoli comercial a Focea. Va morir el 1307 i el va seguir el seu fill Benet II Paleòleg Zaccaria. Al morir el 1314, el seu fill Martí Zaccaria va assolir el poder junt amb son germà Benet III Zaccaria, en comú, fins que Benet II va ser instaurat pels romans d'Orient el 1329 com a governador únic. El feu va tornar a l'Imperi el 1330 quan Benet III es va revoltar sense èxit.

## Governadors de Focea

* Benet I Zaccaria vers 1288-1304
* Tedèsio Zaccaria 1304-1313
* A l'Imperi Romà d'Orient 1313-1314
* Andreolo Cattaneo 1314-1331
* Domenicco Cattaneo 1331-1334

## Senyors de Quios

* Benet I Zaccaria 1304-1307
* Benet II Palèoleg Zaccaria 1307-1314 (fill)
* Martí Zaccaria 1314-1329 (fill)
* Benet III Zaccaria 1314-1330 (germà)
* A l'Imperi Romà d'Orient 1330

## Barons de part del Peloponès

* Martí Zaccaria 1315-1329
* Bartolomeo Zaccaria 1329-1334 (fill)
* Centurió I Zaccaria 1334-1382 (germà)
* Andrònic Asen 1382-1402 (fill)
* Stefano Zaccaria 1402-1403 (fill)
* Centurió II Zaccaria 1403-1432 (regent 1402-1403), conserva Arcàdia el 1430
* Caterina Zaccaria 1432 (filla) des 1430 la major part
* Tomàs Paleòleg príncep de l'Imperi Romà d'Orient 1432 (espòs) des 1430 la major part
* a l'Imperi Romà d'Orient 1432.

## Referències

* 1 2 3 4 Miller, William. Essays on the Latin Orient. Cambridge: Cambridge University Press, 2015, p. 283-294 i 296-298. ISBN 9781107455535.
# Cal Plaxats

Cal Plaxats és un edifici del municipi de Castellfollit del Boix (Bages) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Del conjunt d'edificacions que conformen la masia en destaca el cos principal de planta rectangular i format per planta baixa, dos pisos i golfes amb coberta a dues aigües. A la façana principal, les obertures s'organitzen en tres eixos amb balcons a la planta pis i un òcul a les golfes. Destaca també una pallissa datada al 12880 on es pot veure les restes d'un rellotge de sol. Formant part del conjunt hi ha a la part posterior de la casa l'ermita de Sant Jaume del Clot del Grau i una mica més allunyat un forn d'obra encara en funcionament.
A la llinda de la porta de la casa hi ha la data de 1884, a la façana de la pallissa s'hi llegeix 1888 i al rellotge de sol 1925.

## Referències

* 1 2 «Cal Plaxats». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 desembre 2015].
# Villasor

Villasor (en sard, Bidda Sorris) és un municipi italià, situat a la regió de Sardenya i a la província de Sardenya del Sud. L'any 2004 tenia 7.022 habitants. Es troba a la regió de Campidano di Cagliari. Limita amb els municipis de Decimomannu, Decimoputzu, Monastir, Nuraminis, San Sperate, Serramanna (VS), Vallermosa i Villacidro (VS).

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2005- | Walter Marongiu | Llista cívica |
# Batalla del Guadalquivir

Batalla del Guadalquivir té aquests significats:
* Batalla del Guadalquivir (206 aC)
* Batalla del Guadalquivir (1247)
# Victorià

«Victorià» té aquests significats:
* Victorià, referent a l'època victoriana, període de la història britànica definit pel regnat de Victòria I, entre 1837 i 1901 caracteritzada per la prosperitat econòmica basada en la indústria i el colonialisme
* Victorià, referent a l'arquitectura victoriana
* Victorià d'Assan (Itàlia, final del segle V- Assan, Osca, ~561), monjo i abat d'origen italià, establert al Pirineu aragonès i venerat com a sant
* Victorià, Frumenci i companys, grup de màrtirs cristians, venerats com a sants, morts a Adrumetum en 484 durant les persecucions dels vàndals arrians
* Miquel Victorià Amer (Palma, Mallorca, 1824 — Barcelona, 1912), poeta i bibliòfil mallorquí
* Reial Monestir de Sant Victorià, temple al terme municipal d'O Pueyo d'Araguás (comarca del Sobrarb, Osca) L'
* Reial Orde Victorià
# Banda B

Dins del sistema fotomètric UBV, o de Johnson, la Banda B és la que posseeix una longitud d'ona intermèdia de les tres originals: O (ultraviolada), B (blava) i V (verda o visual); és més curta que la del filtre V (Banda V) però més llarga que la de l'O.
El resultat de restar la magnitud obtinguda per la Banda B amb l'obtinguda per la Banda V proporciona l'índex de color B-V, utilitzat en astronomia per a determinar el color propi dels astres i la seva temperatura superficial.

## Referències

* On the Color-Magnitude Diagram of the Pleiades, H. L. Johnson, W. W. Morgan, ApJ 114, 522 (1951).
* Fundamental stellar photometry for standards of spectral type on the revised system of the Yerkes spectral atlas, Johnson, H. L.; Morgan, W. W., ApJ 117, 313 (1953).
* Some Characteristics of Color Systems, Morgan, W. W.; Harris, D. L.; Johnson, H. L. ApJ 118, 92M (1953).
* VRI standards in the E regions, Cousins, A. W. J., Mem. R. Astron. Soc, 81, 25 (1976).
* VRI Photometry of E and F Region Stars, Cousins, A. W. J., M. N. Astr. Soc. South Africa, 3, 8 (1978).
* Fotometría con Filtros, Francisco A. Violat Bordonau, Víctor Violat Martín (2003). Asociación de Variabilistas de España. Astronomía Digital (noviembre de 2003).

## Enllaços externs

* Fotometria CCD Arxivat 2005-11-19 a Wayback Machine. (castellà)
# Carel Kneulman

Carel Kneulman (Amsterdam, 15 de desembre de 1915 - Darp, 15 de gener del 2008) va ser un escultor, il·lustrador i artista gràfic neerlandès. És més conegut com el creador dels Lieverdje al carre Spui a Amsterdam.

## Bibliografia

* van Santen, Jeanine; Dr. Louk Tilanus (Dir.). Carel Kneulman (Tesis). Den Haag: Universidad de Leiden, 2001.
* Boelema, Ida; Hoekstra, Feico. Carel Kneulman. Zwolle: Waanders, 2006. ISBN 90-400-9147-1.
* Vliet, Paul van; Haas, Robert de; Hefting, Paul. Tijd van oogsten: befaamde beeldhouwers in Nederland. Zutphen: Walburg Pers, [2006]. ISBN 978-90-5730-458-3.
* You-ne Joenie : Carel Kneulman. Amsterdam: Museum Fodor, 1974.
* Lieverdje Amsterdam, 1959
* Escultura sobre la porta de la central de policia de La Haia
* Llàtzer aprèn a caminar de nou (1982), (estàtua en el parc Westbroek) en La Haia
* Detall del relleu Thalia en Rotterdam
* Relleu Thalia en Rotterdam
* Monument als artistes de la Resistència (1973) Middenlaan Plantage, Amsterdam

## Enllaços externs

* Obres de Carel Kneulman a artnet.com
# Zentralfriedhof

El Zentralfriedhof, el Cementiri central de Viena, inaugurat el 1874, és el més extens de la capital austríaca. Es troba a la zona sud de la ciutat, al carrer Simmeringer Hauptstraße, entre els números 230-244 i 1110, al barri de Simmering. L'església situada al centre del cementiri s'anomena la Karl-Borromäus-Kirche.
El cementiri té una superfície d'uns 2,5 km², amb 3,3 milions de persones sebollides. És el segon més gran d'Europa després del Cementiri d'Ohlsdorf a Hamburg. Té un cert atractiu turístic pel nombre de personatges il·lustres, especialment músics, que hi son sepultats.
Els primers anys, el lloc no era gaire popular. Malgrat el nom, no era gens «central» i no tenia cap connexió amb el transport públic. Per canviar això, el consistori va decidir el 1981 de crear una avinguda d'honor amb sepulcres de persones famoses. El 22 de juny de 1888, les restes de Beethoven i de Schubert van ser traslladats a la secció dels músics, on també es troben les tombes de Salieri, Brahms, els dos Johann Strauss (pare i fill) Gluck, Wolf, Czerny, Schönberg, així com el monument a Mozart, com que la seva tomba al cementiri de Sant Marx no es va conservar i només hi havia un monument commemoratiu. El 1910 s'hi va afegir l'església de l'arquitecte Max Hegele (1873-1945).
Quan el cementiri es va estrenar hi va haver un gran conflicte entre l'ajuntament de la ciutat i la jerarquia de l'església catòlica. L'ajuntament volia un lloc interconfessional per a tots i no volia cap consagració per qualsevol religió. Aquesta opció va suscitar protestes vehements pels cercles ultraconservadors catòlics. Finalment es va trobar un compromís i es va autoritzar una benedicció discreta, fora del públic, tot i així, la major part del cementiri principal queda interconfessional. Per qui no vol pas sepultura al cementiri principal, s'han arranjat unes zones particular reservades a certes conviccions: budistes, protestants, islàmistes, jueus, ortodoxos i mormons. El lloc queda de gestió pública i cap autoritat religiosa no hi té autoritat. Només el cimentiri protestant i el nou cimentiri jueu tenen separacions clares i una entrada particular. Encara que el cementiri jueu més antic, creat el 1863, va ser destruït pels nazis durant la Kristallnacht, encara es conserven 60.000 tombes. El segon cementiri jueu es va construir el 1917 i encara s'utilitza.

## Referències

* ↑ Stark, Florian «Mozart im Armengrab?: Die etwas andere Geschichte vom Tod eines Genies» (en alemany). Die Welt, 09-12-2016.
* 1 2 Bauer, Werner T. Wiener Friedhofsführer : genaue Beschreibung sämtlicher Begräbnisstätten nebst einer Geschichte des Wiener Bestattungswesens (en alemany). 5a edició eixamplada. Wien: Falter-Verl, 2004. ISBN 3-85439-335-0.

## Enllaços externs

* Compositors enterrats al Cementiri central de Viena (Zentralfriedhof).
# Antoni Samper i Samper

Antoni Samper i Samper (Alcoi, 31 de desembre de 1744 – Cadis, 21 de maig de 1812) fou un enginyer militar i polític valencià. El 1760 inicià la seva formació militar a l'exèrcit espanyol i el 1767 ingressà al Reial Cos d'Enginyers. El 1779 participà en el setge de Gibraltar i el 1781 en l'expedició de conquesta de les illes de Fernando Poo i Annobóni de part de la costa de Golf de Guinea. En 1797 va redactar amb els generals Tomás de Morla y Pacheco i Gonzalo O'Farrill y Herrera, el Dictámen sobre la defensa de la frontera francesa en la parte de Navarra i Guipuzcoa.
Després va treballar amb el capità general José de Urrutia y de las Casas en la redacció de la nova Ordenança militar i en la reorganització de l'Acadèmia i el Regiment Reial. Així el 1802 assolí el grau de mariscal de Camp i sotinspector del Reial Cos d'Enginyers i el 1803 Manuel Godoy el nomenà cap d'Estat Major d'Enginyers. Després del motí d'Aranjuez i la destitució de Manuel Godoy va substituir al marquès de la Romana com a Comandant General interí del Cos d'Enginyers quan aquest va marxar a l'expedició de Dinamarca.
Un cop iniciada la Guerra del Francès va intentar aturar els oficials que participaren en la fuga dels sapadors (maig-juny de 1808), però com no se'n va sortir, va fugir amb els oficials d'enginyers que quedaven a la Cort a Sevilla el 20 de juliol (el mateix dia que Josep Bonaparte va entrar a Madrid). La Junta Suprema Central el va confirmar com a Comandant General d'Enginyers i fou nomenat adjunt del general Francisco Javier Castaños. El 1810 fou ascendit a tinent general.
El 14 de febrer de 1810 fou elegit diputat per València a les Corts de Cadis, on formaria part de les comissions d'Honor, Guerra i Premis i Honors i defensà la necessitat d'una reforma important en l'exèrcit i en les instal·lacions militars. De posicions conservadores, no participà molt activament a les sessions degut a la seva mala salut. Fou un dels signants de la Constitució espanyola de 1812 i va morir poc després.

## Referències

* ↑ D. Antonio Samper Arxivat 2010-01-09 a Wayback Machine. a ingenierosdelrey.com
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ «Diputats valencians a les Corts de Cadis». Arxivat de l'original el 2013-07-13. [Consulta: 11 març 2012].

## Enllaços externs

* Biografia Arxivat 2012-06-28 a Wayback Machine. a cadiz2012.es
# Can Ferran

«Can Ferran» té aquests significats:
* Can Ferran (Arenys de Mar), casa a la vila d'Arenys de Mar (el Maresme)
* Can Ferran (Corçà), masia als afores del poble de Casavells (Corçà, el Baix Empordà)
* Can Ferran (Puigdàlber), edifici a la plaça de l'Església de Puigdàlber (l'Alt Penedès)
* Torrent de Can Ferran, curs d'aigua al Vallès Occidental, afluent de la riera de Rubí
# Xenó de Patres

Xenó de Patres (en llatí Xenon, en grec antic Ξένων) fou un polític de la Lliga Aquea nascut a Patres, que va viure al segle ii aC.
Polibi diu que va ser un dels que va aconsellar mantenir la neutralitat en la lluita entre Roma i Perseu de Macedònia. Després de la guerra, l'any 168 aC, quan els comissionats romans Claudi i Gneu Domici van denunciar davant l'assemblea aquea a tots el que havien estat generals dels aqueus acusant-los de ser partidaris de Perseu, Xenó, que havia exercit el càrrec, va protestar i es va oferir per sotmetre's a judici davant un tribunal aqueu o romà, segons diu Polibi.
Va ser sens dubte un dels ostatges enviats a Itàlia quan els romans es van comprometre a celebrar un judici, però va ser retingut durant anys, i segurament va morir allí.

## Referències

* ↑ 4.Xenon a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1295
# Batalla d'Ouessant

Batalla d'Ouessant té aquests significats:
* Batalla d'Ouessant (1778) – que va tenir lloc a 100 milles a l'oest d'Ouessant, un llarg però inconclús combat durant la Guerra de la Independència dels Estats Units
* Batalla d'Ouessant (1779) – també coneguda com l'Acció del 6 d'octubre de 1779, un combat menor però famós durant la Guerra de la Independència dels Estats Units entre el HMS Quebec i la fragata francesa Surveillante
* Batalla d'Ouessant (1780) – també coneguda com l'Acció del 10 d'agost de 1780, un combat menor durant la Guerra de la Independència dels Estats Units entre les fragates HMS Flora i Nymphe. Va ser el primer enfrontament on s'usaren carronades.
* Batalla d'Ouessant (1781) – una batalla de combois, també durant la Guerra de la Independència dels Estats Units.
* Batalla d'Ouessant (1782) – també anomenada la Tercera Batalla d'Ouessant o l'Acció del 20-21 d'abril de 1872, la tercera batalla que tingué lloc a la regió durant la Guerra de la Independència dels Estats Units
* Batalla d'Ouessant (1784) – també anomenada el Gloriós 1 de juny, que tingué lloc a 400 milles a l'oest d'Ouessant durant les guerres revolucionàries franceses
* Batalla d'Ouessant (1944) – una batalla entre destructors britànics, canadencs i polonesos de la 10a Flotilla contra destructors alemanys de la 8a Flotilla de Narvik, guanyada pels Aliats.
# Victorià Ferrà Darder

Victorià Ferrà Darder (Palma, 12 de gener de 1896 - Palma, 14 de gener de 1972) fou un futbolista balear de les dècades de 1910 i 1920.
Va ser un porter molt complet, considerat un dels millors porters balears anteriors a la guerra civil.
Va jugar quasi tota la seva carrera a la Real Sociedad Alfonso XIII, l'antecessor del Reial Mallorca, on jugà entre 1916 i 1928. Durant la temporada 1918-19 va jugar durant sis mesos al RCD Espanyol, on va ser habitual suplent de Ricard Zamora.
Fou campió balear de 100 metres lliures l'any 1920.

## Referències

* 1 2 3 «Fitxa de Ferrà». Periquito.cat. [Consulta: 9 abril 2019].
* ↑ Madrid-Sport (Madrid). 20-5-1920. Número 190. Pàgina 13
# Casa a la Carretera de Caldes, 15 (Cardedeu)

La Casa a la carretera de Caldes, 15 és una obra modernista de Cardedeu (Vallès Oriental), actualment desapareguda però inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de tipologia entre mitgeres amb subterrani i planta. Coberta a dues aigües perpendiculars al carrer. Capcer sinuós trencat i obertures allargades amb el marc de línies sinuoses, propi del modernisme urbà. A sobre de les obertures, finestres i portes, hi ha unes altres insinuen unes golfes. El reixat de la finestra recorda a la primera etapa de Respall, d'un modernisme més estilitzat. El conjunt, recordant que aquesta casa fou dissenyada juntament amb la del costat, s'engloba dins d'un tipus d'arquitectura menor que va fer Respall, com a arquitecte municipal, a Cardedeu.

## Història

El projecte fou demanat per Josep Torroella i Bassas el març de 1915 i es construí al llarg de 1916. La construcció final és diferent al plànol original que es conserva a l'arxiu de Cardedeu; la casa restà menys ornamentada que en el projecte inicial.

## Referències

* 1 2 «Casa a la carretera de Caldes, 15». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2017].
# William Smith (ciclista)

William R. "Bill" Smith (1893 - Johannesburg, octubre de 1958) va ser un ciclista sud-africà que va prendre part en els Jocs Olímpics de 1920.
Va guanyar dues medalles als Jocs Olímpics d'Anvers, el 1920: una de plata en la prova de tàndem, formant parella amb James Walker; i una de bronze en la persecució per equips, formant equip amb James Walker, Sammy Goosen i Henry Kaltenbrun. També va participar en la prova dels 50 kilòmetres, finalitzant el setè; i en la prova de velocitat individual, quedant eliminat en les sèries.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Bill Smith». [Consulta: 13 setembre 2024].
# Alfredo Ferraz

Alfredo Ferraz (8 de novembre de 1901 - 16 de setembre de 1960) fou un jugador portuguès de billar de la dècada de 1930.
Nascut a l'illa de Madeira, va estudiar a Lisboa on adquirí la passió pel billar a la Sociedade de Billard do Rossio. Va aconseguir els seus majors èxits en les modalitats de carambola lliure i del quadre. Va jugar la seva primera Copa del Món en lliure a Barcelona el 1930, on fou tercer darrera l'egipci Edmond Soussa i Théo Moons de Bèlgica. Un any després va vèncer a Soussa al Concurs International de Fantasia Clàssica.

## Palmarès

Font:
* Campionat del Món de billar de carambola lliure: 1930 1933, 1938 1930
* Campionat del Món de billar artístic: 1931
* Campionat del Món de billar de carambola quadre 71/2: 1939
* Campionat del Món de billar pentatló: 1936
* Campionat del Món de billar a una banda: 1934
* Campionat d'Europa de billar de carambola quadre 71/2: 1948
* Campionat d'Europa de billar a tres bandes: 1939

## Referències

* ↑ Heinrich Weingartner, Dieter Haase, Enzyklopädie des Billardsports, Editor Heinrich Weingartner, Viena, 2009, ISBN=978-3-200-01489-3
* ↑ Concours International de Fantasie Classique 1931 Confédération International de Billard Artistique (CIBA). 2017-04-01
* ↑ Palmarès Kozoom. 2016-11-25