OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Samurai Shodown

Samurai Shodown (サムライスピリッツ, Samurai supirittsu, «esperits samurai») és una saga de videojocs creada per SNK per al sistema Neo-Geo: diferent als altres videojocs de lluita publicats durant la dècada del 1990 per l'ús d'armes blanques i l'ambientació d'època, el primer joc fon el Samurai Shodown (1993), al qual seguiren cinc seqüeles per a la mateixa màquina, conversions per altres plataformes de joc i altres títols i productes derivats; el darrer lliurament és el Samurai Shodown (2019), publicat per a les consoles d'octava generació.
L'argument dels jocs està ambientat al Japó feudal de finals del segle xviii, durant els anys Tenmei, raó per la qual apareixen o ixen nomenats esdeveniments o personatges històrics com el shōgun Tokugawa Ienari, no exempts de llicències artístiques i anacronismes: segons la cronologia argumental, el primer episodi de la sèrie és el quint joc (Samurai Spirits Zero en la versió nipona), situat l'any 1786 durant la rebel·lió del general Gaoh; el primer i el tercer joc transcorren en 1788, i el quart en 1789; el rebel cristià Amakusa Shirō (1621-1638) és un dels antagonistes, mentre que els samurais Hattori Hanzō (1542-1597) i Yagyū Jūbei Mitsuyoshi (1607-1650) apareixen com a protagonistes.
El quart joc, Samurai Shodown IV: Amakusa's Revenge (サムライスピリッツ: 天草降臨, Samurai supirittsu: Amakusa kōrin, «el descens d'Amakusa»), manté algunes millores de l'anterior quant a disposició i combinació dels quatre botons d'acció i afig les accions torso blow, rage gauge explosion i l'opció d'executar combos manuals a l'estil de Killer Instinct, a més de dos finals diferents en funció del temps total invertit en passar-se el joc; amb dèsset personatges —cada un amb sengles versions slash i bust— millor animats que en les edicions anteriors, el IV perd en comparança amb el III quant a la qualitat de la música, la precisió del zoom o la quantitat d'escenaris, reduïda a deu; no obstant això, Amakusa's Revenge és un dels títols tardans que, amb tres-cents setanta-huit megues, explotà les possibilitats tècniques de la Neo-Geo, amb un preu de revenda en cartutx domèstic superior als cent cinquanta euros en 2013.
L'any 2020 SNK publicà l'antologia Samurai Shodown Neo Geo Collection, un títol recopilatori per a Epic Games, Play 4, Steam i Switch que inclou els cinc lliuraments originals per a Neo-Geo, a més de dos revisions del quint joc: el Zero Special i el Zero Perfect, est últim inèdit fins llavors.

## Notes

* ↑ Samurai Shodown es traduïx com a «combat samurai», encara que la paraula showdown està escrita així a propòsit per aproximació al terme shōgun

## Referències

* ↑ David Pedrós. «L'any de Samurai Shodown». Microoci. [Consulta: 6 novembre 2020].
* 1 2 Tibe. «The Finest Blades of Japan» (en francés). NeoGeoKult, 2013. [Consulta: 6 novembre 2020].
* ↑ James Newton. «Samurai Shodown IV Review (Neo Geo): Another Victoly» (en anglés). Nintendo Life, 12-03-2012. [Consulta: 7 novembre 2020].
* ↑ Marc!!. «Samurai Shodown Neo Geo Collection». Pixelats, 23-07-2020. [Consulta: 6 novembre 2020].
# Surfesquí

El surfesquí (wakeboard en anglès) és una modalitat d'esquí nàutic que consisteix a desplaçar-se dalt d'una planxa tot mantenint l'equilibri sobre la superfície d'un cos d'aigua. Va ser desenvolupat a partir d'una combinació d'esquí aquàtic, el surf de neu i les tècniques de navegació.
El pilot sol ser remolcat per una llanxa de motor, en general a una velocitat de 17-24 milles per hora, depenent de les condicions de l'aigua, la mida de placa, el pes del ciclista, el tipus de trucs, i la velocitat del ciclista comoditat. Aquesta velocitat també podria dependre de l'any, marca i model de l'embarcació pel fet que alguns vaixells que no estan dissenyats per a fer surfesquí, creen un deixant de diferent grandària que el pilot no se senti còmode. Però un surfesquí també pot ser remolcat per altres mitjans, incloent els sistemes de cable tancat de cursos, torns, motos aquàtiques, camions i cotxes i vehicles tot terreny.

## Referències

* ↑ Descobrir.cat. «Bateig de surfesquí». [Consulta: 27 juliol 2024].
# Vespadelus caurinus

Vespadelus caurinus és una espècie de ratpenat de la família dels vespertiliònids. És endèmic del nord i nord-oest d'Austràlia. Els seus hàbitats naturals són les zones boscoses, els herbassars i els matollars de les regions tropicals. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El nom específic, caurinus, deriva de Caurus, el nom que donaven els antics romans al vent del nord-oest, en referència a la part d'Austràlia on viu aquest ratpenat.

## Estat de conservació

No hi ha grans amenaces per a aquesta espècie, però les colònies de cria són especialment sensibles a les pertorbacions humanes.

## Referències

* ↑ Catalogue of Life Arxivat 2015-06-14 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ McKenzie, N.; Lumsden, L. Vespadelus caurinus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 18 juliol 2014.
* ↑ Milne, D. J., Thomson, B. G. i Burwell, C. J., 2008. Northern Cave Bat, Vespadelus caurinus. A: S. Van Dyck i R. Strahan (eds), The mammals of Australia. Tercera edició, pp. 561-562. Reed New Holland, Sydney, Austràlia.
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Pere A. Savé Argilaga

Pere Abraham Savé Argilaga (Reus, 1878 - 1952) va ser un periodista català, que signava sempre Pere A. Savé.
Apoderat de banca, va incorporar-se de molt jove al Centre de Lectura de Reus, i el 1897 va ser un dels impulsors de la cinquena època d'El Eco del Centro de Lectura, la revista de l'entitat. El 1897 publicà diversos articles a La Autonomía, un periòdic de tendència republicana federal, i, seguint la línia de la publicació, va escriure un article molt combatiu sobre la guerra de Cuba. Per aquest article el fiscal li demanava 8 anys de presó. El 1899 participà, juntament amb altres joves reusencs, en una secció del mateix periòdic que es deia "Los viernes de la Autonomía" on es publicaven textos literaris de bon nivell. El 1901 era un dels redactors de la revista d'art i literatura El Pandemonium. El 1903 col·laborà al setmanari local La República, proper a Unió Republicana en aquell moment. També escrivia articles sobre art i literatura a Las Circunstancias. La seva vinculació al Centre de Lectura el portà a col·laborar a Athenaeum, portaveu de l'entitat durant un temps, on feia crítica d'art i de llibres i on publicà articles sobre pedagogia. A partir de 1920 va participar activament en la tercera època de la Revista del Centre de Lectura, i formà part de la junta d'aquesta entitat, on va donar classes gratuïtes de mecanografia i comptabilitat. El 1916 havia escrit un monòleg, "Inquiet", que es va representar. El 1963, la secció de literatura del Centre de Lectura, sota la presidència de Bonaventura Vallespinosa, va crear, en homenatge seu, un concurs escolar de recitació en llengua catalana amb el nom de "Pere A. Savé", subvencionat pel seu fill Josep Pere Savé, que durà alguns anys. El 1964 va guanyar el primer premi d'aquest concurs l'actor i director de teatre Lluís Pasqual.

## Referències

* 1 2 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 601.
* ↑ Duarte, Àngel. Possibilistes i federals: política i cultura republicanes a Reus (1874-1899). Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1992, p. 163. ISBN 8460418499.
# Premi de la Crítica de narrativa basca

El Premi de la Crítica de narrativa basca és un premi literari d'Espanya que, des de 1976, concedeix l'Associación Espanyola de Crítics Literaris dins la convocatòria anual del Premi de la Crítica, a la millor obra de narrativa escrita en èuscar i publicada durant els dotze mesos anteriors a l'entrega del premi.

## Guardonats amb el Premi de la Crítica de narrativa basca

* 1976: Joan Mari Irigoien per Oilarraren promesa
* 1977: Ramón Saizarbitoria per Ene Jesus
* 1978: Augustin Zubikarai per Bale denborak
* 1979: Joxe Austin Arrieta per Abuztuaren 15eko bazkalondoa
* 1980: Juan Jose Irazusta per Nork bere bidea
* 1981: Iñaki Alkain per Gerrateko Ibillerak
* 1982: Joan Mari Irigoien per Poliedroaren hostoak
* 1983: Anjel Lertxundi per Hamaseigarrenean, aidanez
* 1984: Xabier Kintana per Ta marbuta Jerusalemen gertatua
* 1985: Bernardo Atxaga per Bi anai
* 1986: Joseba Sarrionandia per Atabala eta euria
* 1987: Joan Mari Irigoien per Udazkenaren balkoitik
* 1988: Bernardo Atxaga per Obabakoak
* 1989: Joan Mari Irigoien per Babilonia
* 1990: Felipe Juaristi per Arinago duk haizea, Absalon
* 1991: Anjel Lertxundi per Kapitain Frakasa
* 1992: Xabier Mendiguren Elizegi per Hamalau
* 1993: Bernardo Atxaga per Gizona bere bakardadean
* 1994: Inazio Mujika Iraola per Hautsaren kronika
* 1995: Ramón Saizarbitoria per Hamaika pauso
* 1996: Juan Luis Zabala per Galdu arte
* 1997: Joxemari Iturralde per Kilkirra eta roulottea
* 1998: Pako Aristi per Urregilearen orduak
* 1999: Lourdes Oñederra per Eta emakumeari sugeak esan zion
* 2000: Ramón Saizarbitoria per Gorde nazazu lurpean
* 2001: Joseba Sarrionandia per Lagun izoztua
* 2002: Pello Lizarralde per Larrepetit
* 2003: Bernardo Atxaga per Soinujolearen semea
* 2004: Juanjo Olasagarre per Ezinezko maletak
* 2005: Harkaitz Cano per Neguko zirkua
* 2006: Jon Alonso per Erretzaileen eremua
* 2007: Jokin Muñoz per Antzararen bidea
* 2008: Kirmen Uribe per Bilbao-New York-Bilbao
* 2009: Fermin Etxegoien per Autokarabana
* 2010: Arantxa Urretabizkaia per 3 Mariak
* 2011: Harkaitz Cano per Twist
* 2012: Ramón Saizarbitoria per Martutene
* 2013: Bernardo Atxaga per Nevadako egunak
* 2014: Unai Elorriaga López de Letona per Iazko hezurrak
* 2015: Ramón Saizarbitoria per 'Lili eta biok
* 2016: Kirmen Uribe per Elkarrekin esnatzeko ordua
* 2017: Aingeru Epaltza per Mendi-joak
* 2018: Harkaitz Cano per Fakirraren ahotsa
* 2019: Unai Elorriaga per Iturria
* 2020: Pello Lizarralde per Argiantza

## Vegeu també

* Premi de la Crítica
* Premi de la Critica de poesia basca

## Referències

* ↑ Premis de la Crítica (euskera)
* ↑ «David Trueba gana el Premio Nacional de la Crítica». El País [Consulta: 5 desembre 2015].
* ↑ «Maria Josep Escrivà i Albert Pijuan guanyen els Premis de la Crítica 2021 en llengua catalana». dBalears, 05-06-2021 [Consulta: 6 juny 2021]. Arxivat 5 de juny 2021 a Wayback Machine.
# Zaretxni (Kubànskaia)

* Per a altres significats, vegeu «Zaretxni».
Zaretxni - Заречный (rus) - és un khútor del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba als vessants septentrionals del Caucas occidental, a la vora dreta del riu Pxekha, a 15 km al nord d'Apxeronsk i a 75 km al sud-est de Krasnodar.
Pertany a l'stanitsa de Kubànskaia.
# Polícares

Polícares (en grec antic: Πολυχάρης, llatí: Polychares) fou un atleta de l'antiga Grècia originari de la regió de Messènia.
Va obtenir un triomf a la quarta olimpíada, l'any 764 aC, i, segons Pausànies, va ser la causa de la primera guerra messènica, que va començar l'any 743 aC: enganyat i agredit per l'espartà Evefne, que li va robar els ramats i va matar la seva família, Polícares es va venjar ultratjant altres lacedemonis; els espartans van reclamar al govern de Messènia que els el lliurassin, però, com que no el van voler lliurar, va esclatar la guerra.

## Referències

* ↑ Polychares a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 453
# Salbertrand

Salbertrand és un municipi italià, situat a la ciutat metropolitana de Torí, a la regió del Piemont. L'any 2007 tenia 522 habitants. Està situat a la Vall de Susa, una de les Valls Occitanes. Forma part de la Comunitat Muntanyenca Alta Vall de Susa. Limita amb els municipis d'Exilhas, Ors i Prajalats.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Piero Biolati | Llista cívica |
# Sulpicia de bello Macedonico

Lex Sulpicia de bello Macedonico va ser la llei romana que va declarar la guerra al Regne de Macedònia governat per Filip V. La va proposar Publi Sulpici Servi Galba Màxim, que va ser cònsol l'any 200 aC amb Gai Aureli Cotta.

## Referències

* ↑ Puente y Franco, Antonio de. Historia de las leyes, plebiscitos y senadoconsultos más notables des de la fundación de Roma hasta Justiniano. Madrid: Imprenta de Vicente de Lalama, 1840, p. 153 [Consulta: 16 abril 2022].
# Uusikaupunki

Uusikaupunki (en suec Nystad) és un municipi de Finlàndia, situat a la província de Finlàndia Occidental i a la regió de Finlàndia Pròpia.
S'hi parla finès. El seu nom es pot traduir literalment com a "ciutat nova". El nom original del poble principal que es va incorporar a Uusikaupunki era Kalainen (traduït aproximadament del finès com "ric en peixos"). La regió circumdant, i especialment la ciutat veïna de Kalanti, que es va fusionar amb Uusikaupunki l'any 1993, ja era un animat mercat d'objectes de fusta i sal a la primera edat mitjana. Uusikaupunki es va fundar per legalitzar aquest comerç.

## Ciutats agermanades

* Antsla, Estònia
* Haderslev, Dinamarca
* Veliki Nóvgorod, Óblast de Nóvgorod, Rússia
* Sandefjord, Noruega
* Szentendre, Hongria
* Varberg, Suècia
* Tvrdošín, Eslovàquia

## Referències

* ↑ «1033–1034 (Pieni Tietosanakirja / IV. San Remo – Öölanti)». Runeberg.org. [Consulta: 28 December 2017].
* ↑ «Uusikaupunki – Uudenkaupungin historian lyhyt oppimäärä», 07-10-2013. Arxivat de l'original el 7 October 2013. [Consulta: 28 December 2017].
# Pirgos (Trifília)

Pirgos (grec antic: Πύργος o Πύργοι) era una antiga ciutat de Trifília, a l'Èlida. Estava situada a la desembocadura del riu Neda, a la frontera amb Messènia, segons Estrabó. Esteve de Bizanci la considera una ciutat de Messènia.
Segons Heròdot va ser un dels assentaments dels mínies, però no n'indica la situació. Els mínies van ocupar aquells territoris expulsant-ne els antics habitants, i es van apoderar de Lèpreon, Frixa, Macistos, Èpion i Núdion. Segons Polibi, Pirgos va rendir-se fàcilment a Filip V de Macedònia quan aquest rei va envair la regió i va ocupar Sàmicon l'any 219 aC.
S'ha localitzat, sembla, en una zona pròxima a l'actual ciutat de Pirgos, que adoptà el nom de l'antiga ciutat per bé que sembla que es troba sobre l'antiga Disponti.

## Referències

* ↑ Alberich i Mariné, Joan (dir.); Cuartero i Iborra, Francesc J. (dir.). Diccionari Grec-Català. Enciclopèdia Catalana - Fundació Institut Cambó, 2015, p. 1477. ISBN 9788441224223.
* ↑ Smith, William (ed.). «Pyrgus». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 26 desembre 2020].
# Roberto Passani Buggiani

Roberto Passani Buggiani (Barcelona, 1899 - Barcelona, 16 de novembre de 1983), Passani II, fou un futbolista català d'ascendència italiana de la dècada de 1910. El seu germà Mario Passani Buggiani també fou futbolista.
Després de retirar-se del futbol, es va dedicar a la professió d'escultor i marbrista.

## Trajectòria

Jugava a la posició de davanter.
Començà a destacar a l'infantil del FC Espanya. Fou un dels futbolistes més destacats d'aquest club de la dècada de 1910, amb el qual guanyà el Campionat de Catalunya el 1917. Disputà dos partits amistosos amb el FC Barcelona l'any 1917, en els quals marcà un gol.
També formà part de la selecció catalana de futbol amb la qual jugà el 1916 i 1917.

## Palmarès

* Campionat de Catalunya de futbol:
** 1917

## Referències

* ↑ «Necrológicas». La Vanguardia, 17-11-1983. [Consulta: 9 juliol 2024].
* ↑ «Perfil a bdfutbol». bdfutbol. [Consulta: 9 abril 2019].
* 1 2 3 «Roberto Passani». Gran Enciclopèdia Catalana, 28-02-2014. [Consulta: 9 gener 2017].
* ↑ «Infantiles». Mundo Deportivo, 06-04-1911. [Consulta: 9 abril 2019].
* ↑ «España-Internacional». Mundo Deportivo, 06-12-1915. [Consulta: 9 abril 2019].
* ↑ «España-Universitari». La Vanguardia, 27-10-1917. [Consulta: 9 gener 2017].
* ↑ «Pàgina 11». Diari Madrid Sport, 27-12-1917. [Consulta: 9 gener 2017].
* ↑ «Futbolerias». Mundo Deportivo, 30-10-1917. [Consulta: 9 abril 2019].
* ↑ Closa, Antoni; Jaume Rius. Selecció Catalana de Fútbol: nou dècades d'història. Editorial Jaume Rius, 1999. ISBN 8492294434.
# Sant Martí de la Móra

Sant Martí de la Móra és una església situada a tramuntana del nucli urbà de Viladasens (Gironès), al costat mateix del camí que porta al mas de la Mora. És una obra protegida com a bé cultural d'interès local. La capella és romànica modificada i pot datar del segle xi o inicis del XII.

## Història

Degué ser sempre una capella de veïnat dependent de la parroquial de Sant Vicenç de Viladasens. L'any 1046, el lloc és esementat en la venda d'un alou situat a la parròquia de Viladasens, el qual limitava pel costat de llevant amb la «villa Mora» i amb el puig d'Ermemir. Del casal de la Mora hi ha notícies a la darreria del segle xiv, que passà a ser possessió de l'Almoina del Pa de la seu de Girona. L'any 1382, el bisbe Bertran de Mont-rodon amortitzà per 50 sous un terç del delme de Viladasens que Jaume de soler, prepòsit de l'Almoina, havia comprat a Dalmau Otger juntament amb la casa d'«ipsa Maura» de Viladasens.

## Arquitectura

Edifici d'una sola nau, cobert amb volta de canó i capçada a llevant per un absis semicircular més estret que s'obre a través d'un arc parcialment refet amb obra de ceràmica. La volta absidal arrenca d'un senzilla motllura, mentre que la de la nau és llisa i totalment encalcinada, com els murs. A l'absis hi ha una finestra centrada de doble esqueixada i una altra d'una sola esqueixada que semblen originals. Al mur de ponent s'obre La porta rectangular amb llinda i un arc de descàrrega de mig punt extradossat per un guardapols molt acusat, damunt del qual hi ha un ull de bou i un campanar d'espadanya d'un sol forat que, com l'ull de bou correspon a una reforma; són els únics elements tardans de l'edifici. L'aparell és de carreus petits sense escairar, disposats formant filades més o menys regulars. A les cantonades hi ha pedres més grans, que també es troben a la paret de ponent, al voltant de l'ull de bou, formant les finestres i a la part alta del mur. Sembla que l'edifici pot correspondre a dues etapes constructivies d'època medieval. Per les seves formes constructives, l'església de Sant Martí de la Móra pot considerar-se una obra rural bastida dins el segle xii, seguint tecnologies arcaiques, i reformada o potser acabada dins el mateix segle amb parament molt més elaborat.

### Relleus esculpits

Són a la cornisa a l'interior de l'absis. A la part central hi ha un personatge ajagut d'uns 15 cm de llarg. A la banda meridional de la cornisa hi ha un relleu molt més petit, escantonat. No es pot saber que podia representar. La datació d'aquests detalls d'escultura tan rústica se situaria a la mateixa època de l'absis, primera meitat del segle xii. Sens dubte, de la mà d'un artífex popular.

## Referències

* 1 2 «Sant Martí de la Móra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 novembre 2016].
* 1 2 Badia i Homs, Joan; Adell i Gisbert, Joan-Albert; Casas i Loscos, Maria-Lluïsa. «Sant Martí de la Móra». A: El Gironès La Selva El Pla de l'Estany. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1991, p. 212 (Catalunya Romànica, V). ISBN 84-7739-262-5.

## Enllaços externs

* Sant Martí de la Mora a Art Medieval
# Sulfohalita

La sulfohalita és un mineral de la classe dels sulfats que pertany al subgrup de la sulfohalita. Rep el seu nom de la seva composició, contenint sulfur (sofre) i halògens.

## Característiques

La sulfohalita és un sulfat de fórmula química Na₆(SO₄)₂FCl. Cristal·litza en el sistema isomètric, en forma octaèdrica, en dodecaedres, cúbica o en combinacions d'aquestes formes, mesurant fins a 3 centímetres. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la sulfohalita pertany a «07.B - Sulfats (selenats, etc.) amb anions addicionals, sense H₂O, amb cations grans només» juntament amb els següents minerals: galeïta, schairerita, kogarkoïta, caracolita, cesanita, aiolosita, burkeïta, hanksita, cannonita, lanarkita, grandreefita, itoïta, chiluïta, hectorfloresita, pseudograndreefita i sundiusita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al llac Searles, al comtat de San Bernardino, Califòrnia (Estats Units), on va ser trobada en dipòsits d'evaporites, associada a altres minerals com la hanksita i l'halita. També ha estat descrita a l'altiplà de Kaokoveld, a la regió de Kunene (Namíbia), com a sublimat volcànic, on se n'ha trobat associada a trona, thenardita i pirssonita.

## Referències

* ↑ «Sulphohalite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 1r juliol 2016].
* 1 2 «Sulphohalite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 1r juliol 2016].
# Uusimaa

Uusimaa és una regió de Finlàndia (maakunta / landskap). Hèlsinki és el cap de la regió.

## Municipis

La regió d'Uusimaa compta amb els 28 municipis següents (en negreta hi ha les ciutats):
Subregió d'Helsinki:
* Hèlsinki (Helsingfors)
* Vantaa (Vanda)
* Espoo (Esbo)
* Karkkila (Högfors)
* Kauniainen (Grankulla)
* Hyvinkää (Hyvinge)
* Järvenpää (Träskända)
* Kerava (Kervo)
* Kirkkonummi (Kyrkslätt)
* Lohja (Lojo)
* Mäntsälä
* Nurmijärvi
* Pornainen (Borgnäs)
* Sipoo (Sibbo)
* Siuntio (Sjundeå)
* Tuusula (Tusby)
* Vihti (Vichtis)
Subregió de Raseborg:
* Hanko (Hangö)
* Ingå (Inkoo)
* Raseborg (Raasepori)
Subregió de Porvoo:
* Askola
* Myrskylä (Mörskom)
* Pukkila
* Porvoo (Borgå)
Subregió de Loviisa:
* Lapinjärvi (Lappträsk)
* Loviisa (Lovisa)

## Enllaços externs

* Pàgina web de la regió
# Piri Mehmed Paixà

Pïrï Mehmed Pasha (Piri Mehmet Paixà, mort el 1532/1533) fou gran visir otomà nadiu d'Amasya.
Va exercir diversos càrrecs judicials i sota Baiazet II fou cridat com a primer defterdar. Sota Selim I va participar en la campanya de Pèrsia i va ser encarregat de prendre possessió de Tabriz. El setembre de 1514 fou nomenat tercer visir. Després fou caimacan d'Istanbul i finalment, després de la conquesta d'Egipte, fou nomenat gran visir (25 de gener de 1518) en el lloc de Devşirme Yunus Paşa, que havia estat executat a causa de la seva retirada del país dels faraons. Com a gran visir va participar en la conquesta de Belgrad (1521). Després de la conquesta de Rodes va rebre els atacs d'Ayas Paixà i va caure en desgràcia del sultà que el va revocar (27 de juny de 1523) i li va concedir una pensió. Pargali Ibrahim Paixà, d'origen grec, va ocupar el seu lloc.
Va morir a Siliwri el 1532/1533.

## Referències

* J. Von Hammer, Histoire de l'Empire Ottoman, París 1844
Gran visir otomà :