OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Franklinfilita

La franklinfilita és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de l'estilpnomelana. Rep el nom per Franklin, la seva localitat tipus, i el terme grec phil, amor, en honor de tots els devots o amants de la mineralogia de Franklin.

## Característiques

La franklinfilita és un silicat de fórmula química (K,Na)₄(Mn$^{2+}$,Mg,Zn)$_{48}$(Si,Al)$_{72}$(O,OH)$_{216}$·6H₂O. Cristal·litza en el sistema triclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la franklinfilita pertany a «09.EG - Fil·losilicats amb xarxes dobles amb 6-enllaços més grans» juntament amb els següents minerals: cymrita, naujakasita, manganonaujakasita, dmisteinbergita, kampfita, strätlingita, vertumnita, eggletonita, ganofil·lita, tamaïta, coombsita, zussmanita, lennilenapeïta, parsettensita, estilpnomelana, latiumita, tuscanita, jagoïta, wickenburgita, hyttsjoïta, armbrusterita, britvinita i bannisterita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Franklin, una mina situada a la localitat de Franklin, al comtat de Sussex (Nova Jersey, Estats Units). També ha estat descrita a la mina Llyn du Bach, a Gal·les, i als Alps Tanatz, a Suïssa. Aquests tres indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Franklinphilite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 8 febrer 2020].
# Enumeratio plantarum quas in Novae Hollandiae ora austro-occidentali ad fluvium Cygnorum et in sinu Regis Georgii collegit Carolus Liber Baro de Hügel

Enumeratio plantarum quas in Novae Hollandiæ ora austro-occidentali ad fluvium Cygnorum et in sinu Regis Georgii collegit Carolus Liber Baro de Hügel és una descripció de les plantes recol·lectades en la colònia del Riu Swan i King George Sound a Austràlia Occidental. L'autor, Stephan Endlicher, utilitza una col·lecció organitzada per Charles von Hügel per compilar la primera flora dels nous assentaments. Hugel va visitar la regió durant 1833-1834, diversos anys després de la fundació de la colònia. Els treballs es van realitzar amb les descripcions formals, en llatí, de noves espècies i gèneres de plantes. L'únic lliurament es va produir a Europa per Endlicher en el 1837, l'obra també inclou contribucions per Eduard Fenzl, George Bentham, Heinrich Wilhelm Schott.

## Referències

L'abreviatura Enum. Pl. [Endlicher] és emprat per referir-se a aquest treball de literatura botànica.
* ↑ «Enumeratio Plantarum quas in Novae Hollandiae ora austro-occidentali ... de Hügel». International Plant Names Index (IPNI). [Consulta: 6 setembre 2007].
# Cugoti

El cugoti (Arisarum simorrhinum), és una espècie de planta angiosperma del gènere Arisarum dins la família de les aràcies.
Addicionalment pot rebre els noms de frare cugot i fraret.

## Descripció

Herba perenne, glabra amb rizoma en estat vegetatiu i amb tubercles al reproductor. fulless sagitades o cordades, amb pecíol, de vegades tenyit de violeta. Peduncle més curt que el pecíol. Tub de l'espata generalment inflat a la part inferior, marró clar o blanquinós, intensament tenyit de vermell als nervis i amb nombroses taques vermelles internervals; limbe cuculat, generalment mucronat, amb marge vermellós-violaci. Inflorescència en espiga de tipusespàdix amb 2-10 flors masculines contigües a les femenines; part estèril arquejada cap a la meitat superior, capitada, inclosa o exerta.
Floreix de novembre a febrer i fructifica de març a maig.

## Hàbitat

Es troba present a penyals i sòls argilosos sota l'olivera.

## Distribució general

És natiu de la península Ibèrica, les illes Balears, el nord d'Àfrica i part de la Macaronèsia.

## Principis actius i usos medicinals

Els principis actius presents en alguns òrgans d'aquesta planta encara no es coneixen molt bé, però entre ells destaca la coniïna. Aquesta espècie és aparentment útil com a estimulant (rizoma) i té també un efecte diürètic (arrel). Els emplastres de fulles sembla que tenen cert poder emol·lient sobre les ferides. En qualsevol cas, cal manipular la planta amb compte perquè aquests principis actius són també tòxics, s'han donat casos d'intoxicacions per ingerir aquesta planta, per la seva vistosa forma i color.

## Taxonomia

Arisarum simorrhinum va ser descrita per Michel Charles Durieu de Maisonneuve i publicada a Revue de Botanique, Bulletin Mensuel 1: 360. 1845.

### Etimologia

* Arisarum: nom genèric que deriva d'arista, per l'espàdix de la inflorescència i arum, l'espata o beina que protegeix la inflorescència.
* simorrhinum: epítet llatí que procedeix de simios, "mono" i rhinos, "morro", per la forma de l'espàdix.

### Subespècies

Es reconeixen dues subespècies:
* Arisarum simorrhinum var. clusii (Schott) Talavera
* Arisarum simorrhinum var. subexertum (Webb & Berthel.) Talavera

### Sinònims

Els següents noms científics són sinònims d'Arisarum simorrhinum:
* Arisarum vulgare subsp. simorrhinum (Durieu) Maire & Weiller

## Referències

* ↑ Al Corpus de fitonímia catalana (TERMCAT) hi apareix com el sinònim que correspon a l'antiga subespècie Arisarum vulgare subsp. simorrhinum (Durieu) Maire et Weiller
* 1 2 «Arisarum vulgare». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 4 juny 2022].
* 1 2 3 4 «Arisarum simorrhinum» (en anglès). Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 4 juny 2022].
* ↑ «Arisarum simorrhinum» a Flora Vascular. Data consulta: 09 de maig de 2014.
* ↑ «Arisarum simorrhinum». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 8 gener 2013].
# Estació de Muntanya

Mapa Metro Línies 9 i 10 :
Muntanya o Travessera de Dalt és una estació en construcció de la L9/L10 del metro de Barcelona. En aquesta estació del Tram 3 (Zona Universitària – la Sagrera) hi tindran parada trens de la L9 i la L10.
Donarà servei als barris de la Salut i la Vila de Gràcia; així com al Parc Güell, el Mercat de Lesseps, l'Hospital de l'Esperança i a l'Hospital Evangèlic. L'accés se situarà a la Travessera de Dalt amb l'avinguda del Santuari de Sant Josep de la Muntanya. L'estació serà de tipus pou amb una profunditat de 47 metres i 26 metres de diàmetre, també disposarà de 6 ascensors de gran capacitat i 2 per a persones amb mobilitat reduïda (PMR) i una andana de 108 metres projectats.
La previsió inicial era obrir l'estació l'any 2007, però donats diversos contratemps es va anar endarrerint la data. El mes de juny del 2011 el Departament de Territori i Sostenibilitat de la Generalitat de Catalunya va anunciar que aquest tram, encara no construït, estava paralitzat temporalment mentre es buscava finançament, evitant al mètode alemany o peatge a l'ombra utilitzat a la resta de l'obra. La previsió actual és que el tram comú del túnel entri en servei l'any 2023, sense data de finalitació per a l'estació de Muntanya.
    Article principal: L9 del metro de Barcelona
Metro de Barcelona :
| Procedència/Destinació | < | > | Procedència/Destinació |
| Aeroport T1 | Lesseps | Sanllehy | Can Zam |
| Pratenc | Lesseps | Sanllehy | Gorg |
| Font recorregut: PDI 2009-2018. |||||

## Referències

* ↑ «L9». gencat.cat. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r juny 2011].
* ↑ PDI 2009-2018, pàg. 161
* ↑ Borrell, Anna «Metro. Línia 9». Anuari territorial de Catalunya 2005. Institut d'Estudis Catalans, pàg. 230 [Consulta: 3 juny 2011].
* ↑ «Territori i Sostenibilitat presenta els pressupostos de 2011 amb l'objectiu de reactivar l'economia». Gencat.cat. Generalitat de Catalunya, 03-06-2011. Arxivat de l'original el 2012-01-20. [Consulta: 3 juny 2011].
* ↑ «Aturat el tram central de l'L9 fins a garantir-ne el finançament». L'Avui, 04-06-2011. [Consulta: 6 juny 2011].
* ↑ «El tram central de l'L9 de metro es prepara per a la reactivació». La Vanguardia.
* ↑ «PDI de la regió metropolitana de Barcelona 2009-2018: Programa AX (ampliació de xarxa)» (PDF). Autoritat del Transport Metropolità, 2009. Arxivat de l'original el 19 de setembre 2010. [Consulta: 21 setembre 2010].

## Vegeu també

* Xarxa ferroviària de Catalunya
# Delway

Delway és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Carolina del Nord. Segons el cens del 2000 tenia 270 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Delway tenia 270 habitants, 88 habitatges i 66 famílies. La densitat de població era de 10,8 habitants per km².
Dels 88 habitatges en un 44,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 51,1% hi vivien parelles casades, en un 17% dones solteres, i en un 23,9% no eren unitats familiars. En el 21,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 10,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,07 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,55.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 33% tenia menys de 18 anys, un 14,1% entre 18 i 24, un 27% entre 25 i 44, un 16,3% de 45 a 60 i un 9,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 27 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 92,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 36.538 $ i la renda mediana per família de 38.000 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.000 $ mentre que les dones 15.000 $. La renda per capita de la població era d'11.268 $. Entorn del 7,9% de les famílies i el 7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Delway». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Delway». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Gabinet Reuter

El Gabinet Reuter va formar el govern de Luxemburg del 28 de setembre de 1918 al 20 de març de 1925.
Va ser el resultat de les eleccions legislatives del 28 de juliol i del 4 d'agost de 1918 de la Cambra de Diputats. Es va reorganitzar el 5 de gener de 1920, com a resultat de les eleccions del 26 d'octubre de 1919. Hi va haver una altra reorganització més el 15 d'abril de 1921, quan els liberals van abandonar el govern.

## Composició
### 28 de setembre de 1918 a 5 de gener de 1920

* Émile Reuter: Primer Ministre, Cap de govern, Ministre d'Afers Exteriors i de l'Interior
* Nikolaus Welter: Ministre d'Educació
* Auguste Liesch: Ministre d'Obres Públiques i Justícia
* Alphonse Neyens: Ministre de Finances
* Eugène Auguste Collart: Ministre d'Agricultura, d'Indústria i Treball

### 5 de gener de 1920 a 15 d'abril de 1921

* Émile Reuter: Primer Ministre, Cap de govern, Ministre d'Afers Exteriors i de l'Interior
* Nikolaus Welter: Ministre d'Educació i d'Obres Públiques
* Alphonse Neyens: Ministre de Finances
* Raymond de Waha: Ministre d'Agricultura i Seguretat Social
* Antoine Pescatore: Director General de Comerç, Indústria y Treball

### 15 d'abril de 1921 a 20 de març de 1925

* Émile Reuter: Primer Ministre, Cap de govern, Ministre d'Afers Exteriors
* Alphonse Neyens: Ministre de Finances
* Raymond de Waha: Ministre d'Agricultura, Indústria i Seguretat Social
* Guillaume Leidenbach: Ministre de Justícia i d'Obres Públiques (va dimitir el 14 de març 1923; var ser nomenat Guillaume Soisson: Ministre d'Obres Públiques
* Joseph Bech:Ministre de l'Interior i Educació

## Referències

* ↑ Thewes, 2011, p. 76-86.

## Bibliografia

* Thewes, Guy. «Les gouvernements du Grand-Duché de Luxembourg depuis 1848. Èdition 2011» (PDF) (en francès). [Consulta: 9 desembre 2015].
# Epílogo (pel·lícula de 1984)

Epílogo és un llargmetratge espanyol de 1984 escrit i dirigit pel cineasta Gonzalo Suárez. La pel·lícula s'inscriu dins del gènere dramàtic, basada en dues narracions del mateix Suárez, Gorila en Hollywood i Rocabruno bate a Ditirambo. i va comptar amb la participació d'actors com José Sacristán, Francisco Rabal i Charo López, suposant el debut de Sonia Martínez en la pantalla gran. Part de la pel·lícula es va rodar al conceyu asturià de Llanes.

## Argument

Dos escriptors, Ditirambo (José Sacristán) i Rocabruno (Francisco Rabal) signaven en conjunt les seves novel·les. Estan enamorats de la mateixa dona. Deu anys després s'ajunten per a escriure la seva última novel·la junts que es titularà Epíleg.

## Repartiment

* José Sacristán - José Ditirambo
* Francisco Rabal - Rocabruno
* Charo López - Laína
* Manuel Zarzo - Tío
* Chus Lampreave- Flo-Flo
* Sonia Martínez - Estudiant de literatura
* Sandra Toral - Ana

## Reconeixements

Francisco Rabal va rebre el Fotogramas de Plata 1984 com a millor actor de cinema mentre que Charo López fou candidata a millor actriu de cinema. També va participar en la Quinzena dels Directors en el 37è Festival Internacional de Cinema de Canes, en el que va rebre un dels premis de la Joventut.

## Referències

* ↑ Epílogo a España Cultura
* ↑ Epílogo a Llanes de Cine
* ↑ Guanyadors dels Premis a IMDB
* ↑ Los jóvenes franceses premian 'Epílogo', de Gonzalo Suárez, El País, 22 de maig de 1984
* ↑ Epílogo al web del Festival de Canes

## Bibliografia

* Marco Cipollini Técnicas de duelo, cine y literatura en dos "liasons dangereuses" de Gonzalo Suárez. "Epílogo" (1984) y "Remando al viento" (1988) A: Lecturas, imágenes: revista de poética del cine, ISSN 1696-8611, Nº. 3, 2004 (Ejemplar dedicado a: El cine de Gonzalo Suárez / Carmen Becerra Suárez (ed. lit.)), págs. 57-71
# Ganga pigallada

La ganga pigallada (Pterocles senegallus) és una espècie d'ocell de la família dels pteròclids (Pteroclididae) que rep aquest nom per l'aspecte tacat del pit i dors de la femella.

## Descripció

* El mascle té el pit, front, capell i clatell de color gris. Gola i galtes ocre.
* Una franja longitudinal negra al ventre, visible en vol.
* Anell orbital groc i bec blau.
* Femella amb el pit i dors amb taques fosques.

## Hàbitat i distribució

Desert i planures de fang sec d'Àfrica Septentrional i Àsia Meridional, des del Sàhara Occidental, Mauritània i nord de Mali cap a l'est fins a Etiòpia, Eritrea, Somàlia i Egipte, i a través de la Península del Sinaí, al Pròxim Orient, Aràbia, sud d'Iraq i sud de l'Iran fins a Afganistan.

## Referències

* ↑ La ganga pigallada a CERCATERM Rev. 29/09/2011
# Cubooctàedre

En geometria, el cubooctaedre o cubooctàedre és un dels tretze políedres arquimedians. S'obté truncant els vuit vèrtexs del cub, o bé els sis vèrtexs de l'octàedre regular.
Té 14 cares, 6 de les quals són quadrades i 8 triangulars, cada una de les seves 24 arestes separa una cara quadrada d'una triangular i a cadascun dels seus 12 vèrtexs hi concorren dues cares quadrades i dues triangulars.

## Àrea i volum

Les fórmules per calcular l'àrea A i el volum V d'un cuboctàedre tal que les seves arestes tenen longitud a són les següents:
    $A=(6+2{\sqrt {3}})a^{2}$
    $V={\begin{matrix}{5 \over 3}\end{matrix}}{\sqrt {2}}a^{3}$

## Esferes circumscrita, inscrita i tangent a les arestes

Els radis R, r i $\rho$ de les esferes circumscrita, inscrita i tangent a les arestes respectivament són:
${\begin{aligned}&R=a\\&r={\frac {3a}{4}}\\&\rho ={\frac {a{\sqrt {3}}}{2}}\\\end{aligned}}$
On a és la longitud de les arestes.

## Dualitat

El políedre dual del cuboctàedre és el dodecàedre ròmbic.

## Simetries

El grup de simetria del cuboctàedre té 48 elements; el grup de les simetries que preserven les orientacions és el grup octàedric $O\cong S_{4}$. Són els mateixos grups de simetria que pel cub, l'octàedre, el cub truncat i l'octàedre truncat.

## Políedres relacionats

La següent successió de políedres il·lustra una transició des del cub a l'octàedre passant pel cuboctàedre:
| cub | cub truncat | cuboctàedre | octàedre truncat | octàedre |

## Vegeu també

* Políedre arquimedià
* Políedre de Catalan
* Políedre regular
* Sòlid platònic
* Sòlid de Johnson

## Bibliografia

* H. M. Cundy & A. P. Rollett. I modelli matematici. Milà: Feltrinelli, 1974.
* Dedò, Maria. Forme, simmetria e topologia. Bolonya: Decibel & Zanichelli, 1999. ISBN 88-08-09615-7.

## Enllaços externs

* Políedres I Arxivat 2009-05-09 a Wayback Machine. Pàgina 13
* Políedres arquimedians Arxivat 2008-08-27 a Wayback Machine.
* Paper models of Archimedean solids
# Esther Byrnes

Esther Fussell Byrnes (1867–1946) va ser una biòloga dels Estats Units d'Amèrica. Va ser membre de l'Acadèmia de Ciències de Nova York. També va ser tutora de les princeses de la família reial japonesa entre 1926 i 1927.
Va realitzar descobriments en la biologia marina, i va ser una de les primeres dones que es va dedicar a estudiar els copèpodes.

## Obres

* Byrnes, E. F. «The Fresh Water Cyclops of Long Island». Cold Spring Harbor Monographs. The Brooklyn Institute of Arts and Sciences, 7, 1909. DOI: 10.5962/bhl.title.10398.
* Byrnes, E. F. «The Metamorphosis of Cyclops americanus Marsh and Cyclops signatus var. tenuicornis». Cold Spring Harbor Monographs. The Brooklyn Institute of Arts and Sciences, 9, 1921.

## Referències

* ↑ Special To The New York Times «Dr. Esther Byrnes, a Science Teacher; Tutor of Princesses of Royal Family in Japan in 1926-27 Dies». The New York Times, 05-09-1946.
* ↑ «Dr. Esther Bynes, Retired Teacher». The Brooklyn Daily Eagle, 05-09-1946, p. 11 [Consulta: 22 novembre 2015].
* ↑ Damkaer, David M. The Copepodologist's Cabinet: A Biographical and Bibliographical History. American Philosophical Society, 2002, p. 272. ISBN 978-0-87169-240-5.
# Coryphopterus punctipectophorus

Coryphopterus punctipectophorus és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 7,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al sud de Florida (Estats Units).

## Referències

* ↑ Gill T. N. 1863. Descriptions of the gobioid genera of the western coast of temperate North America. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 15. 262-267.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fenner, R. M. The Conscientious Marine Aquarist: A Commonsense Handbook for Successful Saltwater Hobbyists (en anglès). TFH Publications, 2001. ISBN 9781890087029.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Miller, P.J. 1986 Gobiidae. p. 1019-1085. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the North-eastern Atlantic and the Mediterranean. Vol. 3. UNESCO, París.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Robins, C.R. i G.C. Ray 1986. A field guide to Atlantic coast fishes of North America. Houghton Mifflin Company, Boston, Estats Units. 354 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Degà (educació)

Un degà és una persona triada per presidir una facultat dins d'una universitat. El terme prové del llatí decanus, o "líder de deu", utilitzat originalment als monestirs medievals. Aquests usualment eren molt grans i incloïen cents de monjos. Per aquesta raó, els monjos eren organitzats en grups de deu per a propòsits administratius, cada un a càrrec d'un monjo de major rang, el degà. Més tard, el terme va passar a utilitzar-se per referir-se al cap d'una comunitat de sacerdots, a un capítol d'una catedral, o a una secció d'una diòcesi (un "deganat"). Quan les universitats van sorgir de les escoles de les catedrals i monestirs, el títol de degà va ser utilitzat per designar empleats amb diverses responsabilitats administratives.
També s'anomena "Degà" a la persona de major antiguitat en alguna institució educativa. És algú a qui se li reconeixen certs atributs que el fan ser una persona molt respectable entre els seus companys de feina, gràcies a l'experiència i vivències acumulades al llarg de la seva trajectòria acadèmica.

## Referències

* ↑ «Degà (educació)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Deganat de la UB
* ↑ «Degà (educació)». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Degà (educació)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Degà (educació)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Viccionari
# Gabinet Prüm

El Gabinet Prüm va formar el govern de Luxemburg del 20 de març de 1925 al 16 de juliol de 1926.
El gabinet es va formar després de les eleccions legislatives de l'1 de març 1925 i va ser recolzat pel Partit Nacional Independent, els liberals, els socialistes i del Partit de la Dreta. Pierre Prüm va renunciar el 16 de juliol 1926, ja que els liberals i els socialistes no van poder posar-se d'acord sobre un projecte de llei sobre les vacances dels treballadors.

## Composició

* Pierre Prüm: Primer Ministre, Cap de govern, Ministre d'Afers Exteriors, de l'Interior i d'Agricultura
* Norbert Dumont: Justícia i d'Obres Públiques
* Othon Decker: Ministre de Seguretat Social i Treball
* Étienne Schmit: Ministre de Finances i Educació

## Referències

* ↑ Thewes, 2011, p. 90.

## Bibliografia

* Thewes, Guy. «Les gouvernements du Grand-Duché de Luxembourg depuis 1848. Èdition 2011» (PDF) (en francès). [Consulta: 9 desembre 2015].
# Enrique Rambal García

Enrique Rambal García (Utiel, 21 de setembre de 1889 - València, 10 de maig de 1956) va ser un actor i empresari teatral valencià. Muntà gairebé vuit-centes obres de teatre i hom el considera un dels renovadors del muntatge teatral a nivell hispànic. És el pare d'Enrique Rambal Sacía (1924-1971), també actor.
Caixista d'impremta, s'inicià com a actor al Teatre Principal de València. Amb disset anys ja era primer actor. El 1919 va viatjar a America, especialitzant-se en melodrames policíacs, fent una gran fortuna, que va invertir a adaptar al teatre grans novel·les.
Feu esporàdiques incursions al cinema: El crimen del bosque azul, 1920, i El desaparecido, 1934).

## Referències

* ↑ Gómez García, Manuel. Diccionario Akal de Teatro. Ediciones AKAL, 1998, p. 350. ISBN 9788446008279.
* ↑ Zabala Rodríguez-Fornos, Fernanda. 125 valencianos en la historia. Carena Editors, S.l., 2003, p. 187. ISBN 9788487398643.
* ↑ «Enrique Rambal García». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Aquellos grandes espectáculos de Rambal en el Teatro Villamarta» (en castellà). Diario de Jerez, 25 març 2010 (2010-03-25).