OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Serguei Klímov

Serguei Aleksàndrovitx Klímov (en rus Сергей Александрович Климов) (Sant Petersburg, 7 de juliol de 1980) va ser un ciclista rus que fou professional entre 2001 i 2014. També va competir en pista. Actualment és tècnic de l'equip professional rus Gazprom-RusVelo.

## Palmarès en carretera

* 2001
** Vencedor d'una etapa del Tour de Normandia
* 2003
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Tarragona
* 2013
** Vencedor d'una etapa dels Cinc anells de Moscou

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2008. 110è de la classificació general
* 2009. 137è de la classificació general
* 2010. 94è de la classificació general

## Palmarès en pista

* 1998
** Campió del món júnior en Puntuació

### Resultats a la Copa del Món

* 2002
** 1r a Moscou, en Persecució per equips
* 2003
** 1r a Moscou, en Persecució per equips
* 2005-2006
** 1r a Los Angeles, en Persecució per equips
* 2006-2007
** 1r a Manchester, en Puntuació

## Referències

* Resultats a sitiodeciclismo.net
* Resultats a cyclebase.nl
* Resultats a museociclismo.it
* Resultats a procyclingstats.com
# Santa Maria de la Vansa

Santa Maria de la Vansa o església de la Mare de Déu de la Vansa és una església del municipi de Vilanova de Meià (Noguera) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Les ruïnes de l'església es troben a uns 50 m a ponent dels habitatges troglodítics de les balmes de la Vansa, al barranc de la Font Freda, al nord del poble de Tòrrec.

## Història

Fins a l'actualitat es tenen escasses notícies històriques de la parròquia del lloc de la Vansa. Se sap que era dedicada a Santa Maria i que l'any 1391 el capellà que la regia va satisfer una lliura i cinc sous en concepte del delme recaptat aquell dins la diòcesi d'Urgell. Cal suposar que les seves funcions parroquials perduraren fins al despoblament del lloc, i després esdevingué una capella rural.

## Arquitectura

No correspon exactament a una edificació troglodítica com Santa Coloma de l'Espluga de Cuberes, al Pallars sinó que és un edifici exempt, adossat pel costat nord a la roca; per aquesta banda a través de dues obertures, comunica amb una balma. Tenia una sola nau coberta amb volta de canó de perfil semicircular, reforçada per tres arcs torals i suportada al nord per dos arcs formers al sector de llevant que adapten l'estructura a les desigualtats de la paret de la roca. L'arc former de llevant és, en realitat, l'arc presbiteral d'un absis lateral semicircular, obert també a través d'un arc presbiteral, del qual només resten els brancals del costat nord. L'absis principal és pràcticament aterrat, però n'és visible encara el perímetre; hi ha una finestra de doble esqueixada tancada, que dona a la roca. Devia haver-hi tres obertures absidals de doble esqueixada, de les que només queden més restes que la finestra nord. No ha perviscut cap altra obertura però la part de mur sud que es conserva té una cantonada amb un galze molt erosionat que pot correspondre a la porta del temple. A l'interior de la nau i adossada a l'angle nord-oest hi ha una estructura formada per una estança circular de dos metres de diàmetre coberta amb una cúpula semiesfèrica, la part superior de la qual devia formar una mena de cor o tribuna. L'estat d'aquest sector, cobert de vegetació, impedeix precisar-ne la filiació i les característiques arquitectòniques d'aquest element que no se sap si correspon a l'obra original o a una refacció; tampoc no se sap quina era la seva funció.
L'aparell constructiu és format per carreuó a penes escairat, disposat uniformement. És un tipus de parament propi de l'arquitectura de la fi del segle xi i segueix una tipologia freqüent a la zona del Segre Mitjà, amb dos absis disposats asimètricament, l'un central i l'altre lateral.

## Referències

* 1 2 Adell i Gisbert, Joan-Albert; Ramos i Martínez, Maria-Lluïsa. «Santa Maria de Lavansa». A: La Noguera. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1994, p. 480 (Catalunya Romànica, XVII). ISBN 84-7739-811-9.

## Enllaços externs

* Vilanova de Meià a Gran Enciclopèdia Catalana
# Pareiodon microps

Pareiodon microps és una espècie de peix de la família dels tricomictèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Americà d'Història Natural. Museu Americà d'Història Natural, Central Park West, NY 10024-5192 (Estats Units).
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* De Pínna, M.C.C. i W. Wosiacki, 2003. Trichomycteridae (pencil or parasitic catfishes). p. 270-290. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Maria Clara Cullell i Teixidó

Maria Clara Cullell i Teixidó (Barcelona, 1931 - Costa Rica, 1993) fou una pianista catalana.
Va néixer a Barcelona però de petita la seva família es va exiliar amb d'altres refugiats del país a Santiago de Xile, on al 1952 es graduà del Conservatori Nacional de Musica de la Universitat de Xile. Aquest mateix any es trasllada a Madrid on obté el Diploma de Virtuosismo del Real Conservatorio de Música de Madrid, en 1954, amb la tutela de José Cubiles i Antonio Yglesias.
Atés al seu matrimoni amb el metge Jorge Vargas Segura va traslladarse a Costa Rica en 1959. A Costa Rica es vincula al Conservatorio de Música, actualment Escuela de Artes Musicales de la Universidad de Costa Rica, fins al dia de la seva mort en 1993. Durant més de 30 anys es va dedicar a l'ensenyament del piano en aquesta institució.
També desenvolupà una extensa carrera com a intèrpret en recitals com a solista, integrant de grups de cambra i fent acompanyament simfònic. En l'àmbit de la música de cambra va col·laborar amb nombrosos artistes com les cantants Alicia López, Julia Araya, Elena Villalobos, Rafael Ángel Saborío y Zamira Barquero; els pianistes Zoraide Caggiano, Pilar Luzán, Madeleine Badin i Higinio Fernández.
A finals de la dècada dels 80s conformà el Trío Artes Musicales amb la violinista Tetsuo Yagi y la cellista Irma Field. També va compartir escenari amb la flautista María Luisa Meneses, la cellista Elena Kharina i els violinistes Walter Field y Eddie Mora.
En 1989 va ser nomenada profesora catedràtica per la seva activitat continuada i la seva valuosa tasca com a formadora. Va ser declarada professora emérita de la Escuela de Artes Musicales al 1991, dos anys abans de morir a Costa Rica. Com a homenatge, al 2000 es va crear el Concurso Internacional de Piano María Clara Cullell, que du el seu nom i, al 2013, la sala de concert de cambra de l'Escuela de Artes Musicales va rebre el seu nom.

## Referències

* ↑ Merino Montero, Luis «In Memoriam de Agustín Cullell Teixidó (Barcelona, 17 de junio, 1928 - Madrid, 20 de abril, 2017)». Revista musical chilena, 2017.
* ↑ admin. «María Clara Cullell Teixidó» (en castellà). Arxivat de l'original el 2022-01-13. [Consulta: 22 gener 2022].
* ↑ «Concurso Internacional de Piano María Clara Cullell» (en castellà), 26-06-2017. [Consulta: 22 gener 2022].
* ↑ admin. «María Clara Cullell Teixidó» (en castellà). Arxivat de l'original el 2022-01-13. [Consulta: 13 gener 2022].
# Llista de trobadors amb música conservada

La poesia trobadoresca està destinada a ser cantada; no a ser llegida. Deixant de banda les obres corresponents a alguns gèneres, com el sirventès, per les quals s'utilitza l'estrofisme i la música d'una altra composició, la majoria de poesies havia de tenir la seva pròpia música original. Malauradament només s'ha transmès un 10% de la música de la poesia trobadoresca: 256 melodies per uns 2.500 textos. La música dels trobadors s'ha conservat sobretot en quatre cançoners: G, R, W i X. Per alguns trobadors es conserven moltes melodies (48 per Guiraut Riquier; 22 per Raimon de Miraval), però per d'altres només se n'ha conservat alguna o cap. També es conserva la música d'algunes poesies anònimes (p. ex. 461,12 A l'entrada del tems clar, eya, molt coneguda i interpretada en la discografia).
La poesia trobadoresca ha estat objecte de moltes gravacions per part de grups o músics especialitzats en música medieval.
Els principals trobadors, les obres dels quals ens han pervingut amb música, són:
* Aimeric de Belenoi
* Aimeric de Peguilhan
* Albertet
* Arnaut Daniel
* Arnaut de Maruelh
* Beatriu de Dia (la Comtessa de Dia)
* Berenguer de Palou
* Bernart de Ventadorn
* Bertran de Born
* Cadenet
* Daude de Prada
* Folquet de Marselha
* Gaucelm Faidit
* Giraut de Bornelh
* Gui d'Ussel
* Guilhem de Saint-Leidier
* Guiraut d'Espanha (però és una peça d'atribució dubtosa)
* Guiraut Riquier
* Jaufré Rudel
* Jordan Bonel de Confolens
* Marcabru
* Peire Cardenal
* Peire d'Alvernha
* Peire de Vic (el monjo de Montaudon)
* Peire Vidal
* Peirol
* Perdigon
* Ponç d'Ortafà
* Pons de Capduelh
* Raimbaut d'Aurenja
* Raimbaut de Vaqueiras
* Raimon Jordan
* Raimon de Miraval
* Rigaut de Berbezilh
* Uc de Saint-Circ
* Uc Brunenc
Del sirventès Ja nuls hom pres non dira sa razon, de Ricard Cor de Lleó, se'n conserva la melodia de la versió francesa en el cançoner francès O.

## Referències

* ↑ Una explicació sobre la numeració de la poesia trobadoresca d'acord amb el repertori de Pillet i Carstens es troba a l'article Alfred Pillet. El número 461 correspon a les poesies anònimes

## Bibliografia

* Elizabeth Aubrey, The Music of the Troubadours. Bloomington, Indiana University Press, 1996
* Margaret Switten, Music and Poetry in the Middle Ages: a Guide to Research on French and Occitan Song, 1100-1400. Nova York, 1995
* Samuel Rosenberg, Margaret Switten, Gérard Le Vot, Songs of the Troubadours and Trouvères. An Anthology of Poems and Melodies. Nova York, 1998 (amb un CD amb música)

## Vegeu també

* Llista de trobadors
# Podiats

Els podiats (Podiata) són un grup d'organismes eucariotes que inclou Opisthokonta (animals i fongs) i Amoebozoa, així com petits grups relacionats de protozous flagel·lats i ameboflagelats. És considerat un clade que podria estar relacionat amb l'origen i primerenca evolució dels pseudòpodes. Els grups basals de Podiata s'han agrupat en Varisulca, els quals són usualment biflagelats que poden tenir pseudòpodes amples o prims.

## Filogènia

En la relació entre els diferents grups que ho componen, es pot observar que Varisulca és un grup basal probablement parafilètic de Unikonta, la qual cosa podria demostrar que els biflagelats constituirien un estat ancestral dels uniconts, en concordança amb la següent filogènia:
| Opimoda | Ancyromonadida Malawimonadea Metamonada Podiata Varisulca Mantamonadida Rigifilida Diphylleida (=Collodictyonidae) Unikonta (=Amorphea) Amoebozoa Obazoa Breviatea Apusomonadida Opisthokonta Holomycota → (Fungi) Holozoa → (Animalia) |

## Referències

* 1 2 Cavalier-Smith, T., Chao, E. E., Snell, E. A., Berney, C., Fiore-Donno, A. M., & Lewis, R. (2014). Multigene eukaryote phylogeny reveals the likely protozoan ancestors of opisthokonts (animals, fungi, choanozoans) and Amoebozoa. Molecular phylogenetics and evolution, 81, 71-85.
* ↑ Thomas Cavalier-Smith et al 2015, Multigene phylogeny resolves deep branching of Amoebozoa. Molecular Phylogenetics and Evolution Volume 83, February 2015, Pages 293–304
* ↑ Brown, M. W., Heiss, A. A., Kamikawa, R., Inagaki, Y., Yabuki, A., Tice, A. K., ... & Roger, A. J. (2018). Phylogenomics places orphan protistan lineages in a novel eukaryotic super-group. Genome biology and evolution, 10(2), 427-433.
* ↑ Romain Derelle et al 2015, Bacterial proteins pinpoint a single eukaryotic root. Proceedings of the National Academy of Sciences 112(7) · January 2015 with 248 Reads DOI: 10.1073/pnas.1420657112
# Setsuko Takamizawa

Setsuko Takamizawa és una àvia japonesa que va fer 90 anys el 2018 i es va fer molt coneguda a l'obrir un perfil a Twitter per explicar el seu objectiu d'aprendre anglès i poder participar així com a intèrpret voluntària als jocs olímpics de Tòquio del 2020. Actualment, ja compta amb més de 21.000 seguidors. Cada dia, la seva neta li envia una paraula usant Line, l'eina de missatgeria instantània, generant un diàleg que Setsuko penja al Twitter en forma de captures de pantalla amb tota la conversa.
Setsuko Takamizawa és una de les 100 dones triades per la BBC per formar part de la seva sèrie el 2018 100 Women BBC.

## Referències

* ↑ «@Grandma_English».
* ↑ «Meet the 90-year-old dreaming of becoming a Tokyo 2020 Olympics guide» (en anglès). BBC, 24-11-2018.

## Enllaços externs

* 100 Women a BBC Online
# Santa Maria de les Avellanes

Santa Maria de les Avellanes és l'església parroquial del poble de les Avellanes, al municipi de les Avellanes i Santa Linya (Noguera), protegida com a bé cultural d'interès local.

## Història

No es tenen notícies històriques documentals sobre aquesta parròquia anteriors al final del segle xiii per bé que, indubtablement, existia des de força abans. La parròquia de les Avellanes apareix consignada en la relació d'esglésies del bisbat d'Urgell que contribuïren a la dècima dels anys 1279 i 1280. El terme de les Avellanes fou de la senyoria del monestir de Bellpuig de les Avellanes des del 1318. Aquest domini senyorial no sembla que comportés la subjecció de la parròquia als abats de Bellpuig. L'any 1391 el rector pagà 14 sous en concepte de dècima.
Des del 1906 fins al 1967 s'hi conservaren les despulles dels comtes d'Urgell.

## Arquitectura

Ha sofert moltes refeccions al llarg dels anys que han afectat fortament l'estructura romànica. Sembla clar, però, que l'església era d'una sola nau capçada a llevant per un absis semicircular, força alt i amb una finestra allargassada de doble esqueixada i arc de mig punt monolític. La nau és dividida en cinc trams per contraforts interiors que sostenen la coberta, amb pilastres i columnes adossades. Les cobertes són de volta d'arestes a la nau i d'arestes i creueria a les capelles laterals. A l'interior, només l'absis és d'època romànica; les dues capelles laterals vora l'absis, els murs i la volta són obres més tardanes (segles XIV-XVII). És romànica la finestra de doble esqueixada amb arc de mig punt excavat en un bloc monolític, situada a la part central de l'absis. En els trams que resten dels murs de la nau i en l'absis hi ha una cornisa amb motllura de mitja canya a la part superior i amb carreus quadrats i bisellats a la part inferior. L'absis disposa d'un repeu de 50 cm d'alçària i el parament constructiu és fet amb carreus rectangulars, ben escairats, tots amb marques de picapedrer. Els elements descrits indiquen que la datació s'establiria al segle xiii.

## Referències

* 1 2 «Santa Maria de les Avellanes». A: La Noguera. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1994, p. 205 (Catalunya Romànica, XVII). ISBN 84-7739-811-9.

## Enllaços externs

* Restauració de l'església de Santa Maria de Les Avellanes (2010)
# Oskar Thierbach

Oskar Thierbach (Dresden, 11 de desembre de 1909 - Leipzig, 30 de novembre de 1991) va ser un ciclista alemany que fou professional entre 1930 i 1939 i entre 1947 i 1948. Va prendre part en sis edicions del Tour de França, destacant la 7a posició final aconseguida el 1932.

## Palmarès

* 1929
** 1r a la Volta a Hongria
* 1930
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Alemanya
* 1937
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Alemanya
* 1939
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Alemanya

### Resultats al Tour de França

* 1930. 13è de la classificació general
* 1931. 11è de la classificació general
* 1932. 7è de la classificació general
* 1933. 23è de la classificació general
* 1935. 10è de la classificació general
* 1937. 14è de la classificació general

## Enllaços externs

* Fitxa d'Oskar Thierbach a sitiodeciclismo.net
# Lúrex

El lúrex és una fibra tèxtil sintètica i el teixit que s'obté. Aquesta fibra, recoberta de polièster i d'aspecte metal·litzat, es va crear a la dècada del 1940 i va ser molt popular a la moda dels anys 70 i anys 80. En aquesta època s'anomenava així tot teixit d'aspecte semblant al de la marca comercial lurex©.

## Enllaços externs

* En otoño, ¡viva el lúrex!: guía de uso para no pasarte con los brillos Arxivat 2018-06-12 a Wayback Machine. a El País
# Marcela de Ulloa

Marcela de Ulloa (? - Madrid, 13 de gener de 1669) fou la muller de Diego de Peralta de Portocarrero, marquès d'Almenara i mare de Luis Fernandez de Portocarrero nomenat cardenal el 1669 i conseller d'estat durant el regnat de Carles II. A l'enviduar va entrar al servei de la comtessa d'Olivares passant més tard al palau real on a partir del 22 de novembre de 1643 va ocupar el càrrec d'encarregada del servei de dames, cambrera major i responsable de la infanta Margarida d'Espanya filla de Felip IV de Castella i la seva segona esposa Marianna d'Àustria. A la pintura Las Meninas, Velázquez la va retratar conversant amb el mentor Diego Ruiz Azcona.

## Referències

* ↑ Diario Directo.
# Menjamel de Nova Zelanda

El menjamel de Nova Zelanda (Anthornis melanura) és una espècie d'ocell de la família dels melifàgids (Meliphagidae), endèmica de Nova Zelanda. Habita principalment boscos i terres de conreu de Nova Zelanda.

## Referències

* ↑ «Menjamel de Nova Zelanda». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 22/04/2022(català)
* ↑ «Anthornis melanura (menjamel de Nova Zelanda) - Avibase». [Consulta: 16 agost 2022].
# Polymer (programari)

Polymer és una Biblioteca informàtica de JavaScript de codi obert amb l'objectiu de desenvolupar aplicacions web tot emprant components web. L'empresa Google i altres desenvolupadors s'encarreguen d'implementar la biblioteca Polymer. Està basada en el programari anomenat Material Design de Google i es va iniciar el 14 de novembre del 2013.L'any 2015 es va alliberar la versió 1.0

## Referències

* ↑ «Why, Where And Who Uses Polymer.JS? - Hashnode» (en anglès). https://hashnode.com,+12-06-2019.+[Consulta: 12 juny 2019].
* ↑ «What is Polymer.js - javatpoint» (en anglès). https://www.javatpoint.com,+12-06-2019.+[Consulta: 12 juny 2019].
* ↑ «An Introduction to Polymer» (en anglès). https://www.upwork.com,+10-07-2017.+[Consulta: 12 juny 2019].

## Vegeu també

* Programari similar : ReactJS, Vue.js, AngularJS
# Sidi Hajjaj

Sidi Hajjaj (àrab: سيدي حجاج, Sīdī Ḥajjāj; amazic estàndard marroquí: ⵙⵉⴷⵉ ⵃⵊⴰⵊ, Sidi Ḥjaj) és una comuna rural de la província de Settat, a la regió de Casablanca-Settat, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 20.732 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Santa Maria de la Victòria de Perpinyà

Santa Maria de la Victòria de Perpinyà és la capella del Convent dels Mínims de la ciutat de Perpinyà, a la comarca del Rosselló, de la Catalunya del Nord.
És en el barri de Sant Jaume, a llevant de Sant Domènec i a ponent d'on hi hagué el convent dels carmelites descalços i la seva església de Sant Josep del Puig, de la qual només es conserva el campanar.
El Mínims van ser fundats per sant Francesc de Paula i es van instal·lar a Perpinyà el 1570, damunt una part de l'antic call jueu. El 1789, a ran de la Revolució Francesa, en van ser expulsats i el convent es va convertir en la gran caserna d'Intendència de l'exèrcit a Perpinyà. Rebé el nom de Munitionaire. El 1980 va ser comprat per la ciutat de Perpinyà, que hi ha situat el Taller d'urbanisme i unes sales per a exposicions fotogràfiques i celebració de conferències i col·loquis.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «113-Perpinyà». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Perpinyà». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 205. Santa Maria de Victòria». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.

## Referències

* ↑ Santa Maria de la Victòria en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Ros, 2008.
# Oskar Schwalm

Oskar Schwalm (Erfurt, 11 de setembre de 1856 - Berlín, 11 de febrer de 1936) fou un compositor i editor de música alemany.

## Biografia

Schwalm va estudiar 1879-1882 al Conservatori de Leipzig, amb els professors Reinecke i Jadassohn. Després va treballar com a crític musical als diaris de Leipzig. Del 1886 al 1889 dirigí el "Leipziger Musik verlag C.F. Successor de Kahnt. Es va traslladar a la revista "New Journal of Music", i des d'allà va promoure les obres de Carl Maria von Weber, Peter Cornelius, Franz Liszt i va ser director general de l'Musikverein. Va ser membre de la lògia maçònica Apol·lo de Leipzig.
Schwalm va compondre música de piano i vocal especialment amb finalitats docents, per exemple 122 cançons de dues i tres parts i la col·lecció de cançons per a escoles: 141 cançons d'una, dues i tres parts (Hermann Gesenius, Halle 1902). El 1888 va publicar el catecisme de la música amb breus explicacions dels conceptes bàsics de la música que Hugo Riemann va gravar a la seva llibreta musical.
El 1889, Schwalm es va traslladar a Berlín i va dirigir l'oficina de Berlín de la fàbrica de pianoforte Julius Blüthner. Posteriorment va fundar i dirigir la seva pròpia companyia Julius Blüthner, que també va representar la producció de piano de Feurich. El 1923 es va fer càrrec de l'edifici de la sala de concerts a la "Berlín Lützowstraße", que havia estat construïda el 1907 a instàncies de Robert Robitschek per a concerts dels professors del conservatori "Klindworth Scharwenka" i d'altres músics.
La filla de Schwalm, Hedwig Schwalm (* 1899) es va casar amb el pianista Michael Raucheisen.

## Referències

* ↑ Sächsische Biografia: Schwalm Oskar (data consulta: 24. Febrer 2016).
* ↑ Hugo Riemann: Musik-Lexikon, Erster Band. Salzwasser-Verlag, Paderborn 2015 (Reproducció de l'original de 1916), ISBN 978-3-84608-632-2, pag. 523.
* ↑ Stefan Strauss: Der vergessene Saal. Berliner Zeitung 3 de febrer de 2001 (data consulta: 24. Februar 2016).