OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Festa de la Cirera de Serra

La Festa de la Cirera de Serra és una jornada festiva que gira al voltant d'aquest fruit, i que té lloc cada, cap finals del mes de maig o principis de juny, a la localitat de Serra, a la comarca del Camp de Túria (País Valencià). La de Serra és la Festa de la Cirera més antiga d'Espanya, iniciant-se cap al 1970, quan el consum d'aquesta fruita no estava tan estès i llavors, aquesta localitat hi destacava per la seua producció, a la qual actualment només se'n dediquen cinc famílies que hi tenen camps enclavats al Parc Natural de la Serra Calderona.
La celebració consisteix, sobretot, en el repartiment d'uns 1.000 o 2.000 quilograms de cireres entre els visitants, quantitat que suposa al voltant de la meitat del que s'hi arreplega anualment al terme municipal de Serra. Hom qui vulga tastar-les, ha de fer cua fins a poder arreplegar una capseta o cistelleta amb un grapat de cireres.
La Diada de la Cirera coincideix, a més a més, amb altres actes. Se sol acompanyar de la Fira Tradicional de la Calderona, i d'una Mostra d'Arts i Oficis Tradicionals; també hi ha lloc per a música de dolçaina i tabalet i altres elements de cultura popular valenciana. El seu interès atrau visitants tant de la comarca del Camp de Túria com d'altres comarques veïnes. L'afluència se sol xifrar, avui dia, entorn de les 6.000 persones.
Un dels elements més destacables és la propi fruit que es reparteix. La cirera de Serra prové de varietat autòctones de la Serra Calderona, com són La de la branqueta i Talegal. Són varietats que es caracteritzen tant per la qualitat del sabor com per ser poc afavorides per al comerç: els cirers produeixen poca fruita i d'una mida menor. Per aquest motiu, la cirera típica queda destinada a consums casolans, tradicionals o de gormands.

## Referències

* ↑ «Cerezas de la sierra. Las Provincias». [Consulta: 29 desembre 2020].
* ↑ «La Fiesta de la Cereza convoca a cientos de personas en Serra». Levante-EMV, 24-05-2004, pàg. 34.
* ↑ valència, amat sapena. «El gran dia de la cirera» (en castellà), 23-05-2012. [Consulta: 29 desembre 2020].
* ↑ valencia, laura sánchez. «Una hora de cerezas en Serra» (en castellà), 24-05-2010. [Consulta: 29 desembre 2020].
* ↑ http://www.infoturia.com/index.php/SERRA/CULTURA-y-OCIO/serra-celebra-su-xlii-dia-de-la-cirera-con-una-abundante-presencia-de-visitantes.html%5BEnllaç+no+actiu%5D
# Estácio

Estácio és un barri de la Zona Central de Rio de Janeiro, al Brasil. El seu nom és un homenatge al fundador de la ciutat, Estácio de Sá. Limita amb els barris Cidade Nova, Tijuca, Praça da Bandeira, Rio Comprido i Catumbi. Acull el Primer Batalló i el Museu Històric de la Policia, així com l'Hospital de la Policia Militar.

## Història

La regió era coneguda com a Mata Cerdos per existir en les rodalies un bosc poblat per porcs que es van escapar d'un escorxador local. Estácio va ser inicialment un barri obrer. Es va desenvolupar durant el govern de Pereira Passos en els terrenys propers a l'Avinguda Salvador de Sá. Juntament amb Cidade Nova, va albergar fins al final del segle xx la zona vermella de la ciutat. De fet, fins a la delimitació oficial dels barris el 1985 sempre va haver-hi confusió entre els límits de Estácio i Cidade Nova. D'aquest període és també l'hospital matern infantil San Francisco d'Assís, al costat de l'estació Plaza Onze del Metro.
Actualment, per estar ben integrat a la regió de la Tijuca, el barri és objecte d'especulació immobiliària. A més d'estar prop del Centre i de comptar amb diversos serveis de transports (com la parada Estácio del Metro o diversos dels principals eixos vials), es va beneficiar amb la pacificació del Complex de San Carlos, el principal grup de faveles de la zona.

### Samba

Estácio està associat amb els orígens de la samba. Apareix en els versos de Noel Rosa i d'altres compositors de música popular brasilera. És conegut com el "Bressol del Samba" per haver vist néixer la Primera Escola de Samba, el 1928, la Deixa Falar, fundada per Ismael Silva. Acull l'Escola de Samba Estácio de Sá, campiona del carnestoltes carioca en deu ocasions entre 1965 i 2015.
La tradicional església del Diví Esperit Sant es remunta al segle xviii. Acull al seu torn la seu de la Primera Església Baptista de Rio de Janeiro.

## Referències

* ↑ «Bairros do Rio» (en portuguès). [Consulta: 3 octubre 2020].
* ↑ «Estabelece a denominação, a codificação e a delimitação dos bairros da Cidade do Rio de Janeiro» (en portuguès). Decreto nº 3.158, de 23 de julho de 1981: Prefeitura do Rio de Janeiro - Secretaria Municipal de Urbanismo. [Consulta: 3 octubre 2020].
* 1 2 «Estácio, Bairro do Rio de Janeiro».

## Bibliografia

* Coarcy, Vivaldo. Itatiaia. Memória da Cidade do Rio de Janeiro (en portuguès), 1988, p. 401. ISBN 85-319-0221-5.
# Crossodactylus aeneus

Crossodactylus aeneus és una espècie de granota que viu al Brasil.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Pimenta, B. & Segalla, M.V. 2004. Crossodactylus aeneus. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 16 de gener de 2008.
# Hispano-Suiza Alfons XIII

L'Hispano-Suiza Alfons XIII (també anomenat T45) fou un automòbil esportiu de luxe fabricat entre 1911 i 1914 per l'empresa catalana amb seu a Barcelona Hispano-Suiza.

## Història

El 1909, Hispano-Suiza ja tenia certa experiència en la construcció d'automòbils esportius, per la qual cosa va decidir d'apostar per una major qualitat en la construcció dels seus models. El llavors rei d'Espanya, Alfons XIII, gran amant dels automòbils i client important de l'empresa, va instituir la Copa de Catalunya. La primera i segona edició d'aquest esdeveniment les varen guanyar models de la marca francesa Peugeot, però a les curses d'Oostende i Boulogne-sur-Mer de la Coupe de l'Acte, el 1911, ja hi va vèncer un Hispano-Suiza. Els automòbils preparats aquell any pel director tècnic de la marca catalana, Marc Birkigt, van obtenir tant de prestigi que van convèncer els directius de la marca d'iniciar la fabricació d'un model de producció en sèrie basat en el de competició, introduint-hi alguns canvis. El nou model es batejà amb el nom del rei Alfons XIII, qui estava molt interessat en el projecte. El model va obtenir un important èxit comercial, i el 1913 s'hi introduïren millores mecàniques.
El 1914 es va suspendre la producció del vehicle, però se'n van continuar venent exemplars fins al 1920. El nombre total d'unitats comercialitzades s'ha estimat en 500.
El preu d'aquest model a l'època era d'11.500 pts, un preu que el convertia en un vehicle exclusiu de l'aristocràcia i personatges de les finances.

## Característiques tècniques

L'Alfons XIII era bàsicament un model descapotable, però sota comanda se'n podien tenir altres configuracions. El model es va caracteritzar pels seus grans fars circulars, situats al costat dels parafangs anteriors. Era el primer model de la marca a lluir el logo de la fàbrica al radiador.
Al començament, muntava un motor anterior longitudinal de 4 cilindres en línia amb 3.619 cc i 60 CV de potència. Tenia caixa de canvis manual de 3 velocitats i tracció a les rodes del darrere. Aconseguia una velocitat màxima de 120 km/h.

## Referències

* 1 2 López, María. «Hispano Suiza T45: un clásico con nombre de rey» (en castellà). eleconomista.es, 19-04-2010. [Consulta: 21 setembre 2010].
* ↑ «Hispano Suiza Cr45 Alfonso XIII» (en castellà). kcslot.com, 07-04-2009. [Consulta: 21 setembre 2010].
# Geminiano Giacomelli

Geminiano Giacomelli, de vegades Jacomelli (Piacenza, 28 de maig del 1692 - Loreto, 25 de gener del 1740), fou un compositor italià. El 1724 va ser nomenat mestre de capella del duc de Parma. Començà amb la primera actuació de la seva òpera Ipermestra, el 1724 i es convertia en un dels compositors d'òpera més populars de la seva època. Entre 1724 i 1740 compongué 19 òperes, i durant molts anys treballà a la cort imperial a Viena. La seva òpera més coneguda és Cesare in Egitto de 1735. També va escriure un tracte de música sagrada, incloent-hi vuit escenes de Llibre dels Salms per a tenor i baix, i alguns concerts amb continu. El 1738 Giacomelli esdevingué mestre de capella a la Basílica de la Santa Casa a Loreto.

## Òperes

* Ipermestra (Venècia, 1724)
* Scipione in Cartagine (Venècia, 1728)
* Zidiana (Milà, 1728)
* Astianatte (Alessandria, 1729)
* Gianguir (Venècia, 1729)
* Lucio Papirio dittatore (Parma, 1729)
* Scipione in Cartagine nuova (Piacenza, 1730)
* Semiramide riconosciuta (Milà, 1730)
* Annibale (Roma, 1731)
* Epaminonda (Venècia, 1732)
* Rosbale (Roma, 1732)
* Alessandro Severo (Piacenza, 1732)
* Adriano in Siria (Venècia, 1733)
* Il Tigrane (Piacenza, 1733)
* La caccia in Etolia (Viena, 1733)
* La Merope (Venècia, 1734)
* Artaserse (Teatro Pubblico, Pisa, 1734)
* Cesare in Egitto (Milà, 1735)
* Nitocri, regina d'Egitto (Roma, 1736)
* Catone in Utica (Teatro Ducale, Milà, 1736)
* Arsace (Prato, 1736)
* Demetrio (Teatro Regio, Torí, 1736)
* La costanza vincitrice in amore (dramma pastorale per musica - Parma, 1738)
* Achille in Aulide (Teatro Argentina, Roma, 1739)

## Pasticci

* Lucio Papirio dittatore (musica of Giacomelli i Händel) (King's Theatre, Londres, 1732)
* Circe (Theatre am Gänsemarkt, Hamburg, 1734)

## Bibliografia

* A. Della Corte and G.M. Gatti, Dizionario di musica, Paravia, 1956, pag. 255
# Districte de Briva la Galharda

El Districte de Brive-la-Gaillarde és un dels tres districtes del departament francès de la Corresa a la regió de la Nova Aquitània. Està compost per 15 cantons i 99 municipis. El cap del districte és la sotsprefectura de Briva la Galharda.

## Cantons

cantó d'Aient - cantó de Bél Luéc - cantó de Béinat - cantó de Briva la Galharda Centre - cantó de Briva la Galharda Nord-Est - cantó de Briva la Galharda Nord-Oest - cantó de Briva la Galharda Sud-Est - cantó de Briva la Galharda Sud-Oest - cantó de Donzenac - cantó de Julhac - cantó de L'Archa - cantó de Libèrçac - cantó de Mala Mòrt - cantó de Maiçac - cantó de Visoas

## Vegeu també

* Cantons de la Corresa
# Doloresita

La doloresita és un mineral de la classe dels òxids. Rep el nom pel riu Dolores, un important rierol de l'altiplà de Colorado a prop de la seva localitat tipus.

## Característiques

La doloresita és un òxid de fórmula química V₃$^{4+}$O₄(OH)₄. Es tracta d'una espècie aprovada per l'Associació Mineralògica Internacional, i publicada per primera vegada el 1957. Cristal·litza en el sistema monoclínic.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la doloresita pertany a «04.HE: Filovanadats» juntament amb els següents minerals: melanovanadita, shcherbinaïta, hewettita, metahewettita, bariandita, bokita, corvusita, fernandinita, straczekita, häggita, duttonita i cavoïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina La Sal Núm. 2, situada a Beaver Mesa, al comtat de Mesa (Colorado, Estats Units). Ha estat descrita també en nombroses de l'estat de Colorado i d'altres estats del mateix país, així com a d'altres indrets d'Austràlia i de l'Uzbekistan.

## Referències

* ↑ «Doloresite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 20 agost 2019].
# Font de l'Horta (Conques)

La Font de l'Horta és una font del terme municipal d'Isona i Conca Dellà, en territori de la vila de Conques, de l'antic municipi de Conques. Està situada a 549 m d'altitud, a la dreta del barranc de la Boïga i a l'est de la vila de Conques, a menys d'un quilòmetre de distància.
# Hispania Sacra

Hispania Sacra és una revista científica espanyola d'història religiosa, editada semestralment per l'Institut d'Història del Centre de Ciències Humanes i Socials (CCHS) del Consell Superior d'Investigacions Científiques (CSIC).
Fundada el 1948 per l'historiador català Josep Vives i Gatell com a hereva de la revista Missionalia Hispanica, la publicació està dedicada a l'estudi de la història de les religions des d'una perspectiva no confessional, i amb particular interès al món hispànic. A més d'articles originals en espanyol, anglès, francès, italià i portuguès, la revista inclou ressenyes crítiques sobre la producció historiogràfica més recent.
Hispania Sacra està indexada a: Arts & Humanities, A&HCI (ISI, USA); SCOPUS (Elsevier B.V., NL); Francis (CNRS-INIST, FRA); Hispanic American Periodical Index, HAPI (UCLA, USA); Regesta Imperii (Regesta Imperii, GER); Arts i Humanities Data Service, AHDS (JISC-AHRC, UK); Handbook of Latin America Studies, HLAS (Library of Congress, USA); Ulrich's Periodicals Directory (ProQuest, UK); International Bibliography of the Social Sciences, IBSS (BIDS-JISC, UK); Religious and Theological Abstracts, RTA (William Sailer, USA); Periodical Index Online, PIO (Chadwick-Healey, ProQuest, UK); Historical Abstracts, HA (ABC CLIO, USA) i ISOC (CSIC, SPA). A més, està inclosa al Catàleg Latindex 2.0 i compta amb el Segell de Qualitat de la FECYT.
Els directors de la revista han estat: Josep Vives i Gatell (1948-1976), Tomás Marín (1977-1987), José Andrés Gallego (1987-2001), Antón M. Pazos (2002-2005), Cristóbal Robles Muñoz (2006-2014), Andrés Martínez Esteban (2015-2018) i Cesar Olivera Serrano (2019-).

## Referències

* 1 2 3 «Hispania Sacra». Centro de Ciencias Humanas y Sociales (CCHS) del CSIC. Arxivat de l'original el 17 de juny 2022. [Consulta: 19 novembre 2022].
* ↑ «Hispania Sacra». REDIB. Arxivat de l'original el 19 de novembre 2022. [Consulta: 19 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Hispania Sacra
# Glaucó

«Glaucó» té aquests significats:
# Dubník

Dubník és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Nitra, al sud-oest del país.

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1236.

## Referències

* ↑ «Nové Zámky (District, Nitriansky kraj, Slovakia) - Population Statistics, Charts, Map and Location». [Consulta: 27 gener 2020].
# Font de l'Obac (Collmorter)

La Font de l'Obac és una font del terme municipal de Castell de Mur, en territori del poble de Collmorter, de l'antic municipi de Mur.
Està situada a 746 m d'altitud, al nord de Collmorter, al capdamunt de la llau de les Calcilles, que davalla des de Collmorter cap al nord-est.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Font de l'Horta Rodona

La Font de l'Horta Rodona és una obra de l'Estany (Moianès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Font de l'Horta Rodona és una surgència natural d'aigua, situada en un marge a l'extrem nord dels camps de Roqueta, a la vora del camí de Prats de Lluçanès, o de Sant Feliu de Terrasola, prop del pont del Molí del Castell de la carretera C-59. La font és anterior a 1723 i consisteix en un mur de contenció de terres del qual sorgeix un broc de pedra tallada que aboca l'aigua que raja en un petit abeurador de pedra tallada.
Davant seu hi ha una bassa emprada pel rec dels camps adjacents.

## Història

No es tenen dades documentals sobre l'antiguitat de la font. La llosa frontal de la pedra té gravada la data de "1723". Aquesta data possiblement correspon al moment en què es va arranjar la font.

## Referències

* 1 2 3 «Font de l'Horta Rodona». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 2 juny 2020].
# Declaració de drets (document legal)

Una declaració de drets, també anomenada carta de drets, és una llista de drets dels ciutadans d'una jurisdicció.

## Cartes de drets de les Comunitats Autònomes espanyoles

Els catàlegs de drets i deures dels ciutadans de les comunitats autònomes espanyoles inclosos en els estatuts d'autonomia poden estar inserts en el propi estatut, remitits a una Carta de Drets posterior o una opció mixta.
Les comunitats autònomes que optaren per especificar en el seu estatut que posteriorment s'hauria d'elaborar una carta de drets per a especificar o ampliar els drets recollits en l'estatut foren Navarra, País Basc, Catalunya, el País Valencià i les Illes Balears.
Les lleis basca i navarresa foren foren reformades diverses vegades: El cas d'Euskadi fou la Llei 10/2000, de 27 de desembre, de Carta de Drets Socials i el cas de Navarra, la Llei Foral 9/1999, de 6 d'abril, per a una Carta de Drets Socials. Ambdues .
El cas català amplia amb la Carta de Drets i Deures els establits a l'estatut.
Els casos valencià i balear estableixen als seus estatuts la creació d'una Carta de Drets Socials on es contindrien aquests drets, no especificats a l'estatut. Són, respectivament, els arts. 10 i 16.
Al País Valencià es va publicar la Llei 4/2012, de 15 d'octubre, de la Generalitat per la que s'aprova la Carta de Drets Socials de la Comunitat Valenciana (DOCV 18 octubre 2012; BOE 7 novembre 2012).
En el cas balear, s'ha quedat en la iniciativa legislativa de l'Avantprojecte de Llei de Carta de Drets Socials de la Comunitat Autònoma de les Illes Balears.
A més de les cartes de drets relatives als estatuts, hi ha cartes de drets aprovades sense cap vinculació a l'estatut d'autonomia, com és el cas de la Carta de Drets del Ciutadà de Castella-La Manxa (Decret 30/1999, de 30 de març).

## Referències

* ↑ «Declaration of Rights». Merriam-Webster Dictionary [Consulta: 25 gener 2019]. «Bill of Rights». Merriam-Webster Dictionary [Consulta: 25 gener 2019].
* ↑ Morcillo Moreno, 2013, p. 27.
* 1 2 Morcillo Moreno, 2013, p. 67.
* 1 2 Morcillo Moreno, 2013, p. 68.
* ↑ Macías Jara, María. «La perspectiva de género en la regulación de los derechos sociales de los estatutos de autonomía reformados». A: Vázquez Bermúdez, Isabel (coord.) [et al.]. Investigación y género, logros y retos: III Congreso Universitario Nacional Investigación y Género, (libro de actas). Facultad de Ciencias del Trabajo de la Universidad de Sevilla, 16 y 17 de junio de 2011. Sevilla: Universidad de Sevilla. Unidad para la Igualdad, 2016, p. 1161.
* ↑ Morcillo Moreno, 2013, p. 69.
* ↑ Morcillo Moreno, 2013, p. 71.
* ↑ Morcillo Moreno, 2013, p. 86.

## Bibliografia

* Morcillo Moreno, Juana. Validez y eficacia de los derechos estatutarios : En especial, el proyecto de reforma castellano-manchego. Toledo: Ediciones Parlamentarias de Castilla-La Mancha, 2013. ISBN 978-84-691-2594-6.
# Graziadio Isaia Ascoli

Graziadio Isaia Ascoli (Gorizia, 16 de juliol de 1829 – Milà, 21 de gener de 1907) fou un filòleg i lingüista italià d'origen furlà.

## Biografia

Ascoli nasqué el 1829 en una família benestant de religió jueva i de llengua italiana a la ciutat multiètnica de Gorizia que aleshores formava part de l'Imperi Austríac. Ben jove ja dominava algunes de les altres llengües que es parlaven tradicionalment a la ciutat: l'alemany, el furlà i el vènet. Més tard aprengué, durant la seva adolescència, l'hebreu antic amb el rabí Samuel Vita Lolli, un dels màxims erudits italians d'aquesta llengua. No tingué l'oportunitat de fer estudis regulars, ja que després de la mort del seu pare, va haver de dedicar-se a l'empresa familiar (una fàbrica tèxtil i una altra de paper).
Era autodidacte, però el seu rigor metodològic era igual o fins i tot superior al dels seus contemporanis de les universitats alemanyes, sobretot gràcies al fort sentit comú amb què reconduïa totes les qüestions a una base històrica, sense deixar-se seduir per metàfores com la de la "vida orgànica" de les llengües. De jove (1851) proposà una llengua internacional usable amb el telègraf, anomenada pasitelegrafia.
Incansable investigador de les llengües, la primera part de la seva carrera fou consagrada a l'indoeuropeu, i la segona, específicament al romànic i al cèltic. La teoria del consonantisme indoeuropeu fou en gran part obra seva. Del primer període és també una gran obra sobre la llengua dels gitanos i la seva investigació sobre la llengua dels etruscs.
El segon període s'inicià el 1873, amb la fundació de la revista Archivio Glottologico Italiano, que dirigí fins al 1901, des d'on s'interessà per tots els dialectes romànics, com els del ladí i del furlà. El primer volum conté una de les bases de la dialectologia històrica romànica. La causa del seu interès pel cèltic fou la seva fe en la teoria del substrat, en bona part formulada per ell, i en l'edició de texts cèltics es revelà tan bon filòleg com lingüista.
Fou Ascoli qui descobrí a la ciència internacional l'existència de tres llengües romàniques: el retoromànic, que ell anomenà ladí (Saggi ladini, 1873); l'arpità, que ell anomenà francoprovençal (Schizzi franco-provenzali, 1874); i, encara, l'istriot (Istria veneta, 1873). Demostrà que són sengles llengües romàniques plenament caracteritzades, i no pas dialectes de terceres llengües. Ja al final de la seva vida, la reacció contra la definició ascoliana del retoromànic generaria la llarga controvèrsia coneguda com a qüestió ladina.
El 1889 fou nomenat senador honorari i el 1901 ciutadà honorari de la ciutat de Milà.

## Obres

* Zigeunerisches (1865) (sobre el gitano)
* Lezioni di fonologia comparata del sanscrito, del greco e del latino (1870)
* Saggi ladini (1873)
* Schizzi franco-provenzali (1877)

## Bibliografia

* «Graziadio Isaia Ascoli». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Disraeli

«Disraeli» té aquests significats:
* Disraeli (pel·lícula de 1921), pel·lícula muda dirigida per Henry Kolker i protagonitzada per George Arliss
* Disraeli (pel·lícula de 1929), pel·lícula de la Warner Bros, dirigida per Alfred Green i protagonitzada per George Arliss, basada en la peça teatral homònima de Louis Parker
* Benjamin Disraeli (Londres, 1804 - 1881), polític, escriptor i aristòcrata, que va exercir dos cops com a primer ministre del Regne Unit
* Disraeli o Isaac D'Israeli (1766 – 1848), escriptor i erudit anglès, pare del Primer Ministre del Regne Unit (1868 i 1874–1880)
# El Oro

* Per a altres significats, vegeu «El Oro (municipi de Mèxic)».
El Oro és una de les 22 províncies de l'Equador, situada a la part més meridional de la costa pacífica i fronterera amb el Perú. La seva capital és Machala. És una de les zones exportadores de plàtans més important del món. Cal destacar les extensions de manglar de la costa i el centre turístic de l'illa de Jambelí i l'illa de Santa Clara, refugi d'aus migratòries, així com el bosc petrificat de Puyango. La província consta de 14 cantons (capital entre parèntesis):
* Arenillas (Arenillas)
* Atahualpa (Paccha)
* Balsas (Balsas)
* Chilla (Chilla)
* El Guabo (El Guabo)
* Huaquillas (Huaquillas)
* Las Lajas (La Victoria)
* Machala (Machala)
* Marcabelí (Marcabelí)
* Pasaje (Pasaje)
* Piñas (Piñas)
* Portovelo (Portovelo)
* Santa Rosa (Santa Rosa)
* Zaruma (Zaruma)
REFERÈNCIA
* Mundo Machala.
* ↑ https://web.archive.org/web/20131107080737/http://www.eqguia.com/provinciasciudades.php?provincia=7&ciudad=37
* ↑ http://www.mundomachala.com/pages/datos/historia.htm
* ↑ http://www.eluniverso.com/2007/05/09/0001/18/D9BFEF18AF81486EB5348745A3A6B588.html
La enciclopedia del estudiante - 20 Historia y Geografía del Ecuador - Editorial Santillana - Primera edición 2006
5. "Provincia de El Oro Arxivat 2014-07-25 a Wayback Machine.". 2012-01-22.
6.Villalba, Juan. "Human Development Index in Ecuador". Scribd (in Spanish). Retrieved 2019-02-05
7. Cantons of Ecuador. Statoids.com. Retrieved 4 November 2009
8. http://www.ecuadorencifras.gob.ec/resultados/
https://web.archive.org/web/20131107080737/http://www.eqguia.com/provinciasciudades.php?provincia=7&ciud%C3%A1=37
10.https://www.domainmarket.com/buynow/mundomachala.com
# Font de l'Hospital

«Font de l'Hospital» té aquests significats:
* Font de l'Hospital (Olot),
* Font de l'Hospital (Lleida)