OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Universitat de Turība

La Universitat de Turība BAT (anteriorment anomenada com l'Escola d'Administració d'Empreses TURIBA) (en letó: Biznesa augstskola "Turība") és una institució d'educació superior i la més gran escola de negocis a Letònia amb 3.500 alumnes al curs de l'any 2014 / 2015 i 12000 graduats. La Universitat va ser fundada el 1993. La seu principal la té a Riga i compta amb quatre filials situades a Liepāja, Cēsis, Talsi i Jēkabpils.

## Facultats

La universitat consta de 4 facultats amb 25 programes totals d'estudi:
* Administració d'Empreses (degà - Vita Zariņa, Dr.oec, professor)
* Dret (degà - Ingrīda Veikša, Dr.iur, Asoc professor)
* Turisme Internacional (degà - Agita Doniņa, MBA, professor)
* Comunicació (degà - Andris Pētersons, Mg.hist, Dr.sc.soc, Asoc professor)
Turiba s'ha convertit en la primera institució d'educació superior a la regió del Bàltic i els països escandinaus, que ha rebut l'acreditació i l'alta valoració per experts reconeguts internacionalmentper part de l'Organització Mundial de Turisme agència de Nacions Unides pel seu programa d'estudies de Gestió de Turisme i Hospitalitat d'Empreses i Gestió de Turisme d'Estratègia.

## Referències

* ↑ «Turība University. General information». Arxivat de l'original el 2013-03-16. [Consulta: 2 febrer 2015].
* ↑ «Turība University. Faculties». Arxivat de l'original el 2013-03-16. [Consulta: 2 febrer 2015].
* ↑ «Institutions with UNWTO.TedQual Certified Programmes.Latvia». Arxivat de l'original el 2012-12-31. [Consulta: 2 febrer 2015].

## Enllaços externs

* Turība University - Oficial pàgina web
* Oficial Instagram
* Oficial Twitter
* Oficial Facebook
# Capelleta-oratori del Cementiri de Santa Margarida de Bianya

La Capelleta-oratori del Cementiri de Santa Margarida de Bianya és una obra de la Vall de Bianya (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Al costat del menut cementiri de Santa Margarida de Bianya hi ha la capella del Sant Crist o capella del fossar. És una senzilla construcció de planta quadrada i teulat a dues aigües; disposa de baixos i pis. Va ser bastida amb pedra menuda i s'emprà pedra tallada per fer els cantoners. Al primer pis s'accedeix per una escala exterior. Cal destacar la llinda de la porta que ens dona la data de construcció de l'edifici: 1646.

## Referències

* 1 2 «Capelleta-oratori del Cementiri de Santa Margarida de Bianya». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 octubre 2016].
# Yvignac-la-Tour

Yvignac-la-Tour (en bretó Ivinieg) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Costes del Nord. L'any 1999 tenia 1.091 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 1.285 | 1.326 | 1.167 | 1.146 | 1.065 | 1.091 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Henri Coulombel | |
# The Offspring Collection

The Offspring Collection és una caixa recopilatòria de la banda californiana de punk rock The Offspring. La caixa està formada per quatre CDs senzills («Come Out and Play», «Self Esteem», «Gotta Get Away», «Pretty Fly (For a White Guy)») acompanyada de 2 botons, un adhesiu de la banda, un tatuatge i una samarreta. No és una publicació oficial de The Offspring.

## Personal

* Dexter Holland – cantant, guitarra rítmica
* Noodles – guitarra principal, veus addicionals
* Greg K. – baix, veus addicionals
* Ron Welty – bateria

## Enllaços externs

* Lloc web oficial de The Offspring (anglès)
# Adiànov

Adiànov (en rus: Адьянов) és un poble (un khútor) de l'óblast de Rostov, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 264 habitants, pertany al districte de Dubóvskoie.

## Referències

* ↑ «Архивированная копия». Arxivat de l'original el 2014-12-03. [Consulta: 30 novembre 2014].
* ↑ эркн
# Antoni Zanoguera Rubí

Antoni Zanoguera Rubí (Llucmajor, 1916 - 1993) fou un polític conservador mallorquí.
Provinent del món de la pagesia, Zanoguera fou president de la Cambra Agrària Interinsular de les Illes Balears, regidor de l'Ajuntament de Llucmajor essent batle Gabriel Ramon i batle de Llucmajor entre 1983 i 1987 amb la coalició AP-PDP-UL formada per Alianza Popular, el Partit Demòcrata Popular i Unió Liberal, gràcies a un pacte amb Unió Mallorquina (UM). Durant el seu mandat finalitzà la construcció de la residència de la 3a edat a Llucmajor, construí el centre de salut i instal·là l'enllumenat a les rondes de Llucmajor. El 1987 es retirà de la política.

## Referències

* ↑ Sbert, B «Antonio Zanoguera Rubí (Nos contesta las 40 preguntas)». Sa Veu de Llucmajor, 29, 01-07-1983, pàg. 8-9.
* ↑ Gran Enciclopèdia de Mallorca. Palma: Promomallorca, 1988-2004. ISBN 84-86617172.
# Tissi

Tissi (sard Tissi) és un municipi italià, dins de la província de Sàsser. L'any 2007 tenia 2.200 habitants. Es troba a la regió del Tataresu. Limita amb els municipis d'Ossi, Sàsser i Usini.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2006- | Maria Lucia Cocco | Llista cívica |
# Cantó d'Angulema-Est

El cantó d'Angulema-Est és un cantó francès del departament del Charente, situat al districte d'Angulema. Compta amb part del municipi d'Angulema.

## Municipis

* Angulema (part oriental)
# Un día perdido

Un día perdido és una pel·lícula espanyola de comèdia de costums dirigida per José María Forqué el 1954. L'èxit d' El diablo toca la flauta, realitzada el 1953 per José María Forqué realitzada en 1953 per José María Forqué amb guió escrit amb Noel Clarasó, va tornar a unir-los, a l'any següent, en un nou projecte on també coincidien diverses històries embastades amb una lleu trama argumental.

## Argument

L'argument presenta a tres monges, de pas a Madrid des d'Irun (la mare Lucía, la germana Matilde i la germana Rosa) que han de pernoctar en el convent de la seva ordre. En recollir les seves maletes descobreixen un cistell amb un nen nounat i, encara que pensen a lliurar-lo a la Beneficència, opten per tractar de localitzar als seus pares amb la complicitat del millor taxista que podien imaginar: Pepe Isbert.

## Repartiment

* Ana Mariscal - Mare Lucía
* Elvira Quintillá - Germana Matilde
* María Dulce - Germana Rosa
* Elena Barrios - Conchita
* Josefina Bejarano - Propietària del pis
* Manuel Bermúdez Boliche - Maleter gros
* Xan das Bolas - Mestre de ball
* Irene Caba Alba - Filo
* Fernando Guillén.

## Referències

* ↑ Un día perdido a decine.21
* ↑ Un día perdido a Estela Films

## Enllaços externs

* Clip de la pel·lícula a YouTube
# Capelles de Sant Zenó i la Mare de Déu del Pilar

Les Capelles de Sant Zenó i la Mare de Déu del Pilar és una obra de Xerta (Baix Ebre) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta de dues capelles, una dedicada a St. Zeno i l'altre, a la mare de déu del Pilar. La primera es troba entre els números 53 i 55, adossada a la cantonada adaptant-se a la seva corba. La porta és un arc de mig punt rematat amb un frontó mixtilini amb una obertura on hi ha una campana. A l'interior hi ha un petit altar amb una fornícula amb la imatge del sant.
La segona capella és la dedicada a la mare de déu del Pilar. D'aquesta avui només en queda un petit nínxol amb la imatge, rematada per una cornissa mixtilínia de maó amb elements sortints. Aquesta capella està centrada amb el vètrex de l'arc de mig punt, possiblement part de l'antiga nau de l'edifici.

## Referències

* 1 2 «Capelles de Sant Zenó i la Mare de Déu del Pilar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 desembre 2018].

## Enllaços externs

* «Capelles de Sant Zenó i la Mare de Déu del Pilar». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Tokyo Filmex

Tokyo Filmex (en japonès: 東京フィルメックス, Tōkyō Firumuekusu） és un festival de cinema anual inaugurat l'any 2000. Aquest festival va ser llançat per Oficce Kitano, companyia cinematogràfica de la qual Takeshi Kitano és el fundador i director.
Actualment Office Kitano es manté com un dels socis patrocinadors principals de Tokyo Filmex.

## Referències

* ↑ «Filmex.net». Arxivat de l'original el 2020-02-22. [Consulta: 21 novembre 2015].
* ↑ Filmmaker Magazine
* ↑ «Filmex.net». Arxivat de l'original el 2014-06-20. [Consulta: 21 novembre 2015].

## Enllaços externs

* Tokyo Filmex - Lloc web oficial
# Araceli Herrero Figueroa

Araceli Herrero Figueroa (Lugo, 22 de juny de 1948 - Lugo, 10 de juny de 2020) va ser una filòloga i escriptora gallega.
Llicenciada i doctora en Filosofia i Lletres i llicenciada en Filologia Galaico-Portuguesa, va exercir la docència a l'antic Col·legi Universitari de Lugo i va ser professora a l'Escola de Formació del Professorat del Campus de Lugo de la Universitat de Santiago de Compostel·la, així com professora titular a la Facultat de Formació del Professorat d'aquesta universitat. Va ser directora del Departament de Didàctica de la Llengua i la Literatura de la mateixa universitat.
Va escriure diverses monografies i capítols en llibres sobre literatura, didàctica i assajos diversos sobre poetes gallecs com Luís Pimentel, Álvaro Cunqueiro Mora o Ricardo Carvalho Calero. També va ser estudiosa de l'escriptora Emilia Pardo Bazán.
Va morir el 2020 a causa de l'Pandèmia per coronavirus de 2019-2020.

## Referències

* 1 2 «Adeus a Araceli Herrero Figueroa» (en gallec), 12-06-2020. [Consulta: 29 setembre 2020].

## Enllaços externs

* Araceli Herrero Figueroa al web de l'Associació d'Escriptors en Llengua Gallega
# Tohatchi

Tohatchi (navaho Tó Haachʼiʼ) és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Nou Mèxic. Segons el cens del 2000 tenia 1.037 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Tohatchi tenia 1.037 habitants, 292 habitatges, i 225 famílies. La densitat de població era de 64,8 habitants per km².
Dels 292 habitatges en un 42,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 49,3% hi vivien parelles casades, en un 22,9% dones solteres, i en un 22,9% no eren unitats familiars. En el 19,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 2,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,55 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 4,18.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 36,3% tenia menys de 18 anys, un 8,6% entre 18 i 24, un 29,1% entre 25 i 44, un 19,9% de 45 a 60 i un 6,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 28 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 86,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 28.167 $ i la renda mediana per família de 33.750 $. Els homes tenien una renda mediana de 22.917 $ mentre que les dones 21.429 $. La renda per capita de la població era de 10.217 $. Aproximadament el 32% de les famílies i el 31,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.
El segons el cens dels Estats Units de 2010 el 90,36% dels habitants són nadius americans i el 6,85% blancs. El 4,15% de la població són hispànics.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Tohatchi». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Tohatchi». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Casa Camil Tous

La casa Camil Tous és un edifici al número 151 del carrer Joan Maragall, de Sant Feliu de Llobregat que pertany a l'època del modernisme català.
Es va construir l'any 1924, sobre un disseny de l'arquitecte Vicenç Repulles. Aquesta casa és unifamiliar, la seva funció, és la d'habitatge. La seva façana és directa al carrer, i també té un pati interior. Aquesta casa és adossada. La casa Camil Tous té dos pisos, dues finestres, un balcó i una teulada. Fou construïda amb diversos materials que són el maó, la fusta, el ferro i el ciment, després també trobem materials decoratius com el ferro forjat, que fan les estructures i els símbols. Els colors de la façana son blau, verd i blanc. Actualment la façana necessitaria una restauració i té alguns elements moderns com el porter automàtic.
# Ulleres (desambiguació)

«Ulleres» té aquests significats:
* Ulleres (dolç), dolç de pasta de full fet en forma d'ulleres.
* Ulleres (escacs), tema tàctic en escacs
* Ulleres, fenomen al cos humà també conegut com a hipercromia idiopàtica de l'anell orbitari
* Òptica:
** Ulleres, Instrument òptic per corregir la visió.
** Ulleres anàglif, Instrument òptic per visualitzar imatges multiplexades en longitud d'ona.
** Ulleres de sol, Ulleres protectores de la llum solar
Viccionari
# Capelles del camí de Queralt

Capelles del camí de Queralt és una obra de Berga protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Comencem a trobar documentades aquestes capelles a partir del segle xvii. Abans d'iniciar el camí trobem la capella de Sant Marc, i pel camí de l'obaga hi ha la de la Sagrada Família i la de Sant Antoni. Finalment, pel camí de ronda o de circumvalació hi trobem la de Sant Joan (al pla de Ratera, darrere el Castellberguedà) i la de Sant Ignasi (prop del balcó de Garreta). La major d'aquestes capelles foren costejades per subscripció popular i moltes d'elles han estat vinculades a diferents famílies berguedanes que n'han tingut cura durant generacions.
Es tracta d'un seguit de capelles que presenten la forma d'una petita caseta, sense façana i amb coberta a dues aigües. A l'interior hi sol haver dos bancs, un a cada banda, i al mig de la paret del fons una fornícula que conté la imatge del sant al qual està advocada.

## Galeria d'imatges

* Capella de Sant Jaume, bastida a finals del segle XVII
* Capella de Sant Marc
* Capella de Sant Ignasi
* Capella de Sant Antoni a l'obaga de Queralt

## Referències

* 1 2 «Capelles del camí de Queralt». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 febrer 2019].
# Òscar Pàmies i Domínguez

Òscar Pàmies i Domínguez (Barcelona, 1961) és un novel·lista català. Va ser guardonat amb el Premi Documenta de narrativa 1993, destinat a autors joves, per la seva obra L'estat contra P.. Aquest llibre és una paròdia sarcàstica del llibre El procés de Kafka i ens presenta un personatge que es veu perseguit per d'altres que li impedeixen fer la seva vida. També va guanyar el XXXII Premi Marià Vayreda de narrativa per 72 illes (1998). Ha publicat principalment narrativa fantàstica i de ciència-ficció i és membre de la Societat Catalana de Ciència-Ficció i Fantasia.

## Obres destacades

* La Raó Constel·lar del Metropolità (AJELC/Edicions del Mall, 1984) [Com Ernest Jou-Desvern] ISBN 978-84-7456-214-9
* L'estat contra P. (Edicions 62, 1994) ISBN 978-84-297-3744-8
* Com serà la fi del món. Maneres que tindrà de presentar-se'ns i com preparar-s'hi anímicament (Edicions 92, 1996) ISBN 978-84-297-4190-2
* 72 illes (Empúries, 1998) ISBN 978-84-7596-613-7
* Ara és l'hora somiadors (La Campana, 2005) ISBN 978-84-95616-67-8
* Grandiós final de festa. Com serà la fi del món 2 (Edicions de Catatuga 2019) ISBN 978-84-17190-87-3

## Referències

* 1 2 Piñol, Rosa Maria. «Òscar Pàmies brinda 28 ideas de gobierno, en clave irónica, para la era del tripartito» (en castellà). La Vanguardia, 16-03-2005. [Consulta: 24 abril 2020].
* 1 2 «Òscar Pàmies i Domínguez». Diccionari de la literatura catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Acte per a la Immaculada Concepció de Maria

Acte per a la Immaculada Concepció de Maria és una peça dramàtica anònima de la segona meitat del segle XVII de caràcter al·legòric sobre la Immaculada Concepció de la Mare de Déu.
És una peça teatral que s'ha d'incloure en el model de l'acte marià, que són obres de teatre relacionades amb Maria, Mare de Déu. L'historiador Albert Rossich la situa en el context de les obres dels certàmens poètics en honor de la Immaculada, normalment plurilingües, dels quals se n'han conservat alguns textos i que es duien a terme després que el papa el 1662 enfasitzés el valor piadós de les celebracions d'origen popular al voltant de la Immaculada Concepció. Des del punt de vista formal és una peça molt emparentada amb els actes sacramentals. De fet, és l'única mostra conservada d'auto sacramental marià en català del segle xvii, les anteriors són les de Joan Timoneda del segle xvi. Temàticament tracta de l'absència de pecat original en la concepció de Maria.
Es conserva sense començament ni final. Se'n conserven 732 versos dels 900 versos que es calcula que tenia en total. Hi figuren deu personatges, que són Maria, Placer, Naturalesa, Sabiduria, Amor, Mercúrio, Gràcia, Culpa i dos àngels. Al·legòrica i d'influència calderoniana és una peça de gran ambició literària, amb retòrica cultista i exigència teològica. El 1998 els dos plecs manuscrits de vuit pàgines cadascun els conservava el llibreter Lluís vila de Vic.
L'autor pertanyia al català oriental i devia ser de les congregacions marianes fundades pels jesuïtes. Probablement la peça es va representar dalt d'un carro durant una processó organitzada pel col·legi de Betlem de Barcelona, el 13 de maig de 1662, per celebrar una declaració del papa Alexandre VII favorable al dogma de la immaculada concepció.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Valsalobre, 1999.
* ↑ Rossich, Albert: “Una obra dramàtica desconeguda sobre la Immaculada Concepció”, dins VALSALOBRE, P. i RAFANELL, A. (ed.): Estudis de filologia catalana. Dotze anys de l'Institut de Llengua i Cultura Catalanes. Secció Francesc Eiximenis. 1999, Girona / Barcelona, Institut de Llengua i Cultura Catalanes / PAM.
* 1 2 3 Rossich, 2001.
* ↑ «Acte per a la Immaculada Concepció de Maria». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Rossich, Albert. El teatre català dels orígens al segle XVIII: actes del II Col·loqui problemes i mètodes de literatura catalana antiga: "Teatre català antic" ; Girona, 6 al 9 de juliol 1998. Edition Reichenberger, 2001. ISBN 978-3-935004-34-3.
* Valsalobre, Pep. Estudis de filologia catalana: dotze anys de l'Institut de la Llengua i Cultura Catalanes, Secció Francesc Eiximenis. Barcelona: L'Abadia de Montserrat, 1999. ISBN 978-84-8415-119-7.
# Cantó de Turriás

El cantó de Turriás és un cantó francès del departament dels Alps de l'Alta Provença, situat al districte de Forcauquier. Té 7 municipis i el cap és Turriás.

## Municipis

* Baions
* Belafaire
* Faucon dau Caire
* Gigòrds
* Piegut
* Turriás
* Venteròu

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1964-1970 | M. Aguillon | Centrista |
| 1970-1994 | François Massot | Divers gauche, després PS |
| 1994-2008 | Jean Philip | RPR, després UMP |
| 2008- | Élie Aguillon | Divers droite |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 731 | 836 | 776 | 799 | 909 | 1.033 | 1.229 |
# Carrer Empordà (Saus, Camallera i Llampaies)

El Carrer Empordà és un carrer del municipi de Saus, Camallera i Llampaies (Alt Empordà). Almenys dos dels seus edificis formen part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Número 1

L'edifici del carrer Empordà s/n és una obra que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situada dins del nucli urbà de la població de Camallera, a la banda de llevant del terme, a la part posterior de l'ajuntament.
És un edifici aïllat envoltat de jardí, de planta rectangular. Presenta la coberta de dues vessants i està distribuït en planta baixa i pis, amb un altell a la part central també de dues aigües. Les obertures són d'arc rebaixat a la planta baixa i rectangulars als pisos. De la façana principal destaca la galeria del pis, formada per arcs a nivell decorats amb una doble motllura i sostinguts per columnes de maons disposats en diagonal, amb els angles sobresortits. Es recolzen damunt d'una barana d'obra decorada. La finestra de l'altell presenta el mateix tipus de motllura decorativa i de barana que la galeria. La façana està rematada amb un coronament sinuós a la part de l'altell. Les façanes laterals són molt austeres i l'únic element destacable són als aplics decoratius situats a la part inferior de les cornises, a manera de mènsules.
La construcció està arrebossada.

## Número 6

L'edifici del número 6 del carrer Empordà és una obra que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situada dins del nucli urbà de la població de Camallera, a la banda de llevant del terme, a la part posterior de l'ajuntament.
És un edifici entre mitgeres de planta rectangular, amb un gran jardí a la part posterior. Presenta la coberta de dues vessants de teula i està distribuït en planta baixa i pis. La façana principal presenta totes les obertures rectangulars. A la planta baixa hi ha el portal d'accés, dues finestres i un portal d'arc rebaixat actualment tapiat, totes elles amb el mateix tipus d'emmarcament d'obra motllurat, rematat amb un guardapols disposat a manera de frontó triangular. Al pis hi ha un balcó exempt central i dues finestres als costats, totes amb el mateix emmarcament d'obra que a la planta baixa. Una motllura horitzontal decora la divisòria entre els dos pisos i emmarca la façana pels laterals.
La construcció està arrebossada i pintada de color groguenc, amb els elements decoratius en marró.

## Referències

* 1 2 3 «Carrer Empordà, s/n». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
* 1 2 3 «Carrer Empordà, 6». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Óscar de la Renta Fiallo

Óscar Arístides de la Renta Fiallo (Santo Domingo, 22 de juliol de 1932 - Connecticut, 20 d'octubre de 2014) fou un dissenyador de moda dominicà. Va rebre diversos premis i distincions, i durant la seva trajectòria va ampliar la seva cartera de negocis a altres àmbits del món del disseny. Era deixeble de Cristóbal Balenciaga o Antonio del Castillo. Va fer-se famós durant la dècada de 1960, com un dels dissenyadors de Jacqueline Kennedy.

## Referències

* 1 2 «Legendary fashion designer Oscar de la Renta dies aged 82» (en anglès). Daily Mail, 20 octubre. [Consulta: 20 octubre].
* ↑ «Oscar de la Renta Sits for Q&A at the Design Leadership Summit» (en anglès). WWD, 07-11-2013. [Consulta: 20 octubre].
* ↑ «Oscar de la Renta: the man who dresses the First Lady: board member of the Metropolitan Opera, Carnegie Hall, the American Society, and the Spanish Institute, founder of schools in the Dominican Republic for poor children. (Top Ten Latinos). (Requiere suscripción)» (en anglès). Latino Leaders, 01-12-2003. Arxivat de l'original el 2015-03-28. [Consulta: 20 octubre].
# Thinocorus

Thinocorus és un gènere d'ocells de la família dels tinocòrids (Thicocoridae) que habita a la zona meridional d'Amèrica del Sud.

## Taxonomia

Segons la classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 2.5, 2010) aquest gènere està format per dues espècies:
* tinocor menut (Thinocorus rumicivorus).
* tinocor pitgrís (Thinocorus orbignyianus).

## Referències

* ↑ «[https://www.zoonomen.net/avtax/char.html World Birds Taxonomic List: Genera and species with citations.]». [Consulta: 12 maig 2024].
* ↑ «Buttonquail, thick-knees, sheathbills, plovers, oystercatchers, stilts, painted-snipes, jacanas, Plains-wanderer, seedsnipes – IOC World Bird List». [Consulta: 12 maig 2024].
* ↑ «Thincoridae». aviansystematics.org. The Trust for Avian Systematics. [Consulta: 27 juliol 2023].