OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Puig Torné

Josep Puig Torné (Sarral, 9 de desembre de 1929 - Barcelona, 3 de juny de 2020) va ser un arquitecte i urbanista format a l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona. Soci, en diferents etapes de la seva carrera professional, amb Antoni Bonet i Castellana, Josep Maria Esquius o la seva filla Elisa Puig.
En el seu corpus creatiu destaquen edificis com la seu del diari Tele/eXpres, amb la col·laboració de l'escultor Josep M. Subirachs, l'edifici Mediterrani, a Barcelona, el Canòdrom de la Meridiana o la reforma del cinema Comèdia a Barcelona. També la coneguda com «Sèrie dels triangles» amb elements a la Costa Daurada i Costa Brava. Dins del seu catàleg s'inclou el monument a les Homilies d'Organyà, la reforma del Poble Vell de Súria o l'edifici Renault de Tarragona, entre d'altres.

## Referències

* 1 2 3 «Mor l'arquitecte Josep Puig Torné». arquitectes.cat. Col·legi d'Arquitectes de Catalunya. [Consulta: 9 octubre 2024].
* ↑ Llobet i Ribeiro, Xavier. «Edifici Mediterrani». arquitecturacatalana.cat. Centre Obert d'Arquitectura. COAC. [Consulta: 9 octubre 2024].
* ↑ «Història del Canòdrom». Arxivat de l'original el 2019-12-09. [Consulta: 9 desembre 2019].
* ↑ Ródenas García, Juan Fernando «Antonio Bonet y Josep Puig Torné. Series triangulares en Cap de Salou» (en castellà). Ra. Revista de Arquitectura, 17, 24-12-2015, pàg. 57–64. Arxivat de l'original el 2019-12-09. DOI: 10.15581/014.17.57-64 [Consulta: 9 desembre 2019].
* ↑ «Josep Puig Torné». El PuntAvui. [Consulta: 9 octubre 2024].

## Enllaços externs

* Puig Torné, Josep. «02. Canòdrom Meridiana: el futur dels equipaments urbans», 19-05-2008. [Consulta: 9 desembre 2019].
* Guia temàtica: Josep Puig Torné - Biblioteca Oriol Bohigas (Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona)
# Philautus disgregus

Philautus disgregus és una espècie de granota que es troba a Malàisia.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Inger, R., Iskandar, D., Das, I., Stuebing, R., Lakim, M., Yambun, P. & Mumpuni 2004. Philautus disgregus. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 8 de gener de 2008.
# Notochloe

Notochloë és un gènere monotípic de plantes de la família de les poàcies. La seva única espècie: Notochloe microdon (Benth.) Domin , és originària d'Austràlia.
El nom del gènere deriva del grec notos (sud) i chloe (herba), referint-se al seu hàbitat en l'hemisferi sud.

## Referències

* 1 2 Watson L, Dallwitz MJ. «The grass genera of the world: descriptions, illustrations, identification, and information retrieval; including synonyms, morphology, anatomy, physiology, phytochemistry, cytology, classification, pathogens, world and local distribution, and references». The Grass Genera of the World, 2008. [Consulta: 24 febrer 2010].

## Enllaços externs

* Grassbase - The World Online Grass Flora
* Tropicos
# Iyo

Iyo (壱与) o Taiyoo fou la reina de Yamatai, successora de Pimiko als 13 anys.
A la mort de Pimiko, estallà una guerra civil quan un home intentà aconseguir el poder. La guerra acabà quan Iyo fou nomenada reina als 13 anys. La seua arribada al poder fou rebuda positivament pels governats i fou reconeguda com a reina per Cao Wei.
El 265 va enviar vint persones com a tribut a Jin de l'Oest, a Wei, on estava l'emperador xinès, després d'haver rebut consellers de Taijoogun per que els acompanyara al retorn. Aquestes vint persones consistien en el missatger Setsudzen Chyuro Sho Iyaku, trenta esclaus, cinc-mil perles, dos magatama i vint peces de tela.
Es creu que la seua tomba és la trobada al jaciment Makimuku, al nord de Sakurai, a la Prefectura de Nara.
És anomenada a la Història de Wei, un llibre de les Cròniques dels Tres Regnes.

## Referències

* 1 2 3 Yoshie, Akiko; Tonomura, Hitomi; Takata, Azumi Ann «Gendered Interpretations of Female Rule: The Case of Himiko, Ruler of Yamatai». US-Japan Women's Journal, 44, 1, 2013, pàg. 13. DOI: 10.1353/jwj.2013.0009.
* ↑ Rocio Ogi i Sato, 1992, p. 530.
* 1 2 Perez, Louis G. «Himiko-lyo Succession Crisis (Third Century CE)». A: Japan at war an encyclopedia. Santa Barbara: ABC-CLIO, 2013, p. 119. ISBN 978-1-59884-742-0.
* ↑ Silva-Grondin, Mallary A. «Women in Ancient Japan: From Matriarchal Antiquity to Acquiescent Confinement». Inquiries Journal, 2, 9, 2010.
* ↑ Yusa, Michiko. «Women in Shinto». A: Religion and women. Albany N.Y.: State University of New York Press, 1994, p. 97. ISBN 0-7914-1690-9.
* ↑ Rocio Ogi i Sato, 1992, p. 530-531.
* ↑ Kidder, Jr. J. Edward «Makimuku, Himiko and Yamatai: Solving the Puzzle». Ajia bunka kenkyū, 41, 2015, pàg. 1, 6.

## Bibliografia

* Rocio Ogi, Yasuko; Sato, Amalia «Guishi wadyin den (Sobre el pueblo de Wa) Registros Chinos Sobre Japón». Estudios de Asia y Africa, 27, 3, 1992, pàg. 522-531.
# Josep Iborra

Josep Iborra és el nom dels següents personatges:
* Josep Iborra i Blanco (Barcelona, 1908 - Mèxic, 2002), futbolista català.
* Josep Iborra i Martínez (Benissa, 1929 - 2011), escriptor valencià.
# Plethodontohyla coronata

Plethodontohyla coronata és una espècie de granota que viu a Madagascar.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Raxworthy, C. & Vences, M. 2004. Plethodontohyla coronata. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 1 de febrer del 2008.
# Mary Jo Bang

Mary Jo Bang (Waynesville, Missouri, 22 d'octubre de 1946) és una poeta estatunidenca. Criada a Ferguson (Missouri), es va graduar en sociologia per la Universitat Northwestern i per la Politècnica de Londres Central i la Universitat de Colúmbia amb un MFA. És professora de la Universitat Washington a Saint Louis. La seva obra ha aparegut en New American Writing, Paris Review, The New Yorker, The New Republic, Denver Quarterly i Harvard Review. Bang fou coeditora de poesia de Boston Review de 1995 a 2005. Va formar part del jurat del Premi James Laughlin 2004.

## Obres

* "The Diary of a Lost Girl"; "The Penguin Chiaroscuro"; "The Medicinal Cotton Clouds Come Down to Cover Them"; "Dark Smudged the Path Untrammeled"; "A Hurricranium, He Said"; "Speech is Designed to Persuade", Jacket 12.
* «So, So It Begins Means It Begins». The New Yorker, 30-03-2009.
* «The Cruel Wheel Turns Twice». The Paris Review, tardor–hivern 2005. Arxivat de l'original el 2009-07-07 [Consulta: 2 abril 2015]. Arxivat 2009-07-07 a Wayback Machine.
* Elegy. Graywolf Press, 2007. ISBN 978-1-55597-483-1.
* The Eye Like a Strange Balloon. Grove Press, 2004. ISBN 978-0-8021-4157-6.
* The Downstream Extremity of the Isle of the Swans. University of Georgia Press, març 2001. ISBN 978-0-8203-2292-6.
* Louise In Love. Grove Press, 2001. ISBN 978-0-8021-3760-9.
* Apology for Want. UPNE, 1997. ISBN 978-0-87451-822-1.
* The Bride of E.
* Selected Poems.
* Her Head in a Rabbit Hole.

### Traduccions

* Eskapaden. Selected Poems. German/Engl. (Luxbooks, Wiesbaden 2010).

### Antologies

* «The Opening». A: Heather McHugh, David Lehman. The Best American Poetry 2007. Simon and Schuster, 2007. ISBN 978-0-7432-9972-5.
* «The Eye like a Strange Balloon Mounts Towards Infinity». A: Lyn Hejinian, David Lehman. The Best American Poetry 2004. Simon and Schuster, 2004. ISBN 978-0-7432-5757-2.
* «Don't Know Why There's No Sun Up in the Sky Stormy Weather». A: John Tranter, John Kinsella, Tracy Ryan. Salt an International Journal of Poetry and Poetics. Salt Publishing, 2002. ISBN 978-1-876857-47-9.

## Referències

* ↑ «Happy Birthday, Mary Jo Bang!». Htmlgiant, 22-10-2010. [Consulta: 30 juny 2014].
* ↑ http://www.newyorker.com/search/query?query=Mary+Jo+Bang&queryType=nonparsed&submitbtn.x=39&submitbtn.y=14&submitbtn=Submit

## Enllaços externs

* "Mary Jo Bang Examines Grief's Poetic Form, the Elegy", NewsHour, PBS.
* "Mary Jo Bang", Poetry Foundation.
# Nuktawiyya

Nuktawiyya fou una secta derivada de la dels Hurufiyya, que després d'un segle va aparèixer amb força a la Pèrsia safàvida i es va estendre a l'Índia. També s'anomenen Mahmudiyya pel seu fundador Mahmud Pasikhani, nadiu del Gilan i seguidor inicialment de Fadl-Al·lah Astrabadi, fundador del hurufisme, moviment del que fou expulsat. Foren eliminats per Abbas el Gran el 1611 però van ressorgir sota el xa Safi i el seu cap Darwish Rida es va apoderar de Qazvín, però fou derrotat i executat (1631/1632); al cap d'un any els seus seguidors es van revoltar altre cop però foren també derrotats. Van subsistir un segle com una secta de poca importància; algunes de les seves doctrines foren incorporades pels babis.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia de l'Islam, VIII, 117-119
# La Ville-aux-Dames

La Ville-aux-Dames és un municipi francès, situat al departament de l'Indre i Loira i a la regió de Centre – Vall del Loira. L'any 2019 tenia 5.585 habitants.

## Demografia

El 2007 tenia 4.700 habitants. Hi havia 1.853 famílies, de les quals 364 eren unipersonals. La població ha evolucionat segons el següent gràfic:

## Economia

El 2007 hi havia 3.176 persones en edat de treballar, 2.163 eren actives i 1.013 eren inactives. Hi havia uns dos cents empreses, principalment de serveis de proximitat, i entitats administratives. Té escola maternal i elemental.
L'any 2000 hi havia quinze explotacions agrícoles que conreaven un total de 408 hectàrees.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Exploitations agricoles
# István Énekes

István Énekes (Budapest, 20 de febrer de 1911 - Budapest, 2 de gener de 1940) va ser un boxejador hongarès que va competir durant les dècades de 1920 i 1930.
El 1932 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Los Angeles, on guanyà la medalla d'or en la categoria del pes mosca, en guanyar la final al mexicà Francisco Cabañas. En el seu palmarès també destaquen dues medalles d'or al Campionat d'Europa de boxa i quatre campionats nacionals.
Va perdre la vida en circumstàncies poc clares el gener de 1940.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – István Énekes». [Consulta: 20 setembre 2021].
* ↑ Pyramid, A. W. E. «Magyar Olimpiai Bizottság» (en hongarès). [Consulta: 20 setembre 2021].
# Josep Jordi Parellada i Díaz

Josep Jordi Parellada i Díaz (Barcelona, 1951) és un ex atleta català especialitzat en curses de velocitat.

## Trajectòria

Pel que fa a clubs, va pertànyer al Club Esportiu Universitari. Fou quatre cops campió de Catalunya en les proves de 4 × 100 metres llisos (1971, 1973) i en 100 metres llisos (1970, 1971). Va batre el rècord de Catalunya en 4 × 100 i en 50 metres en pista coberta (1972).
És germà d'Adrià Parellada i Díaz i fill de Josep Jordi Parellada i Cardellach, també atletes.

## Palmarès
### Campió de Catalunya

* 100 metres llisos: 1970, 1971
* 4 × 100 metres llisos: 1971, 1973

## Referències

* 1 2 3 4 «Josep Jordi Parellada Díaz». Gran Enciclopèdia Catalana, 28-02-2014. [Consulta: 7 setembre 2016].
* ↑ «Padres e hijos en nuestras pistas». Mundo Deportivo, 05-02-1970. [Consulta: 7 setembre 2016].
* ↑ «Campionat de Catalunya». fcatletisme.cat. Arxivat de l'original el 2016-10-20. [Consulta: 7 setembre 2016].
# Plethodontohyla brevipes

Plethodontohyla brevipes és una espècie de granota que viu a Madagascar.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Raxworthy, C. & Glaw, F. 2004. Plethodontohyla brevipes. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 1 de febrer del 2008.
# María Eugenia Gil Soriano

María Eugenia Gil Soriano (Mèrida, Extremadura, 15 de gener de 1996) és una àrbitre de futbol espanyola de la Primera Divisió Femenina d'Espanya. Pertany al Comitè d'Àrbitres de Galícia.

## Trajectòria

Va ascendir a la màxima categoria del futbol femení espanyol l'any 2019, la Primera Divisió Femenina d'Espanya. En 2022 va dirigir una de les semifinals de la Supercopa d'Espanya femenina 2022.

## Temporades

| Categoria | País | Any |
| Primera Divisió | Espanya | 2019- |

## Referències

* ↑ «Árbitro de Fútbol María Eugenia Gil Soriano :: Fútbol de Galicia ::». www.lapreferente.com. [Consulta: 18 gener 2022].
* ↑ «Gil Soriano y Díaz García, nuevas árbitras en Primera División Femenina para la temporada 2019/2020 | rfef.es». www.rfef.es. Arxivat de l'original el 2022-01-18. [Consulta: 18 gener 2022].
* ↑ «SUPERCOPA FEMENINA I DESIGNACIONES I Estas son las árbitras de las semifinales de la Supercopa | rfef.es». www.rfef.es. Arxivat de l'original el 2022-01-17. [Consulta: 18 gener 2022].
# Open 13 2013

El Torneig de Marsella 2013, conegut oficialment com a Open 13 2013, és una competició tennística sobre pista dura dins les sèries 250 de l'ATP. La 20a edició del torneig es va celebrar entre el 18 i el 24 de febrer del 2013 al Palais des Sports de Marsella, França.
El tennista local Jo-Wilfried Tsonga va guanyar aquest títol per segona ocasió (2009).

## Quadre individual masculí

| 2a ronda | 2a ronda | 2a ronda | 2a ronda | 2a ronda | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Final | Final | Final | Final | Final |
| 1 | T. Berdych | 6 | 6¹⁰ | 6 |
| WC | E. Gulbis | 4 | 7 | 4 | 1 | T. Berdych | 6 | 6$^0$ | 6 |
| | J. Benneteau | 6$^0$ | 3 | | 7 | J. Janowicz | 3 | 7 | 3 |
| 7 | J. Janowicz | 7 | 6 | | | | | | | 1 | T. Berdych | 6 | 6 |
| 4 | J. Tipsarević | 6$^4$ | 2 | | | | | | | Q | D. Tursúnov | 2 | 1 |
| Q | D. Tursúnov | 7 | 6 | | Q | D. Tursúnov | 7 | 1 | 7 | | | | |
| | M. Granollers | 6² | 6¹ | | | G. Müller | 6$^7$ | 6 | 5 | | | | |
| | G. Müller | 7 | 7 | | | | | | | | | | | 1 | T. Berdych | 6 | 6⁶ | 4 |
| | B. Tomic | 6 | 7 | | | | | | | | | | | 3 | J-W. Tsonga | 3 | 7 | 6 |
| PR | S. Devvarman | 3 | 5 | | | B. Tomic | 6 | 3 | 6¹⁰ | | | | |
| | N. Davidenko | 6¹ | 3 | | 3 | J-W. Tsonga | 4 | 6 | 7 | | | | |
| 3 | J-W. Tsonga | 7 | 6 | | | | | | | 3 | J-W. Tsonga | 6 | 6 |
| 6 | G. Simon | 6 | 6 | | | | | | | 6 | G. Simon | 2 | 2 |
| | R. Bautista Agut | 3 | 1 | | 6 | G. Simon | 6 | 6 | | | | | |
| | M. Llodra | 6 | 6$^4$ | 5 | 2 | J.M. del Potro | 4 | 3 | |
| 2 | J.M. del Potro | 3 | 7 | 7 | | | | | |

## Quadre dobles masculins

| Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Final | Final | Final | Final |
| 1 | Aisam-ul-Haq Qureshi Jean-Julien Rojer | 6 | 6 | |
| | Sanchai Ratiwatana Sonchat Ratiwatana | 0 | 4 | | 1 | Aisam-ul-Haq Qureshi Jean-Julien Rojer | 6 | 6 |
| | Nicolas Mahut Édouard Roger-Vasselin | 6 | 3 | [12] | | Nicolas Mahut Édouard Roger-Vasselin | 3 | 1 |
| | Jamie Murray John Peers | 4 | 6 | [10] | | | | | 1 | Aisam-ul-Haq Qureshi Jean-Julien Rojer | 4 | 6$^3$ |
| | Jerzy Janowicz Frederik Nielsen | 4 | 2 | | | | | | 2 | Rohan Bopanna Colin Fleming | 6 | 7 |
| 3 | Julian Knowle Filip Polášek | 6 | 6 | | 3 | Julian Knowle Filip Polášek | 5 | 1 |
| | James Cerretani Adil Shamasdin | 3 | 7 | [7] | 2 | Rohan Bopanna Colin Fleming | 7 | 6 |
| 2 | Rohan Bopanna Colin Fleming | 6 | 6² | [10] | | | | |

## Enllaços externs

* Web oficial (francès)
* Quadre individual masculí PDF
* Quadre dobles masculins PDF
Marsella :
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
2006
2007
2008
2009
2010
2011
2012
2013
2014
2015
2016
2017
2018
2019
2020
2021
2022
2023
2024 :
ATP World Tour 2013
< 2012
2014 > :
ATP World Tour Finals, Londres :
# La lapidació de sant Esteve

La lapidació de sant Esteve és un oli sobre tela de 71 × 93 cm realitzat per Bernardo Cavallino cap al 1645, el qual es troba al Museu del Prado de Madrid.

## Context històric i artístic

L'escena il·lustra un argument de llarga tradició en la iconografia cristiana que es basa en un passatge dels Fets dels Apòstols (7, 54-60). Esteve era un dels set diaques triats pels apòstols per a col·laborar amb ells. Acusat pels jueus, van ordenar que fos apedregat a les portes de la ciutat i, mentre això no passava, el seu rostre es va il·luminar i va demanar orant a Déu que no imputés el pecat als seus botxins. Al costat de Sant Llorenç, amb qui sovint forma parella, pertany al grup de sants diaques màrtirs.
Es desconeix la història d'aquest quadre abans d'ésser propietat de Xavier de Salas Bosch, que, després d'adquirir-lo en el mercat d'art de Gran Bretanya el 1954, el va atribuir a Bernardo Cavallino, encara que va ésser Pérez Sánchez qui el va publicar per primera vegada i el va situar cronològicament entre 1645-1650, sense que hi hagi hagut posteriors discrepàncies respecte d'aquest punt. El 1989 va passar a la col·lecció del Museu del Prado.

## Descripció

Sant Esteve, vestit amb la dalmàtica de diaca de color vermell viu, està sol en el seu martiri, de genolls davant un mur amb les mans encreuades al pit i el cap inclinat, mentre alça el rostre, intensament il·luminat cap al cel. Al seu voltant es veuen per terra les pedres que li han llançat els seus botxins per ambdós costats. Es tracta d'una representació de la lapidació del primer màrtir de la fe cristiana, una instantània sacra, emotiva, serena i impregnada de delicadesa que figura entre les més belles invencions de l'artista.

## Exposicions

* Madrid (1970 i 1985)

## Referències

* 1 2 3 4 5 Maria Margarita Cuyàs a Caravaggio y la pintura realista europea de José Milicua i Maria Margarita Cuyàs (Coordinació científica). Barcelona: Museu Nacional d'Art de Catalunya, 2005. ISBN 8480431520. Pàgs. 138-139.
* ↑ Pérez Sánchez, A. E., Pintura italiana del siglo XVII en España, Madrid, 1965. Pàg. 383.
* ↑ Pérez Sánchez, A. E., Pintura italiana del siglo XVII, Madrid, 1970 (Catàleg de l'exposició: Madrid 1970), pàg. 160.

## Bibliografia

* Milicua, J., "Pintura italiana del siglo XVII en el Casón del Buen Retiro", Goya, 1970, 97, p. 5.
* Espinosa, N., La pittura napolitana del '600, Milà, 1984. Pàg. 122.
* Pérez Sánchez, A. E., Pintura napolitana de Caravaggio a Giordano, Madrid, 1985 (Catàleg de l'exposició: Madrid 1985). Pàgs. 108-109.
* Pérez Sánchez, A. E., El martirio de San Esteban de Bernardo Cavallino, Madrid, 1989. Pàgs. 1-25.

## Enllaços externs

* Web Gallery of Art (anglès)
* The Bible Through Artists' Eyes (anglès)
# Irina Merleni

Irina Merleni, també coneguda amb el nom de Irini Merleni-Mykulchyn, (en ucraïnès: Ірина Олексіївна Мерлені) (Kàmianets-Podilski, Unió Soviètica 1982) és una lluitadora ucraïnesa.

## Biografia

Va néixer el 8 de febrer de 1982 a la ciutat de Kàmianets-Podilski, població situada en aquells moments a la Unió Soviètica i que avui en dia forma part d'Ucraïna.

## Carrera esportiva

Va participar, als 22 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2004 realitzats a Atenes (Grècia), on aconseguir guanyar la medalla d'or en la prova femenina de lluita lliure de pes mosca (- 48 kg.) en guanyar a la final la japonesa Chiharu Icho. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2008 realitzats a Pequín (RP Xina) aconseguir guanyar la medalla de bronze en aquesta mateixa prova.
Al llarg de la seva carrera ha guanyat cinc medalles en el Campionat del Món de lluita, entre elles tres medalles d'or, i tres medalles al Campionat d'Europa de lluita.
# Isocefàlia

La isocefàlia (del grec: isos, "igual" i kephalos, "cap") és el nom que rep una norma estètica utilitzada en l'art quan es representen diversos personatges situats en posicions o plans diferents, com en els frisos esculpits.
Segons aquesta convenció, tots els personatges han de tenir el cap a la mateixa alçada, situats en la mateixa línia. Aquesta norma portà a representar els personatges en diferents mides, amb els caps al mateix nivell.
Aquesta regla es va aplicar sobretot en l'art sumeri i art mesopotàmic i també en l'hitita i el persa. En l'art grec es presenta en la pintura i ceràmica fins a finals del segle VI aC i va anar desapareixent al segle V aC. En l'art egipci també es va aplicar, però de manera poc sistemàtica.
En l'art romà la isiocefàlia es troba en obres com l'Arc de Constantí. També ho va fer l'art romà d'Orient i, especialment, l'art romànic.
El principi de la isocefàlia s'ha aplicat també en l'art cinematogràfic. De fet, el cinema clàssic de Hollywood fa un ús comú d'aquest recurs en la línia de l'horitzó.

## Referències

* ↑ Bordwell, David. El cine clásico de Hollywood (en castellà). Mariano Cubí,92 - 08021 Barcelona: Ediciones Paidós Ibérica, S. A., p. 56. ISBN 84-493-0129-7.
# Plethodontohyla guentherpetersi

Plethodontohyla guentherpetersi és una espècie de granota que viu a Madagascar.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Nussbaum, R. & Raxworthy, C. 2004. Plethodontohyla guentherpetersi. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 1 de febrer del 2008.
# María Eugenia Lacarra

María Eugenia Lacarra Lanz o, en basc, Eukene Lacarra Lanz, o, de casada, María Eugenia Lacarra de Werckmeister (29 d'octubre de 1944 - 2 de juny de 2023) fou una crítica literària i medievalista espanyola.

## Biografia

Es va doctorar a la Universitat de Califòrnia a Los Angeles amb la tesi Ideology and social conflict in the Poema de mío Cid (1976) i fou catedràtica de la Universitat del País Basc a Bilbao. Es va interessar sobretot per l'epopeia hispànica i la literatura caballeresca, i va publicar una edició del Poema de mio Cid en 1982, reimpresa modernament. També va estudiar La Celestina, que va editar així mateix en 1990 i 1995, i va analitzar la condició femenina segons la literatura de l'Edat Mitjana. Entre 1965 i 1983 va estar casada amb l'historiador de l'art Otto Karl Werckmeister (1934-).

## Obres

María Eugenia ha publicat al llarg de la seua trajectoria professional articles i llibres, tant com autora individual com en obres col·lectives, d'entre les que podem destacar:
* El poema de Mio Cid: Realidad histórica e ideología, Madrid, José Porrúa Turanzas 1980.
* Ed. de Poema de mio Cid, Madrid, Taurus, 1982.
* Ed. de La Celestina, Barcelona: Ediciones B, 1990, y Madison: HSMS, 1995.
* Cómo leer «La Celestina», Madrid, Júcar, 1990.
* Estudios históricos y literarios sobre la mujer medieval, 1990.
* Evolución narrativa e ideológica de la literatura caballeresca, Universidad del País Vasco, 1991
* Asimetrías genéricas. Ojos ay que de lagañas se enamoran. Literatura y género Bilbao: Universidad del País Vasco. ISBN 84-8373-959-3
* "Ars amandi" vs. "reprobatio amoris": Fernando de Rojas y "La Celestina", Madrid; Ediciones del Orto, 2003. ISBN 84-7923-304-4
* Con Andrés Temprano Ferreiro, Amor, escarnio y linaje en la literatura gallego-portuguesa, Bilbao: Universidad del País Vasco.

## Referències

* ↑ Bibliografía y algunos textos en Dialnet: https://dialnet.unirioja.es/servlet/autor?codigo=963963
* ↑ La autora en la Guía del hispanista http://hispanismos.cervantes.es/hispanistas_ficha.asp?DOCN=11444 Arxivat 2017-03-17 a Wayback Machine.
* ↑ Ficha en la BNE http://datos.bne.es/persona/XX1448442.html
* ↑ Ficha en WorldCat http://www.worldcat.org/identities/lccn-n2002-34237/
* ↑ «Eukene Lacarra Lanz» (en castellà). Dialnet. Universidad de a Rioja. [Consulta: 19 març 2017].
* ↑ «5 títulos para "Lacarra Lanz Eukene"» (en castellà). Todos tus libros. [Consulta: 19 març 2017].