OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Juan Orlando Hernández

Juan Orlando Hernández Alvarado (Gracias, Departament de Lempira, 25 d'octubre de 1968) és un advocat hondureny, actual Cinquantè cinquè President constitucional de la República d'Hondures. El seu mandat va començar el 27 de gener de 2014 i fou reelegit en 2017.
Va ser diputat del congrés nacional pel departament de Lempira entre 1998 i 2002 i president del congrés Nacional entre 2010 i 2013.

## Referències

* ↑ «Tribunal Supremo electoral declara presidente electo de Honduras a Juan Orlando Hernández» (en castellà). El Heraldo, 17-12-2017. [Consulta: 30 desembre 2021].
# HomoloGene

HomoloGene, una eina del National Center for Biotechnology Information (NCBI o Centre Nacional d'Informació Biotecnològica) dels Estats Units, és un sistema per a la detecció automatitzada d'homòlegs (similitud atribuïble a la descendència d'un avantpassat comú) entre els gens anotats de diversos genomes eucariotes completament seqüenciats.
El processament HomoloGene consisteix en l'anàlisi de proteïnes dels organismes introduïts. Les seqüències es comparen mitjançant blastp, després es combinen i es posen en grups, utilitzant un arbre taxonòmic construït a partir de la similitud de seqüències, on primer s'afegeixen els organismes més semblants i després s'afegeixen altres organismes a l'arbre. Les alineacions de proteïnes es mapegen de nou a les seves seqüències d'ADN corresponents, i després es poden calcular les mètriques de distància com a distàncies moleculars Jukes i Cantor (1969), la proporció Ka/Ks.
Les seqüències es combinen utilitzant un algorisme heurístic per maximitzar la puntuació globalment, en lloc de localment, en una concordança bipartida (vegeu graf bipartit complet). I després calcula la significació estadística de cada partit. Es fan talls per posició i s'estableixen valors Ks per evitar que els "ortòlegs" s'agrupin. "paralogs" s'identifiquen trobant seqüències més properes a les espècies que altres espècies.
Aquest recurs va deixar de fer actualitzacions el 2014.

## Referències

* ↑ «Home - HomoloGene - NCBI». www.ncbi.nlm.nih.gov. National Center for Biotechnology Information. [Consulta: 16 octubre 2020].
* ↑ «Homologene». Homologene. NCBI. [Consulta: 24 gener 2023].
# Nomlaki

Nomlaki (Noamlakee), o Wintun és una llengua amenaçada de les llengües wintun del Nord de Califòrnia, parlada pels nomlakis. No està gaire documentada, tot i que hi ha algunes gravacions entre els parlants Andrew Freeman i Sylvester Simmons. Encara hi ha un parlant per a Golla (2011).

## Vegeu també

* Banda Paskenta d'indis nomlaki

## Referències

* ↑ Golla (2011)
* ↑ «UC Berkeley, BLC Audio Archive of Linguistic Fieldwork». mip.berkeley.edu. [Consulta: 28 abril 2010].

## Enllaços externs

* Article al Survey of California and Other Indian Languages
* Nomlaki language at the California Language Archive
* OLAC resources in Wintu and Nomlaki
# Ministeri de Cultura i Orientació Islàmica

El Ministeri de Cultura i Orientació Islàmica (en persa: وزارت فرهنگ و ارشاد اسلامی, Vezârat-e Farhang va Ershâd-e Eslâmi) ("Ministeri de CIG") és el Ministeri de Cultura de la República Islàmica de l'Iran. És responsable de gestionar l'accés als mitjans que, segons el govern iranià o el ministeri, vulnerin l'ètica iraniana o promoguin valors aliens a la cultura iraniana. Això pot incloure la censura d'Internet. També gestiona l'alineació de la religió i la llei del país. Es va formar combinant el Ministeri de Cultura i Art, i el Ministeri d'Informació i Turisme. La fusió de ministeris redueix el nombre de llocs de treball, ja que també disminueix el nombre de ministeris ocupables.

## Referències

* ↑ «Official website o the Ministry of Culture and Islamic Guidance». Arxivat de l'original el 2019-08-18. [Consulta: 14 abril 2024].
* ↑ Responsibilities and organizational structure of Ministry of Culture and Islamic Guidance
# Grup d'Escoles Mataró

El Grup d'Escoles Mataró, més conegut per les seves sigles GEM, és una institució escolar privada sense ànim de lucre creada el 1966 a Mataró basada en els principis de la "pedagogia activa" o "escola nova". Actualment disposa de dos centres escolars, un al passeig Cabanellas amb Llar d'Infants i Educació Infantil, i l'altre al carrer Àvila, amb Educació Primària, ESO i Batxillerat.

## Història

El GEM té els seus inicis l'any 1966 quan es comencen a establir les característiques bàsiques de la nova institució educativa, entre les quals hi ha: pedagogia total i activa, entesa com a servei públic, escola catalana i catalanitzadora, amb alumnat plural, amb diversitat socioeconòmica i pagaments no uniformes, gestió democràtica, coeducadora, no confessional.
El mateix any s'obre l'escola, reduïda a dues aules al Passatge Cabanellas de Mataró, com a dependent de la guarderia de la fàbrica d'un dels promotors. Se'n demana la legalització.
El 1967 l'administració estatal n'aprova els estatuts com a Associació Civil "Grup d'Escoles Mataró".
El 31 de març de 1968 se celebra una Assemblea General Extraordinària per tractar sobre la denúncia difamatòria contra l'Associació i les seves escoles. Aquell any el Ministeri autoritza oficialment l'escola.
El 1969 s'inaugura del nou centre al carrer Àvila. L'any següent apareixeria un article sobre l'edifici a la revista professional "Quaderns d'arquitectura" núm.75 del col·legi d'Arquitectes. El 1970 també és l'any en que s'escull el sistema de barem per a les quotes dels associats i el 1971 el centre rebrà l'autorització oficial per a practicar la coeducació. Serà però l'any en què es produeix un incendi intencionat a l'edifici del carrer Àvila. L'any següent, 1973, s'inaugura el segon edifici del carrer Àvila.
El 29 de maig de 1975 l'Assemblea General Extraordinària aprova una proposta de modificació de diversos articles dels estatuts, descartant les propostes d'un grup de mestres. Es contracten dos nous directors, un per a cada centre. Hi haurà una profunda renovació de professorat.
L'any 1977 el Ministeri havia concedit el permís per edificar un altre centre de 16 unitats d'EGB però, per manca de terrenys, s'hi renuncia. L'any 1978 s'aconsegueix l'homologació provisional dels estudis de BUP, que rebrà l'homologació definitiva el 1981, i el 1979 la Generalitat autoritza l'ensenyament en català.

## Referències

* ↑ «Reglament de Règim Intern, article 15». GEM 1966-1986 Vint Anys, 1986, pàg. 21.
* ↑ «Fundació Privada GEM».
* ↑ Mira Camí, Manuel. Educació i democràcia i la història del Grup d'Escoles de Mataró. Mataró/Barcelona: Patronat Municipal de Cultura/Alta Fulla, 1990.
* ↑ Cóppulo, Sílvia «GEM: ara fa 20 anys». Mataróescrit núm 8, 20-12-1986, pàg. 40.
* ↑ Cronologia dels primers anys. GEM 1966-1986 Vint anys, 1986, p. 3-9.
# José Mário Vaz

José Mário Vaz, conegut com a Jomav, (Cacheu, 10 de desembre de 1957) és un economista i polític guineà i des de 23 de juny de 2014, el president de Guinea Bissau. Va ser ministre de les Finances, i membre del Partit Africà de la Independència de Guinea i Cap Verd.
Economista format a Portugal, José Mário Vaz es presenta com un home auster amb les finances l'administració pública i com defensor del treball, tenint ja estat president de la Càmera Municipal de Bissau i ministre de les Finances del govern deposat per lo cop d'Estat de 2012. José Mário Vaz, militant del Partit Africà de la Independència de Guinea i Cap Verd (PAIGC) des de 1989, és conegut com "l'home del 25" per haver aconseguit pagar puntualment els ordenats de la funció pública (el dia 25 de cada mes) quan era ministre de les Finances.
José Mário Vaz va ser triat a la segona volta a 18 de maig, després del PAIGC, que ho va recolzar, ja haver conquerit majoria absoluta en les eleccions legislatives, les primeres eleccions realitzades en Guinea Bissau des del cop d'Estat de 12 d'abril de 2012. Les eleccions permeten normalitzar relacions diplomàtiques i de cooperació amb la generalidade de la comunitat internacional - que no va reconèixer les autoritats de transició nomenades després del cop militar en 2012.
Vaz és candidat a les eleccions presidencials Guinea-Bissau 2019.
El 29 d'octubre, el president Vaz va saquejar el govern. Aquest acomiadament no és reconegut per la CEDEAO que amenaça sancions. El nou govern, encapçalat per Faustino Imbali, és jurat el 31 d'octubre, mentre que Vaz s'assegura que la votació se celebrarà en el calendari.
ECOWAS li concedeix la cimera del 8 de novembre per dimitir, mentre que el Consell de Seguretat Nacional demana a les forces armades que permetin la instal·lació del nou govern. Imbali finalment dimiteix el dia de la cimera. Vaz ha de nomenar un nou primer ministre.
El 24 de novembre, va entrar en quart lloc a la votació i va ser eliminat a la primera ronda.

## Referències

* ↑ «El Presient electe de Guinea Bissau pren possessió». Arxivat de l'original el 2014-09-03. [Consulta: 20 març 2020].
* ↑ http://www.gbissau.com/?p=9374 Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Gottfried Böhm

Gottfried Böhm (Offenbach am Main, 23 de gener de 1920 - Colònia, 9 de juny de 2021) va ser un arquitecte alemany.
Naix al si d'una família d'arquitectes. El seu pare, Dominikus Böhm, és conegut per haver construït nombroses esglésies a Alemanya. Després de titular-se el 1946 en l'Institut Tècnic de Múnic, estudia escultura en l'Acadèmia de Belles arts d'aquesta ciutat. A partir de 1947 col·labora amb el seu pare fins a la mort d'aquest en 1955. Durant el mateix període, treballa també amb la Societat per a la Reconstrucció de Colònia sota la direcció de Rudolf Schwarz. En 1951 passa sis mesos a Nova York on treballa en l'agència de Cajetan Baumann. Completa la seva estada americana amb un viatge d'estudis a través del país, la qual cosa li dona l'ocasió d'entrevistar-se amb Ludwig Mies Van der Rohe i Walter Gropius pels quals mostra una gran admiració.
Va realitzar nombrosos edificis a Alemanya: esglésies, museus, teatres, centres culturals, oficines i allotjaments. En els anys 60 se li considerava com un arquitecte expressionista, encara que més recentment se'l va classificar com post-Bauhaus. Ell mateix prefereix definir-se com un arquitecte que crea "connexions", entre el passat i el que és recent, entre les idees i el món físic, entre un edifici i el seu marc urbà, i això es tradueix en l'elecció de la forma, els materials i el color de les construccions que concep.
Molt dels seus projectes els realitza en formigó brut, però a partir del Centre cívic de Bergisch Gladbach, comença a utilitzar nous materials com el vidre i l'acer, un canvi de direcció en l'elecció dels materials, deguda a l'evolució tecnològica. En nombrosos projectes, la seva atenció per a la planificació urbana és evident, com, per exemple, al barri entorn de la catedral de Colònia, a la Plaça Praga a Berlín, en el perímetre entorn del castell de Saarbruecken i al Barri Lingotto a Torí. Va rebre nombrosos premis entre ells el prestigiós Pritzker el 1986.

## Principals treballs

* Església de Neviges (1962). Foto
* Conjunt religiós (església, centre per als joves i biblioteca) (1968) en Colònia. Foto
* Zublin Office Building (1985) a Stuttgart Foto
* Hotel a la ciutat de Benberg
* Edifici Municipal de Rheinberg
* Restaurant en Bad Kreuznach
* Centre cívic en Bergisch Gladbach
* Magatzem Peek+Cloppenburg a Berlín. Foto Arxivat 2012-02-05 a Wayback Machine.
* Banc Beutsche a Luxemburg

## Referències

* ↑ «Gottfried Bohm» (en anglès). Architectuul [Consulta: 7 juliol 2015].
# José López-Rey

José López-Rey (1905-1991) fou un historiador de l'art espanyol, reconegut com un dels principals especialistes en l'obra de Francisco de Goya i de Diego Velázquez.
Nascut a Madrid l'any 1905, va estudiar a Florència, i durant la durante la Segona República Espanyola va treballar en el Ministeri d'Educació. Finalitzada la Guerra Civil Espanyola, va marxar als Estats Units d'Amèrica, on es va incorporar al Smith College i posteriorment a l'Institut de Belles Arts de la Universitat de Nova York, de la qual fou nomenat profesor emèrit l'any 1947.
L'any 1979 fou nomenat doctor honoris causa en Humanitats per la Universitat Metodista del Sud, per la seva contribució al coneixement de l'obra de Goya i de Velázquez. L'any 1987 li fou concedida la Medalla d'Or al Mèrit en les Belles Arts.

## Referències

* ↑ «José Lopez-Rey» (en anglès). [Consulta: 5 gener 2020].
* ↑ «BOE». Boletín Oficial del Estado. [Consulta: 5 gener 2019].
# Hissar

* Per a altres significats sobre Hissar o Hisar, vegeu «Hisar».
Hissar o Hisar (hindi ‍हिसार, Punjabi: ਹਿਸਾਰ), modernament escrit com Hisar però tradicionalment com Hissar, és una ciutat i municipi de l'estat d'Haryana a l'Índia, capital del districte d'Hisar. Està situada a 29° 05′ 05″ N, 75° 45′ 55″ E﻿ / ﻿29.08472°N,75.76528°E﻿ / 29.08472; 75.76528. Al cens del 2001 figura amb 256.810 habitants. La població el 1901 era de 17.647 habitants i el 1881 de 14.167 i el 1868 de 14.138.

## Història

Fou fundada per Firuz Shah Tughluk (1351-1388) el 1354 (acabada el 1356 després de més de 2 anys) sobre les ruïnes de la ciutat hindú i jainista d'Iksaru. Hissar és una paraula turca que vol dir "fortalesa" i inicialment es va dir Hissar Firuza (Hissar Firoza, Hisar Feroza, Hisar-e-Firoza i altres variants); fou proveïda d'aigua per un canal conegut modernament com a Canal Occidental del Jumna. Sota els mongols fou capital d'un sarkar. El 1783 va quedar buida a causa d'una fam. Fou possessió de George Thomas del 1796 al 1801, de Sindhia de Gwalior (1801-1803) i dels britànics (1803-1820) sota els que fou capital d'un districte (1810-1820 i 1837-1947). Va pertànyer als Territoris Cedits i Conquerits i després Províncies del Nord-oest, i després del 1858 a la província del Panjab. La municipalitat es va crear el 1867. Sota l'Índia independent va restar a la província de Panjab (1947-1950) i després estat de Panjab (1950-1966) fins a la creació de l'estat d'Haryana el 1966, sent sempre capital de districte.

## Llocs interessants

* Dues universitats
* Temple de Shri Hanuman a 15 km
* Parc Deer per infants
* Base militar (tancs)
* Agroha
* La ciutat propera d'Hansi
* Palau de Gujri Mahal construït per Firuz Shah per a la seva dona Gujri. Un túnel secret comunica el palau amb Delhi (165 km)

## Referències

* ↑ Juneja, M. M.. History of Hisar: from inception to independence, 1935-1947 (en anglès). Modern Book Co, 1989, p. 48.

## Bibliografia

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.

## Enllaços externs

* Website d'Hisar Arxivat 2009-08-25 a Wayback Machine.
* Website Oficial del districte
Viccionari
# Nominalització

La nominalització o substantivació és un fenomen lingüístic que consisteix a obtenir noms o sintagmes nominals a partir d'altres classes de mots, sintagmes o frases a través d'un procediment morfològic o sintàctic. De fet, el procediment més habitual consisteix a afegir l'article definit masculí singular (de vegades, l'article indefinit o algun altre determinant) a allò que es vol nominalitzar: el perquè de tot plegat.
La gramàtica tradicional tracta sovint la nominalització dins el fenomen de l'habilitació o derivació impròpia, que consisteix a atribuir funcions noves a un mot. Per exemple, el nom propi Quixot (personatge novel·lesc) s'habilita com a nom comú a quixot (home emportat a empreses temeràries), o bé el nom abstracte amistat (=afecció d'una persona envers una altra) esdevé un nom comú a És una amistat duradora, la Marta.

## Tipus de nominalitzacions

* Noms a partir d'adjectius: Solen ser adjectius que denoten característiques humanes o el seu origen: home pobre → el pobre que dorm a la plaça major, noia catalana → la catalana que vas conèixer a Finlàndia.
* Noms a partir de preposicions o adverbis locatius: En català és un fenomen molt productiu: davant (preposició) la farmàcia → el davant de la farmàcia (nom: façana).
* Noms a partir de verbs: Els sufixos com -nt, -or, -ada, -ció o -ment poden formar substantius: caminar → caminant, treballar → treballador, passejar → passejada, traduir → traducció.
Algunes formes no personals del verb també poden nominalitzar-se:
* Infinitiu: l'esmorzar, el beure, el fumar, el somriure, el saber.
* Gerundi: els resultants, el terratinent.
* Participi: Ha estret (participi) els pantalons →El carrer estret (adjectiu) de Pla.

## Referències bibliogràfiques

* Martí, N. "El SN: els noms" dins Solà, J. i altres, Gramàtica del català contemporani, vol.2. Ed. Empúries. Barcelona, 2002.
* Ruaix, J. Català complet/3, curs superior de llengua. Moià, 2000 (reimpressió corregida).
# Grup d'Estudi de Llengües Amenaçades

El Grup d'Estudi de Llengües Amenaçades (GELA) és un grup de recerca dependent de la Universitat de Barcelona que té per objectiu de promoure la recerca en llengües amenaçades i donar a conèixer la diversitat lingüística i el seu valor. Es va crear el 1992 i la investigadora principal i directora en fou la lingüista Carme Junyent.
El GELA ha organitzat nombroses activitats en tres àmbits fonamentals: la recerca, l'educació i la dinamització cultural. També ha publicat llibres i materials didàctics, ha organitzat exposicions, ha creat jocs i activitats, com també ha col·laborat amb altres organismes i entitats en activitats relacionades amb els seus objectius. Promou tesis sobre llengües amenaçades i va organitzar el VII Congrés de Lingüística General que va tenir lloc a la Universitat de Barcelona. En l'àmbit català, inventaria les llengües parlades a Catalunya des de fa anys.
El 2010 va instituir el premi Pau Ginés per "impulsar treballs de recerca de batxillerat sobre les llengües parlades a Catalunya". Anualment, convoca diversos premis amb la Xarxa Vives d'Universitats i Òmnium Cultural.

## Referències

* 1 2 «GELA, Grup d'Estudi de Llengües Amenaçades». Universitat de Barcelona. [Consulta: 25 juliol 2017].
* ↑ Cros, Marc. «Catalunya, capital de les llengües en perill d'extinció». El Temps', 19-04-2017. [Consulta: 25 juliol 2017].
* ↑ Lliurament 1r premi Pau Ginés

## Enllaços externs

* Grup d'Estudi de Llengües Amenaçades - Lloc web oficial
# José Kléberson Pereira

José Kléberson Pereira (19 de juny de 1979) és un exfutbolista brasiler i entrenador.

## Selecció del Brasil

Va formar part de l'equip brasiler a la Copa del Món de 2002.

## Palmarès
### Atlético Paranaense

* Campionat brasiler de futbol: 2001

### Manchester United

* FA Cup: 2003–04

### Beşiktaş

* Copa turca de futbol: 2005–06

### Flamengo

* Campionat brasiler de futbol: 2009

### Brasil

* Copa del Món de Futbol: 2002
* Copa Amèrica de futbol: 2004
* Copa Confederacions de la FIFA: 2009

## Referències

* ↑ «Kleberson signs for Man Utd». BBC Sport. British Broadcasting Corporation, 12-08-2003. [Consulta: 1r juliol 2009].
* ↑ Jonathan Tannenwald. «Kléberson returns to Union to take coaching role with team's academy». The Inquirer, 25-08-2017. [Consulta: 17 desembre 2017].
* ↑ «Dunga convoca seleção e deixa Ronaldinho fora da lista e longe da Copa» (en portuguès). Globoesporte.com, 09-02-2010. [Consulta: 9 febrer 2010].
* ↑ «Todos os brasileiros - 2002» (en portuguès). FolhaOnline, 09-12-2005. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ «Seleção Brasileira 2002-2003».
* ↑ «Seleção Brasileira 2004-2005».
* ↑ «Seleção Brasileira 2008-2009».

## Enllaços externs

* José Kléberson Pereira a National-Football-Teams.com (anglès)
* FIFA profile Arxivat 2015-07-03 a Wayback Machine.
* José Kléberson Pereira, Fitxa a Soccerway
# Grup d'Estudis Teatrals d'Horta

El Grup d'Estudis Teatrals d'Horta va ser un grup de teatre de reconeguda importància dins del panorama teatral del Teatre independent català de la dècada dels anys 70 del segle xx. Va ser creat i dirigit el 1964 per Josep Montanyès, qui al seu torn s'havia format a l'EADAG. En ell s'hi van formar actor com Joan Miralles o el director Lluís Pasqual.
Entre les seves produccions, cal destacar, per exemple, Oratori per un home sobre la terra (1969), de Jaume Vidal i Alcover, L'ombra de l'escorpí (1971), de Maria Aurèlia Capmany, o Sopa de pollastre amb ordi (1978), d'Arnold Wesker. L'any 1967, Montanyès i Albert Boadella van fundar Estudis Nous, un centre de formació en què es va donar molta importància a la preparació del cos. Als Estudis Nous hi van assajar tant Comediants, que s'havien conegut precisament al Grup d'Estudis Teatrals d'Horta, com Els Joglars, que hi tindran la seu. Hi feien classes Albert Boadella, Maria Aurèlia Capmany, Xavier Fàbregas i Albert Vidal.
L'octubre de 1970, rebia el Trofeu Sitges dins el marc del Festival Nacional de Teatro de Sitges amb l'obra La fira de la mort de Jaume Vidal i Alcover.

## Estrenes

* 1969. Improvisació per Nadal de Josep Montanyès
* 1970. Oratori per un home sobre la terra de Jaume Vidal i Alcover
* 1970. La fira de la mort de Jaume Vidal i Alcover
* 1972. L'ombra de l'escorpí de Maria Aurèlia Capmany
* 1977. Home amb blues. Música de Joan Vives.
* 1978. Sopa de Pollastre amb ordi d'Arnold Wesker

## Referències

* 1 2 «La renovació dels anys setanta». Culturcat (Generalitat de Catalunya). Arxivat de l'original el 2014-10-31. [Consulta: 7 octubre 2012].

## Enllaços externs

* Monografia del Grup d'Estudis Teatrals d'Horta Arxivat 2011-09-02 a Wayback Machine.
# José López Gimeno

José López Gimeno (Almansa, 29 de març de 1942 - Almansa, 22 de juliol de 2000) va ser un conegut director d'orquestra a les bandes d'Almansa i Montealegre del Castillo.

## Biografia

José López Gimeno, sent el quart de set fills, va néixer a la localitat d'Almansa. El 1954 va ingressar a l'Acadèmia Municipal de Música que dirigia Antonio Antúnez, on va fer estudis de solfeig i fiscorn. Posteriorment realitzaria estudis de conjunt coral, conjunt instrumental, harmonia, trova i transport, i obtindria el títol de professor de trompeta en els Conservatoris d'Albacete i Almansa. El 1956 es va incorporar a la banda d'Almansa amb el fiscorn, el qual va deixar el 1962 per a incorporar-se a la corda de trompeta, instrument amb el qual va arribar a ser solista el 1965. El 1977 va ser elegit delegat de la banda fins a 1980 on va tenir una destacada participació per a obtenir instrumental nou per a la banda, així com en la denúncia de les males condicions que tenia el local de l'Acadèmia Municipal, que l'obligà a buscar noves instal·lacions. En aquest mateix any va ser elegit subdirector de la banda, com a suggeriment de Joaquín Mira Estevan.
També va ser professor d'instruments de vent a l'Acadèmia Municipal de Música i a l'Escola de Música de la Societat. Així mateix, va ocupar diversos càrrecs en la seva junta directiva. Des de 1990 compatibilitzava la seva labor a Almansa amb la direcció de la banda i l'Escola de Educandos de la localitat de Montealegre del Castillo.
Va morir a l'estiu de l'any 2000 a l'edat de 58 anys, acompanyant-li les dues bandes en el seu últim concert.
Recentment, al 20 de juny de 2010, es va celebrar un concert en el seu honor al Teatre Regio d'Almansa, el qual va estar dirigit per les bandes d'Almansa i Montealegre amb motiu del desè aniversari de la seua mort.

## Referències

* 1 2 3 «Historia de la Unió Musical "Dama Oferente"» (en espanyol). Arxivat de l'original el 2010-07-12. [Consulta: 17 setembre 2011].
* 1 2 3 «Directors de la Banda Societat Unió Musical de Almansa» (en espanyol). Arxivat de l'original el 2012-06-18. [Consulta: 17 setembre 2011].
* ↑ «Cartel del concierto en honor a José López Gimeno» (en espanyol). Arxivat de l'original el 2013-11-11. [Consulta: 17 setembre 2011].
# Lleis de jurats mixtos

La llei dels jurats mixtos fou una llei aprovada el 27 de novembre de 1931 pel ministre del govern provisional de la Segona República Espanyola Francisco Largo Caballero, que determinava que les disputes laborals importants havien de ser sotmeses a la decisió d'un jurat mixt format pel mateix nombre de patrons i de treballadors, sis.

## Referències

* ↑ La República d'esquerres: el bienni reformista a sapiens.cat
* ↑ Soledad Bengoechea. Reacció en temps de canvis: la patronal catalana davant la República (1931-1936). Societat Catalana d'Estudis Històrics, 2005, p.87-90.