OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Torre Antoni Garau Simonet

La Torre Antoni Garau Simonet és una obra modernista de Barcelona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Aquesta torre es troba al carrer Montserrat de Casanovas; per un costat està adossada a la casa veïna mentre que la resta de l'immoble s'obre al jardí. És de planta rectangular però està formada per diferents volums que van des de només planta baixa a una torre amb tres pisos més.
La façana principal és la que va perpendicular al carrer i queda dins de la parcel·la. Aquesta consta d'un volum central rectangular de planta baixa, un pis i terrat amb dos cossos annexos a banda i banda d'una sola planta amb terrat. Per darrere, i fent la mitgera amb la casa veïna, hi ha un cos de planta baixa i dos pisos amb una torrassa al centre.
A la planta baixa destaca el cos d'una planta que sóna al carrer on s'obre una galeria tancada amb vitralls i una reixa de ferro forjat. Al centre i les cantonades hi ha pilars amb capitell esglaonat . a sobre hi ha una terrassa amb barana de ferro forjat i pilars de formes arrodonides on es recolzen gerros de pedra amb flors esculpides. Les altres finestres que s'obren en aquest nivell són allindades amb un emmarcament de formes ondulants. Les obertures del primer pis tenen la mateixa decoració que les inferiors; aquestes s'obren a la terrassa dels cossos laterals o a balcons individuals amb barana de ferro forjat.
El cos principal queda coronat amb una cornisa decorada amb mènsules que recorden als triglifs clàssics. Per sobre hi ha la barana de la terrassa; és de pedra, amb formes corbades i petites baranes de ferro forjat. Al centre de la façana principal aquest barana agafa la forma de frontó semicircular. Tota la barana està decorada amb florons de diferents tipologies i el mur amb petits elements ceràmics.
El cos paral·lel, que té una planta més, té les finestres del pis superior allindanades sense cap decoració. per sobre hi ha una cornisa sobre la qual hi ha el mur de tancament de la terrassa que, igual que el cos principal, té formes ondulants combinat amb barana de ferro forjat i es decora amb florons.
Per acabar, la torre té, al seu últim pis, finestres estretes i allargades amb la llinda ressaltada amb una motllura ondulant i una peça ceràmica blava, en forma de rombe, al centre. Petits elements ceràmics decoren el parament. La torre queda coronada per una cornisa sobre la qual hi ha el mur de tancament del terrat; aquesta barana està lleugerament corbada i més elevada pels extrems per tal de col·locar-hi florons escultòrics.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Torre Antoni Garau Simonet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 desembre 2017].

## Enllaços externs

* «Torre Antoni Garau Simonet». Cercador Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona.
# Trophée des Champions (ciclisme)

El Trophée des Champions és una cursa ciclista francesa d'un sol dia que es disputa als voltants d'Argenton (Òlt i Garona). La primera edició es disputà el 1998 i pertany al calendari nacional francès. El 2009 va formar part de l'UCI Europa Tour.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 1998 | Jean-Philippe Thibault | Mickaël Boulet | Jacek Bodyk |
| 1999 | Henryk Sobinski | Laurent Planchaud | Sylvain Anquetil |
| 2000 | Pascal Pofilet | Cho Ho-sung | Benoît Luminet |
| 2001 | Claudio Lucchini | Ruslan Gryschenko | Jean-Philippe Yon |
| 2002 | Yann Pivois | José Medina | Franck Champeymont |
| 2003 | Franck Champeymont | Yann Pivois | Tony Cavet |
| 2004 | Frédéric Mainguenaud | Nicolas Moncomble | Fumiyuki Beppu |
| 2005 | No disputat | No disputat | No disputat |
| 2006 | Johannes Fröhlinger | Freddy Ravaleu | Stéphan Ravaleu |
| 2007 | Kévin Lalouette | Steven Tronet | Jérémy Galland |
| 2008 | Steve Houanard | David Tanner | Arthur Vichot |
| 2009 | Tony Hurel | Nicolas Jalabert | Martin Pedersen |
| 2010 | Tanel Kangert | | |
| 2011 | Adrian Kurek | Romain Bacon | Anthony Colin |
| 2012 | Freddy Bichot | Pavel Gatskiy | Clément Koretzky |
| 2013 | Mickael Olejnik | Franck Vermeulen | Stéphane Rossetto |
| 2014 | Nico Denz | Guillaume Gerbaud | Jimmy Raibaud |
| 2015 | Romain Cardis | Paul Sauvage | Adrien Guillonet |
| 2016 | Karl Patrick Lauk | Pierre Barbier | Simon Guglielmi |

## Enllaços externs

* Palmarès a memoire-du-cyclisme.eu
* Palmarès a sitiodeciclismo.net
* Palmarès a museociclismo.it
# Alt Atles

L'Alt Atles (amazic: ⴰⴷⵔⴰⵔ ⵏ ⴷⵔⵏ; àrab: الاطلس الكبير, al-Aṭlas al-Kabīr) és una subserralada que forma part de l'Atles marroquí. Té les majors altituds de tot el nord d'Àfrica, amb la màxima cota a la muntanya Toubkal (4.167 m). Es troba amb l'oceà Atlàntic a la zona d'Agadir.

## Referències

* ↑ Werner, Louis «Across the High Atlas». Aramco World, 44, 2, març/abril 1993.
# Tvalchrelidzeïta

La tvalchrelidzeïta és un mineral de la classe dels sulfurs. Rep el nom d’Alexander Anton Tvalchrelidze (19 de novembre (1 de desembre) de 1881, Stanitsa Batalpashinskaya, Imperi Rus (actual Cherkessk, Rússia) - 29 de juliol de 1957, Tbilisi, Geòrgia), acadèmic i fundador de l'escola mineralogico-petrogràfica, l'Acadèmia de Ciències de Geòrgia, el 1919. Va escriure els primers manuals de cristal·lografia en georgià. També va dirigir nombroses expedicions que van descobrir jaciments útils de metalls, marbre, i en particular, jaciments d'argila.

## Característiques

La tvalchrelidzeïta és una sulfosal de fórmula química Hg₃SbAsS₃. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1974, sent publicada per primera vegada un any més tard. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la tvalchrelidzeïta pertany a «02.GC - Poli-sulfarsenits» juntament amb els següents minerals: hatchita, wal·lisita, sinnerita, watanabeïta, simonita, quadratita, manganoquadratita, smithita, trechmannita, aleksita, kochkarita, poubaïta, rucklidgeïta, babkinita, saddlebackita i mutnovskita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al dipòsit d'arsènic, antimoni i mercuri de Gomi, situat al districte d'Oni, Geòrgia. També ha estat descrita a Rússia, el Kirguizstan, el Canadà i els Estats Units.

## Referències

* ↑ «Tvalchrelidzeite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 maig 2021].
# Arce (Itàlia)

Arce (en napolità: Arcë) és un comune (municipi) de la província de Frosinone, a la regió italiana del Laci. És un centre agrícola situat sobre un turó amb vistes a la Via Casilina, a la Vall Llatina i a la vall mitjana del riu Liri.
Arce limita amb els municipis de Ceprano, Colfelice, Falvaterra, Fontana Liri, Monte San Giovanni Campano, Rocca d'Arce, San Giovanni Incarico i Strangolagalli. A 31 de desembre de 2018 tenia 5.633 habitants.

## Història

El nom Arce deriva de la paraula romana Arx, o fortalesa, o d'Arcanum, la muntanya sobre la qual es troba la zona. La primera vegada que es troba el nom d'Arce en un document és a la Cosmografia de Ravenna del segle vii. Aleshores formava part de l'Imperi romà d'Orient.
El 702, Arce va ser presa pel llombard Gisulf I de Benevent, convertint-se així en la possessió del Ducat de Benevent. El 846 i el 877 Arce va ser presa i saquejada pels sarraïns i de nou, el 937, pels magiars. Al final del segle x, Arce va ser donada pel llombard príncep de Capua als monjos de Montecassino, que la van ocupar fins al 1058, quan els normand Ricard I de Càpua, Comte d'Aversa, en va prendre possessió. El 1191, Arce va ser pres pel Sant emperador romà Enric VI. El 1230, quan va tornar de Terra Santa, el fill d'aquest últim, Frederic II, es va tornar a fer càrrec d'Arce. El 1265, la ciutat, defensada en va per les tropes de Manfred I de Sicília, va ser presa per Carles I d'Anjou. Sota els Anjou, Arce va ser concedida en feu primer a la família Cantelmo, després a la família Della Rovere. La família Della Rovere va tenir Arce com a feu fins al 1612, quan va ser comprada per Giacomo Boncompagni (Ducat d'Arce i Ducat de Sora). El 1796 la dominació de la família Boncompagni va acabar i la ciutat va ser agregada al Regne de Nàpols. El límit amb l'Estat Papal estava marcat per 14 pedres.
El 1856 es va obrir la carretera de Civita Farnese, que encara avui enllaça Arce amb Itri, a prop de la costa de la Mar Tirrena. El 4 de desembre de 1884 es va inaugurar la línia de ferrocarril Roccasecca-Arce, que posteriorment es va ampliar fins Avezzano. El 1927, amb la desmembració de l'antiga província de Caserta, de la qual formava part, es va incloure a la província de Frosinone. A la fi de la Segona Guerra Mundial, Arce va ser ocupada per tropes alemanyes fins al 29 de maig de 1944, quan van arribar les tropes aliades de Cassino.

## Llocs d'interès

Entre els llocs d'interès trobem l'església parroquial d'estil barroc Santi Pietro e Paolo (de finals del segle xvii), l'església de Sant'Antonio, amb un portal del segle xiii, i la Torre del Pedaggio. La zona arqueològica de Fregellae es troba a prop.

## Economia

L'economia inclou la producció de vins biodinàmics, cereals, fruites, olives i farratge.

## Referències

* ↑ https://www.tuttitalia.it/lazio/92-arce/statistiche/popolazione-andamento-demografico/ - Popolazione Arce 2001-2018
* ↑ https://www.radiocorriere.tv/lazio/Arce_fr.html

## Enllaços externs

* Arce a Tuttitalia.it (italià)
# Turó de Puigmarí

El Turó de Puigmarí és un turó situat al municipi de Maçanet de la Selva (La Selva), de 237 m d'altitud. Es tracta d'uns dels turons d'origen volcànic que hi ha als voltants de la localitat de Maçanet de la Selva.
Al cim d'aquest turó s'hi va construir una torre de telegrafia òptica, corresponent a la línia civil entre Barcelona i La Jonquera, que va ser operativa alguns anys a mitjans del Segle XIX. Actualment ha estat reconstruïda i és ben visible des de lluny. Aquesta torre connectava visualment amb la de Torre de Montagut (Santa Susanna) i amb la de Puigsardina (Riudarenes).
El veïnat de Puig Marí, del municipi de Maçanet de la Selva, és situat a prop d'aquest turó.
Al cim podem trobar-hi un vèrtex geodèsic (referència 303108001).
Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC.

## Vegeu també

* Llista de topònims de Maçanet de la Selva
* Telegrafia òptica
* Llista de les torres de telegrafia òptica de Catalunya

## Referències

* ↑ «rJB212 Puig-Marí. Maçanet de la Selva (Torres Telegrafia Òptica Civil)» (en castellà). [Consulta: 13 febrer 2022].
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 12 juliol 2022].
# Castelletto Monferrato

Castelletto Monferrato és un municipi situat al territori de la província d'Alessandria, a la regió del Piemont, (Itàlia). Pertanyen al municipi les frazioni de Gerlotti i Giardinetto. Castelletto Monferrato limita amb els municipis d'Alessandria, Quargnento i San Salvatore Monferrato.

## Galeria

* Vista de lp oble
* Església de Sant Siro
* Ajuntament
* Església de San Siro (detall)
* 'Palazzo del Comune' (esquerra)
* Escalinata al Castello
# Alt Asir

«Alt Asir» té aquests significats:
* Alt Asir, regió de l'Aràbia Saudita (vegeu Regió d'Asir)
* Emirat d'Alt Asir, emirat que va existir entre 1801 i 1923 a la regió de l'Alt Asir.
# Turó de Sant Andreu

«Turó de Sant Andreu» té aquests significats:
* Turó de Sant Andreu (Farrera), cim al municipi de Farrera (Pallars Sobirà).
* Turó de Sant Andreu (Moià), turó del terme municipal de Moià (Moianès)
* Turó de Sant Andreu (Pineda de Mar), cim entre els municipis de Pineda de Mar i Tordera (Maresme).
* Turó de Sant Andreu (Ullastret), cim al municipi d'Ullastret (Baix Empordà).
# Castellet del Porquet

El Castellet del Porquet és un jaciment arqueològic ubicat al terme municipal de l'Olleria, a la comarca valenciana de la Vall d'Albaida.
Es tracta de les restes d'un xicotet caseriu fortificat de l'Edat de Bronze, que se situa als contraforts sud-orientals de la Serra Grossa. Consta d'una construcció massissa semisoterrada i algunes fosses de soterrament al seu voltant.
Entre 1845 i 1846 el propietari del terreny, Josep Pla, va iniciar una excavació sense cap rigor científic. En 1937, l'arqueòleg Isidre Ballester Tormo va publicar els resultats de la investigació del jaciment, i l'atribuïa a l'Eneolític-Edat de Bronze.

## Referències

* ↑ «Informació a la pàgina web de l'Olleria». Arxivat de l'original el 2021-01-21. [Consulta: 13 febrer 2021].
* ↑ Ballester Tormo, Isidre (1937). "El Castellet del Porquet". Institut de'Estudis Valencians/SIP. Imp. F. Domenèch. A la pàgina web del Museu de Prehistòria de València
# American Gothic

«American Gothic» té aquests significats:
* Gòtic americà (títol original, American Gothic) és una pintura de 1930 de Grant Wood
* American Gothic (pel·lícula), pel·lícula de terror de 1988 dirigida per John Hough
* American Gothic (sèrie de televisió), sèrie de televisió de terror de 1995–1996 creada per Shaun Cassidy
# Trasserra (Guixers)

Trasserra és una masia situada a la regió dels Llengots de la Serra dels Bastets, a 1.120 metres d'altitud. Està arrecerada al solei del Tossal de Trasserra, en la collada homònima on s'exteníen els camps de conreu. L'any 1986 la masia encara es mantenia dempeus.
Pertany al municipi de Guixers, a la comarca catalana del Solsonès.
Hi arriba una pista forestal precària d'uns 2,7 km que s'agafa a la carretera de la Llosa del Cavall a l'esquerra de les Set Riberetes. Des de la masia surten senders a Casa Llobeta, a la Canal de Casa Vila (per accedir a la Serra de Busa), i al Coll dels Llengots (aquest bastant dificultós).

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
* ↑ «Trasserra (Guixers)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Arístees d'Afrodísia

Arístees d'Afrodísia (en llatí Aristeas, en grec antic Αριστέας) era un escultor grec de Xipre que juntament amb Pàpies d'Afrodísia va fer dues estàtues de centaures en marbre gris, trobades a la vil·la Adriana a Tívoli el 1746, i que porten una inscripció que diu ΑΡΙΣΤΕΑΣ ΚΑΙ ΠΑΠΙΑΣ ΑΦΡΟΔΙΣΙΕΙΣ.
L'estil de les estàtues és bo, i es creu que van ser fetes en temps d'Hadrià. Alguns experts les consideren de fet còpies dels originals, ja que s'han descobert altres estàtues de centaures molt semblants i amb un estil millor.

## Referències

* ↑ Aristeas and Papias a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 293
# Tumànnoie

Tumànnoie (en rus: Туманное) és un poble de la República de Khakàssia, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 10 habitants. Pertany al districte de Bograd.

## Referències

* ↑ Почтовые индексы России. Регионы России → Республика Хакасия → Боградский район → село Абакано-Перевоз
# Casa Matamala (Palamós)

La casa Matamala és un edifici de Palamós (Baix Empordà) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'any 1935 l'arquitecte barceloní, Josep Pellicer, construeix una casa a la Fosca per encàrrec del Sr. Josep Matamala de Palamós. L'edifici s'inscriu dins el racionalisme proposat pel GATCPAC. El propietari presenta l'obra al concurs anual organitzat per la Cambra de la Propietat Urbana, presidia per Ferran Casadevall i Rosés. Obté el segon premi, d'entre els nou aspirants, consistent en 400 ptes., una placa de bronze i un diploma acreditatiu (02/02/1936). Els mèrits al·legats pel jurat són "les condicions artístiques, sanitàries i de visualitat externa, i tipus econòmiques de la casa". L'edifici s'ha reformat, substituint els antics tancaments de fusta per uns de nous.
La casa es construeix aprofitant el pendent del terreny. A nivell del carrer hi ha el garatge, amb murs atalussats de contenció i fonaments de formigó, cobert amb volta d'arc carpanell, i a l'esquerra l'escala que dona accés a la terrassa. La planta baixa té a la dreta el menjador-sala d'estar, amb un finestral cara a mar, una petita cuina, habitacions i els serveis. Al pis superior cal pujar-hi per una escala exterior que porta a un petit terrat i a les dues habitacions sobre la sala. La coberta és plana de 3 gruixos de rajola borda i una capa d'aglomerat de suro. Està coronat per una cornisa negra. La barana de les terrasses i l'escala és de doble tub de ferro. A la part posterior s'obre el jardí al fons del qual hi ha una petita construcció que fa de safareig. A la façana hi ha una placa de bronze on es llegeix: "Cámara Oficial Propiedad Urbana de la Provincia de Gerona. Edificio Premiado. Año 1935."

## Notes

* 1 2 3 «Casa Matamala». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Comorella

Comorella spectabilis és una espècie d'aranya araneomorfa de la subfamilia Erigoninae, dins de la família Linyphiidae.
Fou descrit per primera vegada per R. Jocqué l'any 1985,
És l'únic membre del gènere monotípic Comorella.

## Distribució

És un endemisme de les Illes Comores.

## Referències

* ↑ Jocqué, R. «Linyphiidae (Araneae) from the Comoro Islands.». Revue Zoologique Africaine, vol. 99, 1985, pàg. 197–230.
* ↑ Platnick, 2011: The world spider catalog 12.0 (American Museum of Natural History).
* ↑ «Gen. Comorella Jocqué, 1985». . Natural History Museum Bern, 2019. DOI: 10.24436/2.

## Enllaços externs

* a ION (anglès)
* Nomenclator Zoologicus (anglès)
# Ariaspes (príncep)

Ariaspes (Αριάσπης) o Ariarates (segons Justí) fou un dels tres fills d'Artaxerxes II de Pèrsia Memnó (404 aC-358 aC) que després de la mort de son germà gran Darios fou obligat a suïcidar-se per les intrigues del seu germà Ocus, el futur Artaxerxes III de Pèrsia Ocus (358 aC-338 aC).

## Referències

* History of Iran. Part IV: Achaemenid Empire. Chapter V: Temporary Relief Arxivat 2008-06-19 a Wayback Machine.
# Tumorō ashita

Tumorō ashita (TOMORROW 明日) és una pel·lícula japonesa del 1988 dirigida per Kazuo Kuroki.

## Argument

Basada en la història original és "Demà - 8 d'agost de 1945, Nagasaki" de Mitsuharu Inoue. Una pel·lícula de guerra que representa una família durant les 24 hores anteriors a les 11:02 a.m. del 9 d'agost de 1945. Aquesta és la primera obra de la trilogia "Rèquiem de guerra" de Kazuo Kuroki.

## Premis i nominacions

13è Premi de Cinema Hochi
* Guanyador: Millor pel·lícula

## Referències

* ↑ «没後十年黒木和雄映画祭 Kazuo Kuroki Film Festival». シネマヌオーボ. [Consulta: 27 December 2020].
* ↑ «ja:報知映画賞ヒストリー» (en japanese). Cinema Hochi. Arxivat de l'original el 2009-01-31. [Consulta: 6 gener 2010].
# Caspar Bartholin el Jove

Caspar Thomsen Bartholin conegut habitualment com a Caspar Bartholin el Jove, llatinitzat com a Caspar Bartholin Secundus; 10 de setembre del 1655 a Copenhaguen – 11 de juny de 1738), fou un anatomista danès, que va descriure per primer cop les "glàndules de Bartholin" el 1677.

## Biografia

Provenia d'una eminent família de científics. Era fill del teòleg i anatomista Thomas Bartholin (el Vell) i germà del també teòleg Hans Bartholin. El descobriment de la glàndula de Bartholin sovint s'atribueix erròniament al seu avi, Caspar Bartholin el Vell.
Caspar Bartholin el Jove va començar els seus estudis de medicina el 1671 a l'edat de 16 anys. El 1674, amb només 19 anys, va ser nomenat professor a la Universitat de Copenhaguen pel rei Cristià IV, amb la possibilitat de continuar els seus estudis a l'estranger. Aquest nomenament es produí molt probablement per la intervenció del seu pare. Els següents tres anys va estudiar al Països Baixos, França, on va treballar amb l'anatomista parisenc Joseph-Guichard Du Verney, i Itàlia. Quan va tornar a Dinamarca va assumir la seva càtedra i va impartir classes d'anatomia i de física. Exercí també tres cops com a rector de la Universitat de Copenhaguen.
Com a alumne de Niels Stensen va continuar la seva important investigació en el camp del sistema de glàndules.
Posteriorment, Caspar Bartholin va començar a interessar-se per la política. El 1709 va ser jutge del Tribunal Suprem, el 1719 procurador general i el 1724 Ministre d'Hisenda.

## Honors

* Orde de Dannebrog (1729)

## Obres

* De tibiis veterum et earum antiquo usu, p. PP7, a Google Books. Roma: B. Carrara, 1677 (Bartholin també va escriure sobre música)
* De ovariis mulierum et generationis historia epistola anatomica, p. PA1, a Google Books. Amsterdam: J. H. Wetstein, 1678

## Referències

* Bartholin, 5. Kasper d.y. a Nordisk familjebok (segona edició, 1904)
* Svensk uppslagsbok. Malmö, 1939

## Notes

* ↑ Llista de Rectors a la pàgina web de la Universitat de Copenhaguen
# Cal Fuster de les Figueres

Cal Fuster de les Figueres és una obra del municipi de la Pobla de Claramunt (Anoia) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Casa d'estatge de tipus amb tres plantes. Tipologia molt freqüent a la vila. L'entrada es troba desplaçada a un costat. La façana té força finestres i està estucada i decorada.

## Història

És una construcció del segle xvii que durant els anys 1950 va representar per a la Pobla una nova activitat de construcció, decoració i restauració de mobles d'estil popular català; Jaume Gavarrò i Castelltort fou el qui va instal·lar els primers obradors a Ars Populi i al Celler d'Art de Cal Fuster de les Figueres d'on sortiren experts artesans. Sembla que després va esser museu i actualment sembla estar tancat.

## Referències

* 1 2 «Cal Fuster de les Figueres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
# Albert Faura i Aranyó

Albert Faura i Aranyó (Barcelona, 1835 - 10 de febrer de 1895) fou un advocat i polític català, alcalde de Barcelona el 1877-1879 i 1884-1885.
Llicenciat en dret, fou vocal del Col·legi d'Advocats de Barcelona de 1879 a 1885 i de 1891 a 1895. Era propietari urbà i relacionat amb els cercles financers de Manuel Girona i Agrafel. Membre del Partit Conservador, fou escollit regidor de l'ajuntament de Barcelona per aquest partit a les eleccions municipals de 1877, i ocupà l'alcaldia de Barcelona de març de 1877 a juny de 1879, i novament de febrer a juliol de 1884. El 1885 fou nomenat vicepresident de la Diputació de Barcelona.

## Referències

* ↑ «Registre Defuncions (1894-1897).Any 1895 registre núm.1520 Jutjat Lonja». Arxiu Municipal de Barcelona, 10-02-1895. [Consulta: 29 abril 2019].
* Julià Cèlia Canyelles. Els governs de la ciutat de Barcelona (1875-1930). Ajuntament de Barcelona, 2013, p. 160. ISBN 978-84-9850-461-3.