OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Institut de Química Aplicada

El 1916 es va posar en marxa l'Escola de Directors d'Indústries Químiques, gràcies a l'empenta del doctor Josep Agell, que fou capaç de trobar el recursos econòmics i el suport tant del Patronat de l'Escola Industrial com de la Diputació de Barcelona. L'any següent, l'escola va prendre el nom més ampli d'Institut de Química Aplicada.
L'Institut de Química Aplicada fou un ensenyament tecnicoindustrial de la Mancomunitat de Catalunya. Feia formació per a les persones que s'haurien d'encarregar de la implantació i desplegament de les noves indústries químiques a Catalunya i, també, del desenvolupament de les que ja existeixen. El 10 de gener de 1915 se n'inauguren les classes i, setmanalment, es feien conferències relacionades amb temes de l'àmbit educatiu.
El 1921, com a reconeixement de la seva tasca pedagògica i educativa, l'Institut va ocupar els locals del desaparegut Museu Social a l'Escola Industrial, rebent un suport econòmic més decidit de la Mancomunitat. Amb el cop d'estat de Primo de Rivera, el doctor Agell va ser destituït i l'escola fou reconvertida durant el directori militar en una secció de formació tècnica de l'Escola Industrial. Al costat de les circumstàncies polítiques, també contribuïren a agreujar la seva decadència les econòmiques generals. Finalitzada la guerra europea, la crisi va colpejar Espanya, particularment Catalunya, que s'havia beneficiat enormement de la neutralitat durant aquells anys amb la creació de noves indústries.

## Referències

* ↑ Ensenyament, Ensenyament de la Mancomunitat.
* ↑ Galí, Alexandre. Història de les institucions i del moviment cultural a Catalunya 1900-1936. 1986a ed.. Barcelona: Fundació AG, p. 203-214.
# James Gunn

James Gunn (Saint Louis, 5 d'agost de 1966) és un cineasta i guionista nord-americà, copresident i codirector de l'Univers DC. Reconegut per escriure i dirigir les pel·lícules de la trilogia de Guardians de la Galàxia (2014-2023), la pel·lícula The Suicide Squad (2021) i la pel·lícula Superman (2025); així com les sèries Peacemaker (2022) d'HBO Max, Creature Commandos (2024), i l'especial original de Disney+ The Guardians de Galaxy Holiday Special (2022).

## Biografia

James Gunn va néixer i va créixer a St. Louis, Missouri. Té quatre germans, Sean, Bryan, Matt (tots tres treballen al cinema com a actor o guionista) i Patrick, i una germana, Beth. Als 12 anys va començar a fer pel·lícules aficionades de 8 mm amb el seu germà Sean.
Després d’anar a la Universitat de Colúmbia, es va unir a la companyia de Lloyd Kaufman, Troma Entertainment, especialitzada en la producció de pel·lícules de la sèrie B d’escombraries i fins i tot nanars voluntaris. El 1996 va participar en la redacció de Tromeo i Julieta. Després de treballar en altres pel·lícules de Troma Entertainment, va deixar la companyia i va escriure el guió de la comèdia de superherois The Specials (2000), dirigida per Craig Mazin.
El 2000 va publicar la novel·la The Toy Collector, publicada per Bloomsbury Press. La història és la d’un treballador de l’hospital que venia medicaments per comprar joguines d’època. També va coescriure amb Lloyd Kaufman el llibre All I Need to Know About Filmmaking I Learned from the Toxic Avenger amb Lloyd Kaufman, que és una mena d’autobiografia d’aquest darrer.

## Filmografia
### Director

* 1996 : Tromeo and Juliet (director associat)
* 1997 : Hamster PSA (curtmetratge)
* 2006 : Slither
* 2010 : Super
* 2013 : Movie 43 - segment Beezel
* 2014 : Guardians of the Galaxy
* 2017 : Guardians of the Galaxy Vol. 2
* 2021 : The Suicide Squad
* 2022 : Guardians of the Galaxy Holiday Special
* 2023 : Guardians of the Galaxy Vol. 3
* 2025 : Superman

### Actor

* 1996: Tromeo i Julieta de Lloyd Kaufman: el pare amb un cacauet
* 2000: The Specials de Craig Mazin: Minute Man / Tim Tilderbrook
* 2000: Citizen Toxie: The Toxic Avenger IV de Lloyd Kaufman: Dr. Flem Hocking
* 2003: Melvin va a sopar de Bob Odenkirk: Scott
* 2003: Doggie Tails, vol. 1: Lucky's First Sleep-Over (vídeo) de Paul Moisio: Riley
* 2003: Urban Cannibals (The Ghouls) de Chad Ferrin
* 2004: LolliLove de Jenna Fischer: James
* 2006: Horribilis (Slither): Hank (sense acreditar)
* 2010: Super: Demonswill
* 2014: Guardians of the Galaxy: Maskless Sakaaran
* 2017: Guardians of the Galaxy Vol. 2

## Vídeojocs

* 2011: Lollipop Chainsaw (com a guionista)

## Referències

* ↑ «James Gunn». IMDb [Consulta: 18 maig 2021].
# Leptatherina presbyteroides

Leptatherina presbyteroides és una espècie de peix pertanyent a la família dels aterínids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 11 cm de llargària màxima.

## Depredadors

És depredat per Platycephalus speculator i Phalacrocorax sulcirostris.

## Hàbitat

És un peix marí, pelàgic-nerític i de clima temperat (29°S-40°S).

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic sud-occidental: és un endemisme d'Austràlia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Pavlov A., Ivantsoff W., P. R. Last & L. E. L. M. Crowley, 1988. Kestratherina brevirostris, a new genus and species of silverside (Pisces: Atherinidae) with a review of atherinid marine and estuarine genera of southern Australia. Aust. J. Mar. Freshwater Res. v. 39. 385-397.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Richardson, J., 1843. Contributions to the ichthyology of Australia (continued). Annals and Magazine of Natural History (New Series) v. 11 (núms. 67-8, 71-2): 22-28, 169-182, 352-359, 422-428.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 «Leptatherina presbyteroides» (en anglès). Fishbase.
* ↑ Gomon, M.F., C.J.M. Glover i R.H. Kuiter (eds.), 1994. The fishes of Australia's south coast. State Print, Adelaida. 992 p.
* ↑ Humphries, P., G.A. Hyndes i I.C. Potter, 1992. Comparisons between the diets of distant taxa (Teleost and Cormorant) in an Australian estuary. Estuaries 15(3):327-334.
* ↑ «Predators - Leptatherina presbyteroides» (en anglès).
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.
* ↑ Paxton, J.R., D.F. Hoese, G.R. Allen i J.E. Hanley, 1989. Pisces. Petromyzontidae to Carangidae. Zoological Catalogue of Australia, Vol. 7. Australian Government Publishing Service, Canberra, 665 p.
* ↑ Prince, J.D. i I.C. Potter, 1983. Life-cycle duration, growth and spawning times of five species of Atherinidae (Teleostei) found in a western Australian estuary. Aust. J. Mar. Freshwat. Res. 34:287-301.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Forns de Breda

Els Forns de Breda conformen una obra de Breda (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Hi ha dues tipologies de forns per coure ceràmica:
Els forns moruns o aràbics: de tradició àrab, construït amb totxo massís i fet a mà, lligat amb argila i sorra, que a la part superior té una volta circular, amb petits forats, que faciliten la sortida de fums i digir el foc cap a les zones del forn més desassistides. Pel fet de poder-se tancar permeten elevar i uniformitzar la temperatura de cocció, i millorar la qualitat de producció. Els forns moruns, es construïen dins l'obrador.
Forns de tradició medieval- occidental: són iguals que els forns de tradició àrab, però sense la coberta de la part superior, perdent gran quantitat d'escalfor.
La cocció de les peces, durava unes dotze hores. El combustible utilitzat a Breda, era la feixina dels boscos del Montseny.

## Història

La producció d'olles i cassoles a Breda, està documentada des del segle xvi, i s'ha anat consolidant com a primera activitat econòmica de la vila. Els forns d'origen medieval-occidental i moruns, que fins a finals dels anys 70 del segle XX s'utilitzaven, han estat substituïts per mitjans més moderns. Això està provocant la desaparició d'aquests antics forns. A Breda es conserven dotze edificis amb forns i dos més als afores:
Breda:
- Carrer Sant Josep, 20 (Can Paian)
- Carrer Sant Josep, 11 (Ca la nena)
- Carrer de Santa Anna, 25 (Can Toti) (conté dos forns)
- Carrer del vent, 7 (Can Palluca)
- Carrer Còdols, 19
- Carrer Sant Iscle, 27-29 (Can Fonso, actual “Els Forns”) (Conté dos forns)
- Carrer Nou, 43 (Can Siset Sisó) Carrer Nou, 22 (Can Paiella)
- Carrer del Vent 2 (Can Marcó)
Afores del poble:
- Carretera dels Riells (Cal Rejoler)
- Masia Can Rafeló

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 «Forns de Breda». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2017].
# Gemlik

Gemlik és un port de Turquia al golf de Gemlik, a la costa de la mar de Màrmara, prop del riu Gardak Su (clàssic Askanios, que desguassa 15 km més enllà al llac Iznik Gölu), i a uns 29 km de Bursa i prop d'Istanbul. És un districte del nord de la província de Bursa. Fins a 1922 es va dir, Kio o Kios (llatí Cius) i el 80% de la seva població era grega. Té una població d'uns 70.000 habitants (8.509 habitants el 1950 i el districte 26.003). Les muntanyes de Samanil Dagh (al nord) i Katirli Dagi (al sud) la rodegen. Les ruïnes de Cios són no gaire lluny a l'est. És productora d'oliva i oli d'oliva. Les platges de Kurşunlu són també a la vora de Gemlik. Està agermanada amb Florència (Itàlia) i Lauderhill (Florida, EUA). Fou una conquesta d'Osman I i quan va morir estava al límit de les seves possessions.
# Gamba roja pintada

La gamba roja pintada o xuït (Tringa erythropus) és una espècie d'ocell de la família dels escolopàcids (Scolopacidae) que a l'estiu habita la tundra pantanosa d'Euràsia boreal, des d'Escandinàvia, cap a l'est, a través del nord de Rússia i de Sibèria fins Txukotka. En hivern habita pantans i llacs d'Euràsia meridional i Àfrica. Als Països Catalans es presenta en escàs nombre a l'hivern o durant les migracions, principalment al delta de l'Ebre, essent rar a les Balears.

## Morfologia

La gamba roja pintada fa una llargada de 29-31 cm, amb una envergadura de 61-67 cm i un pes de 121-205 grams.
Té un plomatge hivernal grisenc i pàl·lid, mentre que la seva lliurea reproductora és negra.

## Referències

* ↑ «Gamba roja pintada». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 13/06/2013 (català)
* ↑ xuït al Gran Diccionari de la Llengua Catalana Rev. 14/06/2013 (català)
* ↑ La gamba roja pintada a la fitxa d'Enciclopedia de las Aves, de SEO Arxivat 2011-11-16 a Wayback Machine. Rev. 07/03/2012
# Huaca Pucllana

Huaca Pucllana és un jaciment arqueològic preinca en el districte de Miraflores de Lima, Perú. Són característics els murs de maons d'adob, construïts com lleixes, de forma que resistien els terratrèmols. Va ser construït per la cultura Lima com a lloc cerimonial. Avui és un jaciment arqueològic actiu, i va ser començat a excavar el 1982. Tot el treball d'investigació de la huaca és finançat pel Municipi de Miraflores.
Inicialment tenia una àrea d'aproximadament 20 hectàrees, però ara són només 6 hectàrees, a causa de desenvolupament urbà, que no valorava ruïnes antigues fins fa poc.

## Enllaços externs

* pucllana.perucultural.org.pe Arxivat 2011-07-08 a Wayback Machine. (castellà)
# James Guthrie (productor)

James K.A. Guthrie (14 de novembre de 1953 a Edmonton, Middlesex) és un enginyer de so anglès, i un productor musical, conegut principalment pel seu treballa amb la banda de rock progressiu Pink Floyd, amb la que va treballar com a productor i enginyer des de 1978. És el propietari i operador del das boot recording al Llac Tahoe, Califòrnia.

## Premis

* New Musical Express award for Best British Engineered Record ("Dancing In The City" from Marshall Hain's Free Ride), 1979.
* Grammy award for Best Engineered Recording - Non-Classical, Pink Floyd's The Wall, 1980.
* BAFTA award for Best Film Sound, Pink Floyd—The Wall, 1983.
* Surround Music Awards, 2003
    (all for the 30th Anniversary Edition of Pink Floyd's The Dark Side of the Moon in SACD/5.1 Surround Sound):
       Best Multichannel Reissue
       High Fidelity Review Listener’s Choice
       Best of Show.
* Guthrie would also be nominated for the Grammy for Best Surround Sound Album in 2004, for his work on the DVD-A/5.1 reissue of Bonnie Raitt's Nick of Time.

## Referències

* ↑ http://www.allmusic.com/artist/p83012

## Bibliografia

Llibres
* Blake, Mark. Pigs Might Fly: The Inside Story of Pink Floyd, 2007. ISBN 978-1-84513-261-3
* Fitch, Vernon. The Pink Floyd Encyclopedia (3rd Edition), 2005. ISBN 978-1-894959-24-7
* Fitch, Vernon and Richard Mahon. Comfortably Numb A History of "The Wall", Pink Floyd 1978-81, 2006. ISBN 978-0-9777366-0-7
* Mason, Nick. Inside Out: A Personal History of Pink Floyd (revised edition), 2005. ISBN 978-0-8118-4824-4
* Thorgerson, Storm and Peter Curzon. Mind Over Matter 4: The Images of Pink Floyd (40th Anniversary Edition), 2007. ISBN 978-1-84609-763-8
Articles
* Bailey, Craig "Interview with Andy Jackson", floydianslip.com, January 2001
* Cunningham, Mark "Welcome to the Machine: The Story of Pink Floyd's Live Sound, Part 3" Arxivat 2008-11-20 a Wayback Machine., Sound On Stage, May 1997
* Danesh, Arash "Interview with Jon Carin", brain-damage.co.uk, August 2007
* Del Colliano, Jerry "Pink Floyd: Dark Side of the Moon SACD" Arxivat 2013-01-17 at Archive.is, avrev.com, March 2003.
* "Doug Sax takes us to the Dark Side", news.acousticsounds.com, March 2003
* Larsen, Thomas Ulrik "Dream Job", Musikmagasinet, November 2009
* Richardson, Ken "Tales from the Dark Side" Arxivat 2009-03-02 a Wayback Machine., Sound & Vision, May 2003
* Rowe, Matt. "Pink Floyd: Dark Side of the Moon SACD" Arxivat 2008-08-28 a Wayback Machine., thedigitalbits.com, April 2003
* Shilling, George "Interview with Andy Jackson", recordproduction.com 2007
* Touzeau, Jeff. "Phil Taylor and the Astoria: Driving Audio Standards on the River Thames", Tape Op, March/April 2005
* Tsilderikis, Thanasis. "With Friends Surrounded: 'Credit Veterans' in Pink Floyd-related projects", sparebricks.fika.org, Fall 2004
* White, Paul "Andy Jackson: Recording David Gilmour's On An Island", Sound On Sound, July 2006
* Whitlock, Kevin "Pink Floyd – Behind The Wall" Arxivat 2008-11-20 a Wayback Machine., Record Collector, March 2000
# Forns de calç de Begues

Els Forns de calç de Begues són un conjunt de forns de calç del municipi de Begues (Baix Llobregat). Cadascun forma part de manera independent de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Forn de calç de Can Montau

El Forn de calç de Can Montau és una obra inventariada. És un forn de calç amb paret frontal feta amb parament de mamposteria amb una part central més antiga, el forn té base circular i no té sostre.

## Forn de calç de la Creu

El Forn de calç de la Creu és una obra inventariada. El forn de calç no té sostre, pedres i runes del mateix forn el van omplir i carritx i llentiscles hi creixen dins. A les vores de la part superior oberta un 25% de vegetació.

## Forn de calç Mas Grau

El Forn de calç Mas Grau és una obra inventariada. Situat a prop de Mas Grau; no hi cap corriol per arribar al forn. S'està cobrint l'entrada de vegetació i també dins del pou, està bastant derruït.

## Forn de calç de San Sadurní

El Forn de calç de San Sadurní és una obra inventariada. Situat a tocar de camí forestal. Està molt ple de residus a l'interior i molta vegetació.

## Forn de calç de Ca N'Aimeric

El Forn de calç de Ca N'Aimeric és una obra inventariada. Està tapiat, ple de pintades, es troba a tocar de la carretera.

## Referències

* ↑ «Forn de calç de Can Montau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 desembre 2015].
* 1 2 «Forn de calç de la Creu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 desembre 2015].
* ↑ «Forn de calç Mas Grau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 desembre 2015].
* ↑ «Forn de calç de San Sadurní». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 desembre 2015].
* ↑ «Forn de calç de Ca N'Aimeric». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 desembre 2015].
# Joseph Dente

Joseph Gottlieb Dente, nascut el 23 de gener de 1838 a Estocolm − mort el 24 de maig de 1905 a la mateixa ciutat, va ser un compositor, violinista i director d'orquestra suec.

## Biografia

Dente va estudiar amb Edouard Aubert i Franz Berwald a Estocolm i més tard amb Hubert Léonard a Brussel·les. Va esdevenir violinista a la Capella de la Cort el 1853 i concertista des del 1862. Els anys 1864-1885 també fou director de la capella de la cort.
Juntament amb Conrad Nordqvist, va ser líder del Musikföreningen a Estocolm 1885–1891. Va ser professor de composició i instrumentació al Conservatori de Música d'Estocolm entre 1882 i 1903 i va ser elegit el 28 de gener de 1870 com a membre número 433 de la Reial Acadèmia de Música. Va ser guardonat amb Litteris et Artibus el 1878.
Les composicions de Dente consisteixen en una simfonia en re menor, un concert per a violí, música de cambra i cançons i l'opereta I Marroc (1866).

## Fonts

* Svensson, Sven E.: Joseph Gottlieb Dente i Svenskt biografiskt lexikon (1945)

## Referències

* 1 2 3 4 Joseph Gottlieb Dente, Svenskt biografiskt lexikon, Svenskt Biografiskt Lexikon-ID: 17465, läs online
* 1 2 3 Svensk uppslagsbok, Malmö 1931
* 1 2 Nyström, Pia; Kyhlberg-Boström Anna, Elmquist Anne-Marie (1996). Kungl. Musikaliska akademien: matrikel 1771-1995. Kungl. Musikaliska akademiens skriftserie, 0347-5158 ; 84 (2., rev. och utök. uppl.). Stockholm: Musikaliska akad. Libris 7749167. ISBN 91-85428-99-X (inb.)

## Enllaços externs

* (suec)/
# Ginyola

Una llinyola (col·loquialment pronunciat 'ginyola' o 'nyinyola'), llendera o cordell és una eina que s'empra en diferents oficis per marcar línies rectes. En la construcció de marges i parets de pedra en sec s'empra per anar alineant les pedres de manera correcta. També s'empra per alinear plantes o per marcar en el terreny la planta d'una construcció. Els fusters empraven la llinyola per marcar línies rectes damunt una fusta que s'havia de serrar o obrar d'una altra manera.

## Matèria primera

Tradicionalment la llinyola o llendera és feta d'un cordill prim i fort de fibres naturals (margalló -Chamaerops humilis-, pita -Agave americana- o espart -Stipa tenacissima-) i actualment s'hi fan servir fibres sintètiques.

## Maneig

En la construcció de paret seca, es ferma el cordill als extrems d'una pedra del marge i col·locant un tronquet entre el fil i la pedra, per evitar així que quan es van col·locant les pedres es mogui. En la fusteria i construcció, s'impregnava la llinyola amb un tint, com l'almangre, i quan el cordill estava tesat, s'amollava en sec i el tint quedava marcat a la superfície. També es tirava guix damunt la llinyola col·locada al terra.

## Referències

* ↑ Alomar Canyelles et al., Guillem. La pedra en sec. Materials, eines i tècniques tradicionals a les illes mediterrànies. Palma-Palerm: Consell Insular de Mallorca FODESMA- Officine Grafiche Riunite, 2002 [Consulta: 14 juny 2017]. Arxivat 2017-07-31 a Wayback Machine.
* ↑ DCVB.
# Illes Banyak

Les Illes Banyak, formen un arxipèlag de 99 illes que es troba a uns 160 km de la costa est de Sumatra, a Indonèsia. a la part oriental de l'oceà Índic, al nord de Nias i al sud-est de Simeulue.

## Geografia

Es tracta d'un conjunt de 99 illes tropicals amb palmeres, terra fina i aigües transparents formada per corall que es troben majoritàriament deshabitades pels humans. El conjunt d'illes tenen una altitud mitjana de 159 msnm.
Administrativament, es divideixen en dos kecamatan d'Aceh Singkil, dins de la regència de Aceh. El primer kecamatan és Pulau Banyak i es troba a la part oriental de l'arxipèlag i inclou les illes de Balei i Ujung Batu Palambak. El segon, és Pulau Banyak Barat i es troba a la part occidental de les illes.
L'illa més gran és Tuangku i la ciutat principal és Haloban. La segona per ordre de grandària és Bangkaru. Les dues ciutats estan separades entre elles per una falla. Pel que fa a població, l'illa amb més habitants és l'Illa de Balai, una illa de mida petita. Únicament Tuangku, Bangkaru Bago i Balai tenen una població significativa.
Nias i Simeulue juntament amb les illes Banyak van ser les més afectades pel terratrèmol de Sumatra del 28 de març de 2005 de magnitud 8,7 M $_L$ en la escala de Richter que va assolar la costa oest de Sumatra.
L'arxipèlag és un punt de trobada per a surfistes i bussejadors.

## Noms locals

Segons la zona, les Illes Banyak també poden ser conegudes amb els següents noms:
* Banjak-Eilanden.
* Kepulauan Baniak.
* Kepulauan Banjak.
* Kepulauan Banyak.
* Pulau-Pulau Banjak.
* Pulau-Pulau Banyak.

## Vegeu també

* Geografia d'Indonèsia.
* Història d'Indonèsia.
* Illes Banda

## Notes

* ↑ Barat" significa occidental a Indonesia i inclou, en particular, les illes Tuanku y Bangkaru.

## Referències

* 1 2 3 «Banyak Islands (Pulau-pulau Banyak) / Provinsi Nanggroe Aceh Darussalam». [Consulta: 22 novembre 2015].
* 1 2 «Las islas Banyak», 08-04-2014. [Consulta: 22 novembre 2015].
* 1 2 3 4 «Islas Banyak». [Consulta: 22 novembre 2015].
* 1 2 «Siete magníficas razones para viajar a Sumatra», 23-07-2013. [Consulta: 22 novembre 2015].

## Enllaços externs

* Imatges a Google sobre les Illes Banyak.
* Imatges a Flickr sobre les Illes Banyak.
* Pàgina oficial a Facebook.
* Vídeos sobre les Illes Banyak a Youtube.
# Forns de baix de Can Ginebreda

Els Forns de baix de Can Ginebreda estan a Gelida (Alt Penedès) i són inclosos a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

- Es tracta de dos forns ubicats en el mateix marge de la tartera.
- Pedrera situada darrere dels forns.
- En alguns articles el topònim és el de "Forns del Vallbardina" pel torrent que passa a tocar dels forns.

## Referències

* 1 2 3 «Forns de baix de Can Ginebreda». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 20 maig 2020].
# Gianfrancesco II Correggio

Gianfrancesco II Correggio va ser fill de Borso I Correggio. Va ser comte sobirà de Correggio el 1503 a la mort del seu pare i junt amb son germà gran Manfredo II Correggio, i comte de l'Imperi investit el 27 de maig de 1517 i 16 de desembre de 1520. Va ser també senyor de Campagnola, Rossena i Fabbrico, i senyor de Scurano i Bazzano.
Va ser patrici de Parma i Venècia
Va morir el 1531 i del seu matrimoni amb Elisabetta dal Corno, només va deixar una filla (Chiara) i dues filles naturals (Francesca i Cassandra, la darrera monja).
# Evangelis de Lindisfarne

Els Evangelis de Lindisfarne són uns manuscrits escrits en llatí, il·luminats i datats de l'edat mitjana, que contenen els Evangelis de Mateu, Marc, Lluc i Joan. Van ser escrits a Lindisfarne, al comtat de Northumberland (Anglaterra), al pas del segle vii al segle viii. El llibre és considerat un dels millors exemplars d'art religiós a Anglaterra, amb un estil que combina temes anglosaxons i celtes. Es pensa que els Evangelis de Lindisfarne són obra d'un monjo anomenat Eadfrith, que va ser promogut bisbe de Lindisfarne el 698 i que va morir el 721. Un estudi recent ha suggerit que el llibre va ser escrit en una data al voltant de 710-720. El treball es va dur a terme «per Déu i Sant Cuthbert».
* Pàgina de l'Evangeli de Lluc.

## Referències

* ↑ «The Lindisfarne Gospels» (en anglès). BBC, 24-09-2014. [Consulta: 19 gener 2016].
* ↑ «The Lindisfarne Gospel Tours». The British Library Oline Gallery. Arxivat de l'original el 2017-05-29. [Consulta: 19 gener 2016].