OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Montigny-sous-Marle

Montigny-sous-Marle és un municipi francès situat al departament de l'Aisne i a la regió dels Alts de França. L'any 2007 tenia 70 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Montigny-sous-Marle era de 70 persones. Hi havia 28 famílies de les quals 8 eren unipersonals (8 dones vivint soles i 8 dones vivint soles), 8 parelles sense fills i 12 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 34 habitatges, 27 eren l'habitatge principal de la família, 3 eren segones residències i 4 estaven desocupats. Tots els 34 habitatges eren cases. Dels 27 habitatges principals, 21 estaven ocupats pels seus propietaris, 5 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 1 tenia dues cambres, 2 en tenien tres, 10 en tenien quatre i 14 en tenien cinc o més. 18 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 16 habitatges hi havia un automòbil i a 8 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Montigny-sous-Marle el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 4 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 8 | 65 a 69 | 8 |
| 0 | 60 a 64 | 4 |
| 4 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 0 | 45 a 49 | 12 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 4 | 30 a 34 | 4 |
| 4 | 25 a 29 | 4 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 4 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 38 persones, 28 eren actives i 10 eren inactives. De les 28 persones actives 24 estaven ocupades (12 homes i 12 dones) i 4 estaven aturades (2 homes i 2 dones). De les 10 persones inactives 3 estaven jubilades, 2 estaven estudiant i 5 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'any 2000 a Montigny-sous-Marle hi havia 3 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999 (francès)
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Montigny-sous-Marle a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Montigny-sous-Marle a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Haloferacals

Les haloferacals (Haloferacales) són un ordre d'arqueus que inclou dues famílies, l'Haloferacaceae i l'Halorubraceae. Els seus membres són quimioorganotròfics halòfils i es troben en llacs salats, salmorres i altres ambients hipersalins. L'ordre va separar-se de l'ordre Halobacteriales l'any 2015 després d'anàlisis filogenòmiques.

## Referències

* ↑ «Taxonomy Browser». [Consulta: 9 febrer 2019].
* ↑ Oren, Aharon; Ventosa, Antonio. Haloferacales (en anglès). American Cancer Society, 2017, p. 1–3. DOI 10.1002/9781118960608.obm00133. ISBN 9781118960608.
# Gent del Desert

Gent del Desert és un grup musical de folk rock i cançó en valencià, sorgit el 2006 a Ontinyent (Vall d'Albaida).
En les seues cançons busquen una simbiosi de la música i el text. No debades l'origen del grup es remunta a una tertúlia literària que es feia a la Vall d'Albaida.
La singularitat del grup queda plasmada en treballs com Celebració de la tempesta, on versionen temes d'artistes tan diferents com Pep Laguarda, Franco Battiato o Dire Straits. El seu àlbum Ésser viu, és una compilació dels seus millors èxits amb nous arranjaments i noves versions.
El 2019 publiquen dos àlbums distribuïts conjuntament: Això s'ha d'intentar, gravat durant l'estiu de 2018, i Continua, durant la tardor del mateix any. Tots els temes s'han produït, gravat i mesclat per Jesús Barranco, assistit per Xavi Penadés (i per Rafa Monllor a “Sergent Cendra”). Actualment, el grup està format pels músics Jesús Barranco (veu, guitarres acústiques i elèctriques i autoarpa), Miquel Barranco (baix i cors), Ivan Garcia “Léndel” (guitarres elèctriques i acústiques), Carlos Vecina (bateria), Paco Rodríguez-Bronchú (bombardí, fiscorn, trombó i flauta) i Ismael Cabero (flabiol, xirimita, tarota i sac de gemecs). També col·laboren amb el grup: Joan Mayor (percussió), Anselmo Martí (harmònica), Gerard Vercher (acordió) i Xavi Requena (saxo).

## Discografia

* El pèndol i la terra (Autoedició, 2007)
* Molles (Sama-Rec, 2009)
* Celebració de la tempesta (Comboi records, 2010)
* Tres tributs, EP (Autoedició, 2013)
* Processionària (Comboi records, 2014)
* La caixa de Pandora (Comboi records - Sons de Xaloc, 2015)
* Ésser viu (Comboi records, 2017)
* Això s'ha d'intentar / Continua (Autoedició, 2019)

## Referències

* 1 2 PÉREZ DE ZIRIZA, Carlos «Un eclecticisme colpidor». El País, 17-03-2011.
* ↑ «Tempesta d'idees a Ontinyent». Enderrock.cat, 12-03-2011.
* ↑ «Gent del Desert - Ésser viu». Enderrock.cat. [Consulta: 31 agost 2018].
* ↑ «Llega el directo de Gent del Desert». Levante-EMV, 01-04-2017.
* ↑ «Això s'ha d'intentar / Continua». Gent del Desert. [Consulta: 12 maig 2019].

## Enllaços externs

* «Gent del Desert». Viasona.
# Martina Carrillo

Martina Carrillo (Ibarra, 1750) va ser una activista equatoriana que va defensar els drets del poble negre i es va rebel·lar contra l'esclavitud. Posteriorment, va ser reconeguda com a heroïna del poble afrodescendent.

## Trajectòria

Carrillo va néixer al "Valle del Chota", en una hisenda anomenada La Concepció, on treballava d'una forma forçada fins a iniciar la seva lluita per unes condicions dignes de vida per al seu poble. El gener de 1778, una delegació de persones africanes va fugir a Quito per reclamar al President Digujo els seus drets. Entre les reivindicacions d'aquesta comitiva tenia lloc una bona alimentació, vestimenta, així com dies lliures per treballar els seus horts, anomenats chacras. En tornar d'aquest viatge, la delegació va ser castigada severament.
La continuïtat de lluita del poble africà ho va dur a terme el fill de Carrillo de nom Francisco que va prosseguir la seva rebel·lió davant l'esclavitud. L'any 1807 de la mateixa forma que havia ocorregut amb la seva mare van ser castigats per reclamar els seus drets. Carrillo va ser precursora de la gran història de lluita dels pobles negres, ressaltant com la primera dona negra en la història equatoriana, reconeguda en Llatí americà com una dona amb coratge, per posar fi a l'esclavitud inhumana dels hisendats.

## Reconeixements

Carrillo va ser reconeguda per la seva lluita pels drets fonamentals del poble afroequatorià per part del Secretari Executiu de la Corporació de Desenvolupament Afro Equatorià (CODAE) José Chalá, va commemorar a Alonso d'Illescas i Martina Carrillo, herois del poble afrodescendiente a l'octubre del 2012.
En 2013, va ser inaugurat amb el nom de Martina Carrillo el primer CVBV pel Ministeri d'Inclusió Econòmica i Social "MIES".

## Referències

* ↑ «Martina Carrillo (SIGLO XVIII)» (en castellà-ec). [Consulta: 17 novembre 2018].
* 1 2 «REBELIONES» (en castellà). , 16-05-2018 [Consulta: 17 novembre 2018].
* ↑ «BIOGRAFIA – MARTINA CARRILLO» (en anglès). juliethyepez.wordpress.com. [Consulta: 17 novembre 2018].
* ↑ «CIBV Martina Carrillo fue inaugurado en Mira». , 10-09-2013 [Consulta: 17 novembre 2018].
# Joana de Navarra

Joana de Navarra és el nom dels següents personatges:
* Joana I de Navarra (1271-1305), reina de Navarra (1274-1305), reina de França (1285-1305) pel seu matrimoni amb Felip IV el Bell
* Joana II de Navarra (1311-1349), reina de Navarra (1328-1349)
* Joana III de Navarra (1528-1572), reina de Navarra (1555-1572).
* Joana de Navarra (reina d'Anglaterra) (1370-1437), duquessa de Bretanya (1386-1399), després reina d'Anglaterra (1403-1413) pel seu matrimoni amb Enric IV
# Gary Lux

Gerhard "Gary" Lux (26 de gener de 1959) és un cantant austríac nascut al Canadà, famós per haver representat el seu país al Festival d'Eurovisió en sis ocasions.

## Carrera

Lux ha publicat àlbums en solitari com per exemple "Dreidimensional" i "City of Angels" inspirats en un temps que havia passat a Los Angeles.
Lux va actuar per Àustria en les següents ocasions:
* 1983 com a membre de Westend interpretant " Hurricane" (9a posició)
* 1984 donant suport a Anita interpretant "Einfach weg" (19a posició)
* 1985 com a artista solista interpretant "Kinder dieser Welt" (8a posició)
* 1987 com a solista interpretant "Nur noch Gefühl" (20a posició)
* 1993 donant suport a Tony Wegas interpretant "Maria Magdalena" (14a posició)
* 1995 donant suport a Stella Jones interpretant "Die Welt dreht sich verkehrt" (13a posició)
Com a compositor, Lux va quedar segon a la selecció nacional austríaca d'Eurovisió el 1994 amb la cançó "Solitaire" interpretada per Three Girl Madhouse. Gary també va cantar un duet amb Gitti Seuberth a la final austríaca Komm hoit mi de 1984 que va quedar segona.

## Vida personal

Va néixer a Ontario, Canadà, però de petit va tornar a viure a Àustria amb els seus pares. Estava casat amb Marianne (va morir de càncer el 4 d'abril de 2011) i té 2 fills, Benny i Dennis.

## Referències

* 1 2 3 Pardo, José Ramón. El libro de los grandes éxitos del Festival de Eurovisión (en castellà). Cyanuro, p. 56-57. ISBN 84-607-4162-1.
* ↑ Pardo, José Ramón. El libro de los grandes éxitos del Festival de Eurovisión (en castellà). Cyanuro, p. 64-65. ISBN 84-607-4162-1.
* 1 2 Pardo, José Ramón. El libro de los grandes éxitos del Festival de Eurovisión (en castellà). Cyanuro, p. 76-77. ISBN 84-607-4162-1.
# Lakisamni

Els lakisamni, o Laquisimne, (espanyol Laquisimes) eren una de les divisions dels amerindis yokuts, originaris de l'àrea del riu Stanislaus. Els lakisamni probablement habitat el territori des de l'actual Ripon a l'oest fins a Knights Ferry a l'est. Les pedres de morter sobre les roques a la vora del Stanislaus a Knights Ferry evidencien que la tribu va viure un cop a la zona.
Durant les expedicions espanyoles en l'àrea de Gabriel Moraga, els lakisamni foren hostils i els espanyols els va tractar de la mateixa manera. Els lakisamni va viure al costat de la tribu miwok de Tawalimnu. Els espanyols van batejar l'actual riu Stanislaus River després d'ells: convertiren "Lakisamni" en l'espanyol "Laquisimes" (o en singular "Laquisime").
Dos notables lakisamni foren:
* Estanislao (nascut Cucunuchi), líder que es va rebel·lar contra el domini espanyol a Califòrnia ..
* José Jesús (també conegut com a Hozá Ha-sóos), líder que va succeir Estanislao.

## Referències

* ↑ «A Land of Majestic Oaks». Arxivat de l'original el 23 d’agost 2011. [Consulta: 3 abril 2011].
# Halomonadàcies

Halomonadàcia (Halomonadaceae) és una família de Proteobacteria.
La Geomicrobiologista Felisa Wolfe-Simon amb un equip de la NASA estan fent la recerca científica d'una soca particular de l'espècie halomonadàcia anomenada GFAJ-1, aïllada i cultivada en laboratori dels sediments del Llac Mono, a l'est de Califòrnia. Aquesta soca de GFAJ-1 pot créixer en fòsfor i arsènic.

## Referències

* ↑ Bortman, Henry «Arsenic-Eating Bacteria Opens New Possibilities for Alien Life». Space.Com web site. Space.com, 02-12-2010 [Consulta: 2 desembre 2010].
* ↑ Bortman, Henry. «Searching for Alien Life, on Earth». Astrobiology Magazine (NASA), 05-10-2009. [Consulta: 2 desembre 2010].
* ↑ Katsnelson, Alla. «Arsenic-eating microbe may redefine chemistry of life». Nature News, 02-12-2010. DOI: 10.1038/news.2010.645. [Consulta: 2 desembre 2010].

## Enllaços externs

* NASA - Astrobiology Magazine: "Searching for Alien Life, on Earth" — (October 2009)
* NASA.gov: "NASA-Funded Research Discovers Life Built With Toxic Chemical" Arxivat 2011-08-28 a Wayback Machine. — (December 2010)
* Science Express abstract of F. Wolfe-Simon, et al.: "A Bacterium That Can Grow by Using Arsenic Instead of Phosphorus." - (December 2010)
# Geràsim I

Geràsim I (en grec medieval Γεράσιμος Α') va ser patriarca de Constantinoble de l'any 1320 al 1321. Va succeir al patriarca Joan Glicas.
Abans d'accedir al patriarcat era abat del monestir de Sant Jordi a Màngana, un barri de Constantinoble. Va arribar al càrrec quan ja era vell, i es va distingir per la seva virtut i austeritat, però els cronistes diuen que era inexpert en l'administració de l'Església. Va morir el 19 d'abril de 1321, després de gairebé un any de mandat. El va succeir Isaïes de Constantinoble.

## Referències

* ↑ «Γεράσιμος Α´» (en grec). Ecumenical Patriarchate of Constantinople. [Consulta: 19 juliol 2023].
# Menjamel de Wetar

El menjamel de Wetar (Lichmera notabilis) és un ocell de la família dels melifàgids (Meliphagidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de Wetar, a les illes Petites de la Sonda.

## Referències

* ↑ «Menjamel de Wetar». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 22/04/2022(català)
# Gemma Garcia Fàbrega

Gemma Garcia Fàbrega (Barcelona, 1982) és periodista i corealitzadora de documentals independents. Membre del Grup de Periodistes Ramon Barnils, també forma part del Col·lectiu de Periodistes Contrast.
Llicenciada en Periodisme per la Universitat Autònoma de Barcelona, va completar els seus estudis al Centre Bonnemaison amb un curs de documental amb perspectiva de gènere i a la UPF amb un Postgrau en Videoperiodisme. Ha treballat durant dos anys en producció, documentació i guió a Àrea de Televisió, una productora de documentals que coprodueix amb Televisió de Catalunya. Ha exercit de redactora per a diversos mitjans de comunicació, entre ells el diari Iberia Universal, i la Directa. Des de finals de 2009, ha codirigit juntament amb Carles Castro i Oriol Andrés diversos documentals: Dadaab (sobre el camp de refugiats del mateix nom), Ziztadak/Tábanos (sobre la no-violència a Euskadi), el reportatge Perdre el fil (per a la campanya Roba Neta) i diversos capítols de la sèrie Després de la Pau. El 2010, el reportatge La Somàlia refugiada els va valdre als tres periodistes el Premi de Periodisme Joan Gomis.
El 2014 publicà el llibre Els senyors del boom, amb textos de David Bassa i Xavier Vinader, sobre la febre de l'or immobiliari viscuda als Països Catalans i els seus impactes socials, polítics i econòmics.
El 2010 va guanyar el V Premi Memorial Joan Gomis en la modalitat d'obres inèdites, per La Somàlia refugiada (conjuntament amb Carles Castro i Oriol Andrés).

## Obra

* Els senyors del boom (2014).

## Referències

* ↑ «Gemma Garcia Fàbrega». Llegir en català. [Consulta: 17 febrer 2017].
* ↑ «Gemma Garcia Fàbrega». Contrast. Arxivat de l'original el 3 de gener 2017. [Consulta: 17 febrer 2017].
* 1 2 Els senyors del boom. Saldonar, 2014. ISBN 978-84-942896-1-3. «Qui i com va fer diners durant la bombolla immobiliària als Països Catalans» Arxivat 2017-02-18 a Wayback Machine.
* ↑ «Lliurament dels premis periodístics Memorial Joan Gomis». FundiPau. [Consulta: 17 febrer 2017].
# Joan Spillane

Joan Spillane (Glen Ridge, 31 de gener de 1943) és una nedadora estatunidenca, ja retirada, que va competir durant la dècada de 1950.
El 1960 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Roma, on disputà dues proves del programa de natació. Guanyà la medalla d'or en la prova dels 4x100 metres lliures, formant equip amb Shirley Stobs, Carolyn Wood i Chris von Saltza. En aquesta cursa va establir un rècord del món de la distància que va ser vigent durant quatre anys. També va disputar les sèries dels 4x100 metres estils, però no la final que l'equip estatunidenc guanyà, per la qual cosa no va rebre cap medalla. El 1959 guanyà una medalla d'or i dues de bronze als Jocs Panamericans de Chicago.
Va estudiar a la Universitat de Michigan.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Joan Spillane». [Consulta: 24 juny 2021].
* ↑ article on UMich people at the 1960 Olympics
# Lancia Delta

El Lancia Delta és un automòbil del segment C produït pel fabricant italià Lancia entre 1979 i 1994. La primera generació Delta va dominar el Campionat del Món de Ral·lis a finals de la dècada de 1980 i principis dels 90. Els requisits d'homologació de les regulacions del Grup A van significar comercialitzar versions per carretera d'aquests cotxes de competició: el Lancia Delta HF 4WD i l'HF Integrale. Es van produir un total de 44.296 integrals.

## Primera generació

La primera generació del Delta va ser dissenyada per Giorgetto Giugiaro. A Suècia el va comercialitzar Saab com Saab 600. Saab també va ajudar en el disseny i la logística, fent que tingués un dels millors comportaments en climes freds i una bona resistència a la corrosió.
Si bé la majoria de les unitats que es van vendre van ser de versions corrents, el model més famós va ser el Delta HF Integrale, dotat de tracció a les quatre rodes i un potent motor, la versió del qual de competició va guanyar el Campionat de Constructors del Campionat del Món de Ral·lis durant sis temporades consecutives (1987-1992), la qual cosa segueix sent un rècord.
El Lancia Delta S4, amb similar aparença exterior, va ser un vehicle del "Grup B" dissenyat específicament per a la competició i completament diferent en termes de construcció i rendiment.
El Delta va ser votat Cotxe de l'Any a Europa en 1980.

## Segona generació

En 1993 es va introduir la segona generació del Delta, publicitada com el Nou Delta. Està basada en la plataforma del Fiat Tipo. El Nou Delta oferia fins a 193 c.v. (144 kW), però no la famosa tracció integral. El Delta HF Integrale s'ha convertit ja en un clàssic de l'automobilisme.

## Referències

* ↑ Owen, Richard. «1991 Lancia Delta HF Integrale Evoluzione». supercars.net. [Consulta: 14 setembre 2014].
* ↑ «Lancia Delta HF Integrale». biser3a.com. Arxivat de l'original el 2012-06-16. [Consulta: 14 setembre 2014].
* ↑ «PRODUKTIONSZAHLEN MARKE LANCIA BIS 2004». lancia-historie.de. Arxivat de l'original el 2012-02-11.
* ↑ Fenu, Michele «All'attacco con la Delta e la Thema». , 29-08-1991, p. 30.
* ↑ Gastaldi, Luca (October 2016). «Lancia HF 4WD—Palla in buca». Automobilismo d'Epocait: 42–53.
* ↑ Kjellström, PeO «Rallykometen Miki Biason [sic]: Lancias bäste försäljare» (en suec). Teknikens Värld. Specialtidningsförlaget AB [Stockholm, Sweden], vol. 39, 18, 19-08-1987, pàg. 21.
* ↑ Bernabò, Ferruccio «La nuova "Lancia Delta" è la vettura dell'anno». , 28 December 1979, p. 8.
* ↑ «Lancia/Models». carsfromitaly.net. [Consulta: 14 setembre 2014].
* ↑ «Nuova alba sulla "Delta"». Quattroruote, 01-03-1993, pàg. 82–87.
# Myiagra

Myiagra és un gènere d'ocells de la família dels monàrquids (Monarchidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 13.1, 2023) aquest gènere està format per 22 espècies:
* Myiagra oceanica - monarca de Chuuk.
* Myiagra erythrops - monarca de les Palau.
* Myiagra freycineti - monarca de Guam.
* Myiagra pluto - monarca de Pohnpei.
* Myiagra galeata - monarca de les Moluques.
* Myiagra atra - monarca de Biak.
* Myiagra rubecula - monarca plumbi.
* Myiagra ferrocyanea - monarca de les Salomó.
* Myiagra cervinicauda - monarca de Makira.
* Myiagra caledonica - monarca de la Melanèsia.
* Myiagra vanikorensis - monarca de Vanikoro.
* Myiagra albiventris - monarca de les Samoa.
* Myiagra azureocapilla - monarca crestablau.
* Myiagra castaneigularis - monarca de gorja castanya.
* Myiagra ruficollis - monarca becample.
* Myiagra cyanoleuca - monarca setinat.
* Myiagra alecto - monarca lluent.
* Myiagra hebetior - monarca vellutat de Mussau.
* Myiagra eichhorni - monarca d'Eichhorn.
* Myiagra cervinicolor - monarca vellutat de Djaul.
* Myiagra nana - monarca menut.
* Myiagra inquieta - monarca inquiet.

## Referències

* ↑ Gill, F.; Donsker, D.; Rasmussen, P. (Eds). 2023. IOC World Bird List (v13.1). doi: 10.14344/IOC.ML.13.1.
# Genua (cràter)

Genua és un cràter sobre la superfície de (21) Lutècia, situat amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 12 ° de latitud nord i 118 ° de longitud est. Fa un diàmetre de 1.8 km. El nom va ser fet oficial per la UAI el cinc d'abril de 2011 i fa referència a Genua, una ciutat de l'època de Lutècia.

## Referències

* ↑ "Genua (cràter)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Talbert, Richard J.A.. Princeton University Press. Barrington Atlas of the Greek and Roman World, 2000.
# Menjamel de Nova Holanda

El menjamel de Nova Holanda (Phylidonyris novaehollandiae) és una espècie d'ocell de la família dels melifàgids (Meliphagidae) que habita zones arbustives i pantans del sud-oest d'Austràlia Occidental, sud-est d'Austràlia Meridional, sud de Victòria, est de Nova Gal·les del Sud, sud-est de Queensland i Tasmània.

## Referències

* ↑ «Menjamel de Nova Holanda». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 19/04/2013 (català)
# Joana de Navarra (reina d'Anglaterra)

Joana de Navarra (castellà: Juana de Navarra) (Évreux, c. 1368 - Havering-atte-Bower, 10 de juliol de 1437) també coneguda com a Joanna, fou infanta de Navarra i duquessa de Bretanya per matrimoni amb el duc Joan IV de Bretanya i més tard Reina d'Anglaterra com a segona esposa del Rei Enric IV. Joana era filla de Carles II de Navarra i Joana de Valois. Va servir com a regent de Bretanya des del 1399 fins al 1403 durant la minoria d'edat del fill gran, Joan V l'Anglòfil. També va servir com a regent d'Anglaterra durant l'absència del seu fillastre El rei Enric V el 1415. Quatre anys més tard Enric V la va empresonar i li va confiscar els diners i les terres. Joan va ser alliberada el 1422, poc abans de la mort d'Enric.
Fou la sisena dels set fills de Carles II el Dolent, rei de Navarra, i de Joana de França. Els seus avis materns foren Joan II el Bo i Bonna de Luxemburg.
El 2 de setembre de 1386, a la localitat de Saillé-près-Guérande, es va casar amb el duc Joan V de Bretanya, naixent d'aquest enllaç nou fills, quatre mascles -el major d'ells, Joan VI, hereta el ducat; anys més tard, el segon fill mascle, Artur, succeirà els seus nebots a Bretanya- i cinc femelles. El duc Joan V morí l'1 de novembre de 1399.
Tres anys més tard, el 7 de febrer de 1403, es casa, a la catedral de Winchester, amb el rei Enric IV d'Anglaterra. Encara que d'aquesta unió no hi va haver descendència, Joana va saber portar-se molt bé amb els seus fillastres, arribant fins i tot a posar-se del costat del futur Enric V en les seves querelles amb el pare. Enric IV va morir a Westminster, el 20 d'abril de 1413, després de 10 anys de matrimoni.
No obstant les seves bones relacions amb l'ara rei Enric V, va ser acusada d'usar bruixeria per tractar d'enverinar-lo i va ser empresonada al castell de Pevensey, a Sussex, per prop de 4 anys (1414-18). Una vegada alliberada, va portar una vida tranquil·la durant la resta del regnat d'Enric V i després sota el del seu fill i successor, Enric VI.
Va morir als 67 anys, i va ser sepultada a la catedral de Canterbury al costat del seu marit Enric IV.

## Referències

* ↑ Leese, Thelma Anna. Blood Royal: Issue of the Kings and Queens of Medieval England, 1066–1399. Heritage Books Inc, 2007, p. 219.
* 1 2 3 4 Strickland, Agnes. Lives of the Queens of England From The Norman Conquest. — L.: Bell and Daldy, 1864. — Т. I (I/VI). — pp. 455–496.