OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pimelodella grisea

Pimelodella grisea és una espècie de peix de la família dels heptaptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 14 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Amèrica: Equador.

## Referències

* ↑ ITIS (anglès)
* ↑ Eigenmann C. H. & Eigenmann R. S. 1888. Preliminary notes on South American Nematognathi. I. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 2) v. 1 (pt 2). 119-172.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bockmann, F.A. i G.M. Guazzelli 2003. Heptapteridae (Heptapterids). p. 406-431. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Pliešovce

Pliešovce és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Banská Bystrica.

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1332.
# Philip Phillips (arqueòleg)

    Aquest article és sobre l'arqueòleg estatunidenc; per altres amb el mateix nom, vegeu Philip Phillips.
Philip Phillips (11 d'agost de 1900 - 11 de desembre de 1994) va ser un influent arqueòleg als Estats Units durant el segle xx. Encara que el seu primer treball de graduació va ser en arquitectura, més tard va rebre un doctorat de la Universitat Harvard sota assessoria d'Alfred Tozzer. Les seves primeres experiències arqueològiques eren a jaciments iroquesos, però es va especialitzar en la cultura del Mississipi, especialment la seva encarnació de la Vall del Baix Mississipi.
El 1937, va ser nomenat conservador adjunt d'Arqueologia del Sud-est del Museu Peabody d'Arqueologia i Etnologia a Harvard. El 1949, es va convertir en el seu conservador; i va seguir sent un conservador honorari de la seva jubilació en 1967 fins a la seva mort.
Les seves col·laboracions professionals amb James A. Ford, James Bennett Griffin, i Gordon Willey s'han convertit en alguns dels llibres canònics de l'arqueologia americana.
El seu obituari professional, incloent un resum dels èxits de la seva vida, va ser escrit pel seu col·lega de tota la vida i col·laborador Gordon R. Willey. Va ser publicat el 1996 per la Society for American Archaeology.

## Obres publicades

* Brain, Jeffrey P. and Philip Phillips. 1996. Shell Gorgets: Styles of the Late Prehistoric and Protohistoric Southeast. Peabody Museum Press, Cambridge, Massachusetts.
* Phillips, Philip. 1970. Archaeological Survey in the Lower Yazoo Basin, Mississippi, 1949-1955. Peabody Museum Papers, vol. 60. Harvard University, Cambridge.
* Phillips, Philip and J. A. Brown. 1975-83. Pre-Columbian Shell Engravings from the Craig Mound at Spiro, Oklahoma. (6 volumes) Cambridge, Peabody Museum Press.
* Phillips, Philip and J. A. Brown. 1984. Pre-Columbian Shell Engravings from the Craig Mound at Spiro, Oklahoma. (2-volume softbound edition) Cambridge, Peabody Museum Press.
* Phillips, Philip, James A. Ford, and James B. Griffin. 1951. Archaeological Survey in the Lower Mississippi Alluvial Valley, 1940-1947. Peabody Museum Papers, vol. 25. Harvard University, Cambridge.
* Willey, Gordon R. and Philip Phillips. 1958. Method and Theory in American Archaeology. University of Chicago Press, Chicago.

## Referències

* Willey, Gordon R. Obituary: Philip Phillips 1900-1994. American Antiquity, Vol. 61, No. 1. (Jan., 1996), pp. 39–43.
# Plaça Major de Figuerola d'Orcau

La Plaça Major de Figuerola d'Orcau és una obra de Isona i Conca Dellà (Pallars Jussà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Plaça major de dimensions sensiblement quadrades, d'arrel clàssica i mides petites, vorejada d'habitatges de planta baixa i dos pisos. Locals comercials a la planta baixa i vivendes a la planta, pis i golfes. Arcs de mig punt i rebaixats a la planta baixa. Finestres i balconeres de pedra i tirants de ferro als balcons. Paviment molt deteriorat i en mal esta.

## Història

Hi figura la data 1563.

## Referències

* 1 2 «Plaça Major de Figuerola d'Orcau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 març 2019].
# Plaça de Bous de Bocairent

La Plaça de Bous de Bocairent és la plaça de bous més antiga del País Valencià. Construïda el 1843, és una peça única i singular per la seua originalitat, ja que està excavada en la seua major part en roca viva. La configuració muntanyosa del terreny dota a la plaça d'una peculiar distribució que fa que es puga accedir a pis pla tant a la porta d'arrossegament com a la llotja presidencial en el més alt. El seu aforament actual és de 3.760 localitats. Disposa de 6 corrals, escorxador, infermeria i capella.
La idea de la construcció de la Plaça de Bous fou de D. Manuel López Rovira, enguerí i instal·lat a Bocairent, on va tindre una fàbrica de draps. Durant la primera mitat del segle xix, la indústria tèxtil va patir una forta crisi i per a remeiar la desocupació existent, en una reunió del gremi local se li va ocórrer la idea de construir una plaça de bous.
I així, els obrers tèxtils van canviar les llançadores per pics i va començar el desmunt del motícul anomenat "la Serreta" i dia a dia, van anar apareixent grades irregulars; fins als mateixos refugis van ser excavats dins de la roca, al peu de les localitats de barrera.
Actualment es continuen realitzant corregudes de bous a més d'activitats culturals, esportives o festives en època estival.

## Referències

* ↑ «Plaza de toros de BOCAIRENT». [Consulta: 31 octubre 2021].
* ↑ Casares, Enrique Amat. Plaza de toros de Bocairent (en castellà). Diputación de Valencia, 2002. ISBN 978-84-7795-318-0.
* ↑ Martín, Beatriz Badorrey. Otra historia de la tauromaquia: toros, derecho y sociedad (1235-1854) (en castellà). Boletín Oficial del Estado, 2017. ISBN 978-84-340-2378-9.
# Pericondri

El pericondri és una beina vascularitzada de teixit conjuntiu que recobreix les superfícies dels cartílags (menys en el cas del fibrocartílag) amb la finalitat de nodrir i fer créixer el teixit cartilaginós, ja que aquest és avascular i sense innervació.
Té dues capes:
* Una capa externa fibrosa que conté fibres col·lagen tipus I, així com fibroblasts.
* Una capa interna i cel·lular condrogènica.
# Plaça d'Àngel Marquès

La Plaça d'Àngel Marquès, Plaça Vella o Plaça de la Carnisseria, és un espai públic al nucli de Falset (al Priorat) hi destaquen les cases de Can Sans i Ca Tost, que han estat catalogats a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. El nom de Plaça de la Carnisseria pot venir del fet que era el lloc on eren ajusticiats els condemnats a mort. Al centre de la plaça hi havia una pedra amb uns forats on s'instal·laven les forques o elements de tortura. A la fi del segle xix encara hi va haver tres execucions acusades de pràctiques de bruixeria i assassinat. Es tracta d'un espai públic de dimensions reduïdes i de planta rectangular. Un costat és porxat i l'altre només ho és en part. El conjunt és estilísticament heterogeni presenta porxos amb arcs de mig punt, apuntats i rebaixats. A la part més antiga es troben llindes de fusta en comptes d'arcs. Entre els edificis cal destacar per les seves portes la casa número 5 de l'any 1793, Ca Tost al número 17 i Can Sans al número 18. És la plaça més antiga del poble.

## Can Sans

Habitatge entre mitgeres, de planta rectangular, bastit am maçoneria i pintat. Consta de planta, pis i golfes i és cobert per una teulada a dues vessants. A la façana trobem les obertures següents: la porta, de pedra i d'arc rebaixat amb la data 1796, una finestra a la planta baixa, tres balcons al pis i tres finestres a les golfes.

## Ca Tost

Edifici de planta rectangular bastit de carreu la planta baixa i maçoneria arrebossada i pintada la resta. Consta de planta baixa i dos pisos, la coberta és plana. Cal destacar la portalada d'entrada, dovellada amb un fris al nivell d'impostes que recorre la façana.

## Referències

* 1 2 3 «Plaça d'Àngel Marquès». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 març 2013].
* 1 2 «Can Sans». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 març 2013].
* 1 2 «Ca Tost». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 març 2013].
# Pericoronitis

La pericoronitis és un problema comú en els adults joves amb erupció parcial de la dent. En general, es produeix dins de 17 a 24 anys, ja que és quan els tercers molars (queixals del seny) inicien l'erupció. Es produeix quan el teixit que envolta el queixal del seny s'ha inflamat perquè els bacteris han envaït la zona. La mala higiene oral i el trauma mecànic en els teixits propers pot causar la inflamació. No obstant això, pot ser impossible raspallar de manera eficaç la superfície necessària i evitar que això passi a causa d'una dent parcialment erupcionat. L'acumulació alimentària i la càries dental són també problemes associats amb el dolor del tercer molar. Causa dolor extrem.

## Referències

* ↑ CA Bartzokas and GW Smith. Managing Infections: Decision-making Options in Clinical Practice. Informa Health Care, 1998, p. 157. ISBN 1859961711 [Consulta: 31 maig 2008].
* ↑ Laskaris, George. Color Atlas of Oral Diseases. Thieme, 2003, p. 176. ISBN 1588901386 [Consulta: 31 maig 2008].
# RADIUS

RADIUS (acrònim en anglès de Remote Authentication Dial-In User Server). És un protocol d'autenticació i autorització per a aplicacions d'accés a la xarxa o mobilitat IP. Utilitza el port 1813 UDP per establir les seves connexions.
Quan es realitza la connexió amb un ISP mitjançant mòdem, DSL, cablemòdem, Ethernet o Wi-Fi, s'envia una informació que generalment és un nom d'usuari i una contrasenya. Aquesta informació és transferida a un dispositiu NAS (Servidor d'Accés a la Xarxa o Network Access Server (NAS)) sobre el protocol PPP, qui redirigeix la petició a un servidor RADIUS sobre el protocol RADIUS. El servidor RADIUS comprova que la informació és correcta fent servir esquemes d'autenticació com PAP, CHAP o EAP. Si és acceptat, el servidor autoritzarà l'accés al sistema de l'ISP i li assigna els recursos de xarxa com una adreça IP, i altres paràmetres como L2TP, etc.
Una de les característiques més importants del protocol RADIUS és la seva capacitat de gestionar sessions, notificant quan comença i finalitza una connexió, així a cada usuari se li podrà determinar el consum i facturar en conseqüència; les dades es poden emprar amb propòsits estadístics.
RADIUS es va desenvolupar originalment per Livingston Enterprises per a la sèrie PortMaster dels seus Servidors d'Accés a la Xarxa (NAS), més endavant es va publicar amb el nom de RFC 2138 i RFC 2139. Actualment existeixen molts servidors RADIUS, tant comercials com de codi obert. Les prestacions poden variar, però la majoria poden gestionar els usuaris en fitxers de text, servidors LDAP, bases de dades vàries, etc. Amb freqüència es fa servir SNMP per a monitorar remotament el servei. Els servidors Proxy RADIUS es fan servir per a una administració centralitzada i poden reescriure paquets RADIUS al vol (per raons de seguretat, o fer conversions entre dialectes de diferents fabricants).
RADIUS és extensible; la majoria de fabricants de software i hardware RADIUS implementen els seus propis dialectes. [editar] Estàndards
El protocol RADIUS actualment està definit en els RFC 2865 (autentificació i autorització) i RFC 2866 (accounting). Altres RFC rellevants són el RFC 2548, RFC 2607, RFC 2618, RFC 2619, RFC 2620, RFC 2621, RFC 2809, RFC 2867, RFC 2868, RFC 2869, RFC 2882, RFC 3162 i RFC 3576.1.1.

## Enllaços externs

* Servidor Radius de codi obert (anglès)
# Mitno

Mitno (en rus: Мытно) és un poble de l'óblast de Nóvgorod, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 69 habitants.

## Referències

* ↑ «Barashikha». GeoNames.
* ↑ Приказ Министерства природных ресурсов Российской Федерации от 28 марта 2007 г. № 68 «Об утверждении Перечня лесорастительных зон и лесных районов Российской Федерации»
* ↑ «Схема территориального планирования Маловишерского муниципального района». Федеральная государственная информационная система территориального планирования (ФГИС ТП).
* ↑ Koriakov, I. B.. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2016-03-14.
# Mas d'en Cabrer

El Mas d'en Cabrer és una masia de Riudecols (Baix Camp) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La masia té dos edificis adossats en angle recte. El més important té planta baixa i dos pisos. La façana presenta una porta d'arc rodó i, al capdamunt, un penell de ferro amb una creu de tipus grec en la cota màxima, així com un rellotge de sol amb la data. En una paret lateral, donant a una placeta, hi ha un arc carpanell insinuat, protegint un petit mosaic marià amb la Verge de Montserrat encastat enmig d'un pany de còdols regulars. Davant del mas hi ha l'antiga era de batre, enrajolada. L'obra és de pedra i argamassa, amb reforços de maons, els sostres amb bigues i cairats de fusta, els paviments de rajola rústega i les cobertes amb teules, a dues vessants.

## Història

El mas dona nom a la partida i al barranc que hi passa. Les terres ocupen 56 Ha i 50 a i el mas 300 m². És d'ús agrícola. Al rellotge de sol hi posa la data "XX ABRIL MCMXXIX", mig esborrada.

## Referències

* 1 2 «Mas d'en Cabrer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Mas d'en Cabrer». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Plaça de Barberà

La Plaça de Barberà és una plaça pública de Badalona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Espai davant de l'església de Santa Maria i de la Torre Vella, situat al barri de Dalt la Vila al nucli antic de Badalona i coincideix amb la ciutat romana on es suposa que hi havia el fòrum. Antigament part de l'espai estava ocupat per una torre de defensa del segle xv, profundament reformada el segle xix annexa a la Torre Vella que va ser derrocada l'any 1967 amb l'objecte d'ampliar el carrer del Temple. La plaça pren el nom dels marquesos de Barberà que van ser propietaris de la Torre Vella.

## Referències

* ↑ «Plaça Barberà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 octubre 2018].
# Papadum

El papadum és un pa pla i prim en forma d'hòstia molt típic de la cuina del subcontinent indi, i especialment relacionats amb la costa malabar.
Algunes vegades es descriuen com una galeta o pa pla, generalment elaborades amb llegums com llentilles, cigrons, farina de llentilles negres o farina d'arròs i fins i tot de creïlla.
En el districte de Dakshina Kannada s'utilitza la jaca i la sabudana (fècula de palma) com a ingredients en l'elaboració de l'happala.
A cada regió índia se serveix d'una manera distinta, però generalment es fa juntament amb la verdura al final dels àpats. En occident, se sol servir com aperitiu.

## Característiques

La massa inicial del pa s'elabora amb sal i oli de cacauet, per proporcionar sabor se sol afegir pebres, comí, all o pebre negre. A la massa se li proporciona una forma similar a la d'una truita i es cuina de diverses formes: fregit, rostit sobre una flama, torrat (gratinar), o fins i tot en el microones, tot això depèn de la textura final que es desitge donar al pa.
Se solen servir com a acompanyament als menjars, i fins i tot com a aperitiu inicial i es cobreixen amb Chutney o altres salses per mullar.

## Sociologia

Els Papadum es relacionen amb l'apoderament femení a l'Índia. Molts xicotets negocis regentats per dones comercialitzen aquest producte, entre els quals destaca Shri Mahila Griha Udyog Lijjat Papad, una organització dirigida exclusivament per dones i que va començar com un xicotet negoci als anys 1950. Va ser fundada per set dones analfabetes i en tres mesos ja hi havien treballant 25 persones. Amb un volum de negoci que l'any 2018 va superar els 100 milions d'euros, aquell mateix any ocupava a 43.000 dones d'arreu de l'Índia. Te 81 sucursals i 27 divisions arreu de l'Índia.

## Referències

* 1 2 3 4 Davidson, Alan. The Oxford companion to food. Oxford: Oxford University Press, 2006. ISBN 0192806815.
* 1 2 «Pappadums and the Path to Empowerment». [Consulta: 19 novembre 2018].
* 1 2 3 Nambiar, Sridevi «A Brief History Of The Poppadom». Culture Trip.
* ↑ World Bank. «Empowering Women in Urban India: Shri Mahila Griha Udyog Lijjat Papad» (PDF). Empowerment Case Studies. World Bank. [Consulta: 23 setembre 2012].
* ↑ Malathi Ramanathan. «Grassroots Developments in Women's Empowerment in India: Case Study of Shri Mahila Griha Udyog Lijjat Papad (1959–2000)». Arxivat de l'original el 2007-06-10. [Consulta: 15 gener 2007].
* ↑ «organization - The Beginning». Lijjat. Arxivat de l'original el 2007-09-27. [Consulta: 4 febrer 2006].
* ↑ «The amazing Lijjat Papad story: from Rs 80 to Rs 800 crore». Yahoo Finance, 04-09-2017.
# Rachel Makinson

Rachel Makinson nom complet Kathleen Rachel Makinson (Anglaterra, 15 de febrer de 1917 - Sídney, 18 d'octubre de 2014), va ser una investigadora científica australiana. Va ocupar diversos llocs destacats en l'Organització d'Investigació Científica i Industrial del Commonwealth (CSIRO) de Austràlia.

## Educació i carrera

Va aconseguir una beca i va estudiar física a la Universitat de Cambridge, una mica abans de la Segona Guerra Mundial es va casar amb un físic australià i tots dos es van traslladar a viure a Austràlia. El seu doctorat en aquesta mateixa universitat de Cambridge el va aconseguir el 1970.
Va començar a treballar en la Divisió de Física Tèxtil el 1953, i va ser una de les principals investigadores científiques de 1971 a 1977. Va ser la primera dona en convertir-se en investigadora i cap científica del CSIRO (1977-1982). De 1979 a 1982 va ser subcap de la divisió i la primera dona que va ocupar aquest càrrec.
Al 1981, va ser escollida membre de la Acadèmia Australiana de Ciències Tecnològiques i Enginyeria; el 1982 va ser nomenada, pel seu «servei públic al camp de la investigació de la llana» membre de la Divisió General de la Orde d'Austràlia.

## Referències

* 1 2 «Entrada biográfica Makinson, Kathleen Rachel». Encyclopedia of Australian Science.
* 1 2 3 4 Makinson, Bob «Scientist Rachel Makinson broke new ground and CSIRO glass ceiling» (en anglès). The Sydney Morning Herald, 18-10-2014 [Consulta: 15 març 2019].
* ↑ «Kathleen Rachel Makinson» (en anglès). Csiro. [Consulta: 15 març 2019].
# Mas de Querrill

Mas de Querrill o Mas de Carrill és un edifici del municipi d'Aitona, a la comarca catalana del Segrià, a menys d'un quilòmetre de la frontera amb Aragó.
# Sebastià Roca

Sebastià Roca fou clergue natural de la vila de La Roca del Vallès.
Roca va exercir com a organista de la basílica de Santa Maria d'Igualada durant els anys 1574 i 1579, en aquest període va fer sonar l'orgue durant les festivitats de precepte i devocionals de l'any litúrgic i de la setmana de Corpus; a més es comprometia a "sonar i cantar" al mestre de l'estudi, Joan Gallart, a la vegada que ensenyava a llegir als minyons de l'escola, amb un sou anual de 45 lliures barcelonines.
L'any 1574 el prevere Pere Pellicer (qui posseïa el benefici de Sant Marc, demanà al bisbe de Vic per sol·licitar la seva aprovació per efectuar la unió dels beneficis de l'orgue. La demanda de Pellicer proposava la unió entre el benefici de Sant Marc i el dels Sants Abdó i Senen.
Va ser l'any 1579, cinc anys després de l'arribada de Roca, quan el bisbe de Vic decretà la petició de Pellicer. El càrrec d'organista de Roca un any després va passar a Agustí Vinyes qui el va fer sonar de l'any 1580 a l'any 1583.
Pel que fa al repertori dels antics mestres d'Igualada, al fons de la basílica de Santa Maria d'Igualada no s'ha trobat cap testimoni compositiu de Roca.

## Referències

* ↑ Gregori i Cifré, Josep M; Romeu i Solà, Anna. Inventaris dels fons musicals de Catalunya. Volum 9: Fons de la basílica de Santa Maria d'Igualada de l'Arxiu Comarcal de l'Anoia. Barcelona: Universitat Autònoma de Barcelona, 2016.
# Marià Batlles i Bertran de Lis

Marià Batlles i Bertran de Lis (València, 1845 - Barcelona, 1922) fou un metge i polític valencià establert a Barcelona. Publicà un Atlas completo de anatomía humana descriptiva (1897). Era fill de Marià Batlles i Torres-Amat (1798-1865), metge originari de Moià que fou catedràtic i rector de la Universitat de València i diputat a Corts, i de la valenciana Emilia Bertran de Lis i Pons.
Llicenciat en medicina, el 1878 fou nomenat catedràtic d'anatomia a la Universitat de Granada i el 1879 assolí la mateixa càtedra a la Universitat de Barcelona, en la que finalment seria degà de la Facultat de Medicina (UB) i soci honorari del cos mèdic municipal. Durant aquests anys coincidí a la Universitat amb Santiago Ramón y Cajal.
A les eleccions municipals de 1889 fou escollit regidor i després tinent d'alcalde pel Partit Liberal de l'Ajuntament de Barcelona, i el 1894-1898 fou elegit diputat de la Diputació de Barcelona per la circumscripció Pi-Sant Pere. Posteriorment fou delegat reial d'Instrucció Pública a Barcelona i soci de l'Ateneu Barcelonès. Es va manifestar en contra del Pressupost Extraordinari de Cultura de l'Ajuntament de Barcelona per a 1908.

## Referències

* ↑ Marià Batlles i Bertran de Lis. «Atlas completo de anatomía humana descriptiva».
* ↑ Batlles, nuestro apellido en el tiempo
* ↑ «Marià Batlles i Bertran de Lis». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Josep Maria Roca i Heras. Tribut al Mestre. Santiago Ramón y Cajal. Institut d'Estudis Catalans, 2007, p.9.
* ↑ Julià Cèlia Canyelles. Els governs de la ciutat de Barcelona (1875-1930). Ajuntament de Barcelona, 2013, p. 116. ISBN 978-84-9850-461-3.

## Enllaços externs

* Batlles i Bertran de Lis | Galeria de Metges Catalans
* Batlles i Torres-Amat | Galeria de Metges Catalans
* Atlas completo de anatomía humana descriptiva (1897)