OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Mascarós

Can Mascarós és un edifici situat al carrer dels Valls, al municipi d'Ullastret, a la comarca del Baix Empordà, a Catalunya. Aquesta obra arquitectònica es troba inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici civil. Masia de pla basilical. tres crugies; dues plantes excepte el cos central que en té tres; coberta de doble vessant a la crugia central i d'una sola pendent a les col·laterals. pel costat N. .edifici fou ampliat amb un sector cobert seguint el desnivell del teulat d'aquesta banda, de manera que actualment l'estructura arquitectònica és asimètrica. A la façana principal, a ponent, hi ha, al cos central, una porta adovellada d'arc rebaixat; al pis un finestral amb senzilla decoració motllurada i a les golfes una finestra gòtica d'arc trevolat. Les finestres dels sectors laterals són de llindes sobre mènsules o rectangulars. A la façana posterior, a llevant, s'hi afegí una gran terrassa a l'altura del pis que crea un pòrtic a la planta baixa amb dos espais coberts amb voltes, un dels quals precedeix l'entrada amb porta d'arc rebaixat i adovellat. Sobre la terrassa hi ha una escala adossada al mur que ha estat afegida per pujar directament a les golfes. La finestra central- convertida en porta- és de senzill arc conopial i els laterals de llindes sobre mènsules. La del costat S té decoració en relleu: a la llinda una petita creu amb peanya entre dos motius vegetals i l'altres dos de geomètrics; a l'ampit hi ha també fulles i motius geomètrics.
A l'interior les estances dels baixos, que servien d'estables i servies, són cobertes amb voltes de canó, amb llunetes, que tenen empremtes de l'encanyissat. Al pis destaca la sala major que ocupa tota la crugia central; hi ha tres portes adovellades d'arcs de mig punt: el sostre original d'embigat ah estat substituït recentment per una estrafolària volta de llunetes, alteració que ha sofert també alguna altra habitació. a les golfes i, on es conserva, a les crugies laterals l'embigat assenyala clarament l'estructura de tipus basilical de l'edifici. La construcció és de rebles i morter amb pedres ben tallades als angles i obertures.
L'edifici ha estat restaurat en data recent amb criteri molt discutible en alguns aspectes puntuals.

## Referències

* 1 2 3 «Can Mascarós». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
# Ali Kuli Khan Qadjar

Ali Kuli Khan Qadjar (Astarabad, 1755/1756 - Teheran, 1824/1825) fou el més jove dels nou fills de Muhammad Hasan Khan Qadjar i germanastre d'Agha Muhàmmad Khan Qajar.
El 1758/1759 després de la derrota del seu pare fou portat a Qazwin per orde de Karim Khan Zand, i després a Xiraz amb altres germans. A la mort de Karim el 1779 va poder fugir amb el seu germà Agha Muhammad cap a Astarabad, i va servir al seu germà durant vint anys. El seu germà l'anomenava Agha Badji que s'aplicava als efeminats o almenys als que no eren cruels.
El 1781 va aconseguir expulsar els caps kurds i àrabs de Semnan al Gran Khorasan, i va rebre el territori en feu (soyurgal); després va tenir un paper principal en la conquesta de Khwar i Varamin, a uns 50 km al sud de Teheran, que eren els centres de la facció rival Develu dels qajars.
El 1783 es va separar del seu germà i va fer les paus amb els Zand, però les lluites entre aquests va permetre a Agha Muhammad recuperar les posicions perdudes per la defecció del seu germà. Es va penedir i fou perdonat pel seu germà.
Va dirigir fins a sis campanyes contra els Zand i altres caps del sud. El 1785/1786 va sotmetre als Fayli del sud-oest i el 1788/1789 va acompanyar al seu germà a la campanya de Fars que no va tenir èxit. Al retorn va rebre el comandament de dos mil homes a la província d'Isfahan però es va haver de retirar davant de Djafar Khan Zand que tenia forces més nombroses; va retornar amb reforços i va ocupar la ciutat. El 1789/1790 durant la segona campanya de Fars va dirigir una força de 7000 homes i va sotmetre a les tribus lur dels kuhghiluya. El 1793/1794 va fer la campanya de Kirman conquerint Shahr-e Babak i Sirdjan, sent enviat després a ocupar la regió de Luristan. En la campanya del Caucas fou enviat primer al Kanat de Xirvan i després a Erevan.
En la confusió que va seguir a l'assassinat d'Agha Muhammad el 1797 i la desintegració del seu campament a Shusha, va dirigir les seves forces cap a Teheran. Com que era l'únic fill viu de Muhammad Hasan Khan es considerava amb dret de pujar al tron, tot i que el seu germà havia designat al seu propi fill Baba Khan (Fat·h-Alí Xah Qajar) com a hereu. En arribar a Teheran se li van tancar les portes i va haver de restar a la fortalesa d'Alishah Ewaz a uns 30 km a l'oest. Quan Fat·h-Alí Xah va entrar a la capital el va cridar per negociacions, i al palau fou agafat a traïció i cegat, sent tot seguit enviat en exili a Barforush (moderna Babol), on va morir el 1824/1825.

## Bibliografia

* Ebrahimnejad, Hormoz. "ʿAlī Qulī Khān ". Encyclopaedia of Islam, THREE., 2012. 20 de març de 2012 <>
# Careproctus leptorhinus

Careproctus leptorhinus és una espècie de peix pertanyent a la família dels lipàrids.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 4.246 i 4.295 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al mar de Scotia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Krøyer H. N., 1862: Nogle Bidrag til Nordisk ichthyologi. Naturhist. Tidsskr. Kjøbenhavn (Ser. 3) v. 1. 233-310.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Andriàixev, A. P. & Stein, D. L., 1998. Review of the snailfish genus Careproctus (Liparidae, Scorpaeniformes) in Antarctic and adjacent waters. Contributions in Science (Los Angeles) Núm. 470: 1-63.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Andriàixev, A. P., 1998. A review of recent studies of Southern Ocean Liparidae (Teleostei: Scorpaeniformes). Cybium 22(3):255-266.

## Bibliografia

* Txernova, N. V.; Stein, D. L.; Andriàixev, A. P «Family Liparidae (Scopoli, 1777) snailfishes» (en anglès). California Academy of Sciences Annotated Checklists of Fishes, 31, 72, 2004.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Casa Vella del Cuní

La Casa Vella del Cuní és una masia de l'Esquirol (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de planta rectangular (19 x 11 m), adossada pel sector Oest al pendent del terreny i coberta a dues vessants amb el carener paral·lel a la façana situada a ponent, la qual dona a peu de camí. Consta de baixos, planta i golfes. La majoria d'obertures són de gres picat. La façana principal presenta a la planta un portal rectangular al sector sud, amb la llinda esculturada amb un bonic escut amb el motiu de dos conills i datada (1682), al costat té una finestra rectangular datada (1731), dues de petites i una altra amb l'ampit motllurat. A les golfes s'obren quatre finestretes quadrades. La façana Nord presenta uns cossos de totxana adossats i un portal a la planta, al qual s'accedeix per unes escales. La façana Est presenta només dues finestres a la planta i la façana sud és gairebé cega i presenta dues finestres a les golfes i dos cossos de corts moderns a la planta.

## Història

Masia que pertany al terme de Sant Martí Sescorts, vinculat religiosament a Manlleu i civilment a la senyoria del Cabrerès. La seva demarcació forma part de la batllia del Cabrerès des del segle xv. Ara bé, la parròquia de Sant Martí Sescorts no es refon definitivament amb el municipi de l'Esquirol fins al 1824, quan el Consell de Castella va denegar l'existència de les "Masies de Santa Maria de Corcó", que havia funcionat entre el 1814 i el 1824 amb la capitalitat a Sant Martí Sescorts.

## Referències

* 1 2 «Casa Vella del Cuní». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].
# Aokigahara

Aokigahara (青木ヶ原), conegut també com el Mar d'Arbres (樹海, Jukai), és un bosc de 35 km² que es troba en la base del mont Fuji al Japó. És un lloc popular on la gent acudeix a suïcidar-se des que es publicà una novel·la (Kuroi Jukai) on un personatge es suïcidava allí.
A causa de la densitat d'arbres que bloquegen el vent i l'absència de fauna, el bosc és conegut per la seva tranquil·litat.
Amb la publicació de la novel·la Kuroi Jukai, on un personatge es suïcidava allí, el bosc es convertí en un lloc popular per a les persones amb tendències suïcides per triar-lo com a destinació final. Els yakuza envien a persones sense feina a que furten objectes dels cadàvers. Les patrulles de policies entren una volta a l'any i no penetren molt per la densitat. Cada any es troben uns 100 morts. Com a reacció a aquesta pràctica s'han posat cartells per intentar dissuadir als suïcides potencials.

## Referències

* ↑ «The nature found in the Aokigahara "sea of trees"». Yamanashi Kankou. Yamanashi Tourism Organization. Arxivat de l'original el 1 de setembre 2019. [Consulta: 11 febrer 2018].
* 1 2 «Aokigahara Suicide Forest». Vice, 2010 [Consulta: 11 febrer 2018].
* ↑ Stelley, 2010, Minut 00:15.
* ↑ Stelley, 2010, Minut 03:10.

## Bibliografia

* Stelley, Santiago. «Suicide Forest in Japan». Vice News Specials. VICE, 2010. [Consulta: 11 febrer 2018].
# Antemi de Tral·les

Antemi de Tral·les (en llatí Anthemius, en grec antic Ἀνθέμιος) (Tral·les, Lídia, Imperi Romà d'Orient, 474 - Constantinoble, id., 533) fou un notable arquitecte, matemàtic i professor.
El seu pare es deia Estefanos i era metge. Un dels seus germans era el famós metge Alexandre de Tral·les (Alexandrer Trallianus), i Agàties diu que els altres tres germans, Dioscoros, Metrodoros, i Olympios, també van ser eminències en les seves professions. Antemi va desenvolupar gran part de la seva vida professional com a professor de matemàtiques a Constantinoble.
Junt amb Isidor de Milet va ser un dels dos principals arquitectes encarregats per Justinià I de construir l'església de Santa Sofia de Constantinoble el 532, però va morir poc després de començar l'obra. En la construcció del temple van utilitzar totes les eines geomètriques que tenien al seu abast.
Se li atribueix també l’obra de reconstrucció de les defenses contra inundacions a Daras, i de manera no documentada la construcció de la primera basílica de Santa Sofia a Tessalònica, ensorrada per un terratrèmol vers el 620 dC.
Es conserva parcialment un escrit seu anomenat Περί παραδόξων μηχανημάτων («Sobre les paradoxes de la mecànica») sobre miralls parabòlics i ustoris. Coneixia la pólvora i va construir una màquina de vapor.

## Referències

* ↑ Greenhill, 1872, p. 184.
* ↑ Zanini, 2007, p. 387.
* ↑ Chiu, 2010, p. 58, 62, 158.
* ↑ Cho, Park i Yu, 2015, p. 97-104.
* ↑ «Anthemius - Biography».
* ↑ «Ναός Αγίας Σοφίας (Església d’Hagia Sofia a Tessalònica)». Ministeri de Cultura de Grècia. [Consulta: 1r juny 2024].
* ↑ Bes, 2007, p. 6-8.

## Bibliografia

* Bes, Philip. «Technology in Late Antquity: A Bibliographi Essay». A: Luke Lavan, Enrico Zanini, Alexander Sarantis (eds.). Technology in Transition A.D. 300-650 (en anglès). Bill, 2007, p. 3-40. ISBN 978-90-04-16549-6.
* Chiu, Y.C.. An Introduction to History of Project Management (en anglès). Eburan Academic Publishers, 2010. ISBN 978-90-5972-437-2.
* Cho, Hyunbeom; Park, Jin-Ho; Yu, Do Yeon «A Study on Geometric Analysis of Hagia Sophia». Journal of the Architectural Institute of Korea Planing and Design, Vol. 31, Num. 5, 2015, pàg. 97-104. DOI: 10.5659/JAIK_PD.2015.31.5.97. ISSN: 1226-9093.
* Greenhill, William Alexander. «Anthemius». A: William Smith (ed.). The Encyclopedia of Ancient History (en anglès). John Murray, 1872, p. 184.
* Huxley, George Leonard. Anthemius of Tralles (en anglès). Eaton Press, 1959. ISBN 9781014255426.
* Zanini, Enrico. «Technology and Ideas: Architects and Master-Builders». A: Luke Lavan, Enrico Zanini, Alexander Sarantis (eds.). Technology in Transition A.D. 300-650 (en anglès). Bill, 2007, p. 381-406. ISBN 978-90-04-16549-6.
# Cabdill de Miranda

El cabdill de Miranda (Hemitriccus mirandae) és un ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de les terres altes de l'est del Brasil.

## Referències

* ↑ «Cabdill de Miranda». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2022(català)
# Alberto Benito

Alberto Benito és el nom dels següents personatges:
* Alberto Benito Castañeda (n.1972), futbolista extremeny.
* Alberto Benito Guerrero (n.1975), ciclista madrileny.
* Alberto Benito Correa (n.1992), futbolista català.
# Capitulació (pel·lícula)

Capitulació (títol original: Surrender) és una pel·lícula de comèdia estatunidenca de 1987 escrita i dirigida per Jerry Belson. És protagonitzada per Sally Field, Michael Caine, Steve Guttenberg, Peter Boyle, Iman i Jackie Cooper en el seu darrer paper cinematogràfic. Està doblada al català.

## Argument

Un escriptor adinerat, que ha tingut terribles experiències amb promeses i exmullers amb fam de diners, es fa passar per un novel·lista arruïnat, per veure si la dona que estima el vol per a ell o només pels seus diners.

## Repartiment

* Sally Field com Daisy Morgan
* Michael Caine com Sean Stein
* Steve Guttenberg com Marty
* Peter Boyle com Jay
* Jackie Cooper com Ace Morgan, el pare de Daisy
* Julie Kavner com Ronnie
* Louise Lasser com Joyce
* Iman com Hedy

## Rodatge

Gran part de la pel·lícula es va rodar a Stateline, Nevada, el novembre de 1986.

## Referències

* ↑ «Movie Review: Surrender (1987) Film: Caine And Field In 'Surrender». The New York Times, 09-10-1987.
* ↑ «Movie Reviews : Looks At Love's Dark, Light Sides : 'Surrender' Glows With Charm While Straining Credulity». , 09-10-1987.
* ↑ «Capitulació». esadir.cat. [Consulta: 7 març 2024].
# Casa Raimon Mas

La Casa Raimon Mas és una obra noucentista de Gelida (Alt Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici entre mitgeres de pisos de lloguer, compost de soterrani, planta baixa i un pis, sota coberta de teula àrab. Hi ha dos habitatges per cada pis. La façana, de composició simètrica, presenta com a única motius ornamentals els elements de ceràmica negra de resseguiment de les obertures. L'estil arquitectònic emprat és el noucentisme.

## Referències

* ↑ «Casa Raimon Mas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 octubre 2017].
# Cal Cunyer

Cal Cunyer o Cal Cunyé és una casa al poble de Viver de Segarra, al municipi de Sant Ramon (la Segarra). Es tracta d'un habitatge situat al centre del nucli, format per planta baixa i dues plantes superiors amb coberta plana, amb la façana realitzada amb pedra i estucat en fred.
A la planta baixa hi ha dues portes d'accés, una de majors dimensions que l'altra. La porta situada a la dreta de la façana de menors dimensions està coronada per un arc de mig punt rebaixat i arrebossat exteriorment, mentre que la situada a l'esquerra, actualment tapiada, presenta una llinda superior també amb arrebossat exterior igual que els brancals. Al costat esquerre de la façana trobem una altra finestra, descentrada de la resta, posterior i corresponent a una redistribució interior de l'habitatge.
La primera planta presenta tres obertures, dos balcons i una finestra a la part dreta de la façana. Els balcons presenten llinda superior, pel damunt de la qual trobem la presència d'una franja corbada com a element decoratiu amb les baranes realitzades amb ferro forjat i la presència d'elements vegetals, mentre que la finestra, també realitzada amb llinda, presenta al seu voltant un arrebossat amb formes corbada que sobresurten una mica del pla de la façana.
La segona planta, utilitzada com a golfes, presenta tres obertures de petites dimensions amb forma de creu i amb el voltant amb un arrebossat que també sobresurt del pla de la façana, seguint el mateix estil decoratiu.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cal Cunyé». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Casa Dot (Manlleu)

La casa Dot és un edifici de Manlleu (Osona) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici de planta baixa i tres pisos. El primer pis està format per dues finestres que estan unides per un balcó que es projecta en fora en el seu tram central, entre finestra i finestra. Al segon pis, simètricament a les finestres del primer pis, s'obren dos balcons simples. Les llindes de les finestres estan decorades amb unes franges en relleu decorades per esgrafiats i unes petites mènsules a manera de capitells esculpits en pedra. Al pis superior s'hi obre una porxada formada per dues finestres d'arcs carpanells rebaixats i amb una línia de balustres treballades a la part inferior (sota l'ampit). El ràfec de la teulada està format per llates de fusta i enrajolat en els espais intermedis, acabant amb un ràfec de fusta adossat de formes ondulants i continu.
En els esgrafiats es representa una exaltació de la natura: en una escena es representa un nen que menja raïm, a altre un nen contempla un ocell, a altre el nen amb una aixada i una falç a cada mà i, per acabar, un pagès que treballa la terra.

## Història

L'edifici conserva l'estructura d'una casa unifamiliar del segle xviii, organitzada en dos pisos; en el principal, la sala, i a la planta baixa (actualment remodelada) l'entrada gran pels carros. Al pis superior, la porxada, que tenia funcions d'assecador.
Fou construïda per Lluís Coll i Espadaler, mestre d'obres de Manlleu.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Dot». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2014].
# Anšlavs Eglītis

Anšlavs Eglītis (Riga, 14 d'octubre de 1906 – Los Angeles, 4 de març de 1993) fou un escriptor i periodista letó, refugiat de guerra el 1944. Va tenir una prolífica carrera com a novel·lista, i la seva obra tardana sovint va examinar els aspectes de la vida de l'exili.

## Biografia

Eglītis va néixer a Riga (Letònia) i va ser el gran de dos germans. La família va passar totes les seves vacances d'estiu a la casa rural d'Inciems, que més tard va descriure en la seva novel·la Pansija pilī (1962). El 1925 va contraure la tuberculosi. La seva mare, que també va patir la malaltia pulmonar, va morir durant la seva estada al sanatori de Leysin. Es va graduar a l'Acadèmia d'Art de Letònia el 1935.
El 1944, amb l'Ocupació dels Estats Bàltics per la Unió Soviètica, va deixar Letònia per traslladar-se fins a Alemanya. El 1950 es va traslladar a Califòrnia. El seu pare, l'escriptor Viktors Eglītis, va ser arrestat, torturat i executat a l'edifici de la Txekà a Riga, el 1945. Es desconeix la localització de la seva tomba.
En el seu exili americà, Eglītis va escriure més de cinquanta novel·les i relats curts. Paral·lelament, va desenvolupar la seva faceta de crític de cinema i teatre pel diari Laiks, on també va publicar diverses de les seves novel·les.
Va morir de càncer a Los Angeles el 1993. El 2006 el servei de correu de Letònia va emetre un segell commemoratiu en honor d'Eglītis. Dos anys més tard es va aixecar un monument a l'escriptor a Inciems.

## Referències

* ↑ «Immigrants in American History: Arrival, Adaptation, and Integration: "Exiles", Not "Immigrants"». ABC-CLIO, 2013. [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ «Maestro Anšlavs Eglītis un viņa romāni.». Jaunā Gaita nr. 136, 1981. [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ «Pansija pilī ziemā». Dienvidkalifornijas latviešu informācijas biļetens, 2008. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 1r febrer 2015].

## Bibliografia

* Barkan, Elliott Robert. Immigrants in American History: Arrival, Adaptation, and Integration. Greenwood: ABC-CLIO, 2013, p. 1931. ISBN 1-2991-0408-8. OCLC 828140721.
# Aplu

Aplu o Apulu era, segons la mitologia etrusca, un déu que regia els llamps i els trons. S'assimila al déu grec i romà Apol·lo. És el germà bessó de la deessa Artume.
Es representa a Aplu nu, cobert per un mantell o capa que abriga una part del seu cos. Porta una corona de llorer al cap i un bastó, també de llorer, a la mà. Aplu apareix en diversos mites, però no es coneixen detalls del seu culte.
La seva representació més coneguda és l'Apol·lo de Veïs.

## Referències

* ↑ Lurker, Martin. Dictionary of Gods, Goddesses, devils and demons. Londres: Rouledge, 1987, p. 16. ISBN 9780415039444.
# Cabdill de Pelzeln

El cabdill de Pelzeln (Hemitriccus inornatus) és un ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos, sabana, matolls espinosos, cerrado de les terres baixes de l'extrem nord-oest del Brasil a la vora oriental del Rio Negro.

## Referències

* ↑ «Cabdill de Pelzeln». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2022(català)
# Alphonse Darlu

Alphonse Darlu (Liborna, 20 de març de 1849 - París, 5 de maig de 1921) fou un professor de filosofia francès. Professor al liceu Condorcet a París, és sobretot conegut per haver estat el mestre de Marcel Proust, tot i que també tingué com a alumnes Élie Halévy, Léon Brunschvicg, Louis Couturat o Xavier Léon. Representant de la tradició francesa del magisteri filosòfic, Darlu va publicar poc, però la seva influència fou gran sobre entre la seva audiència. El seu ensenyament és característic de la filosofia oficial de la Tercera República.
Es va interessar per la filosofia descobrint Plató als llibres d'Alfred Fouillée. Agregat de filosofia l'any 1871, fou nomenat professor de filosofia a Perigús, a Angulema i a Bordeus. L'any 1882 esdevingué professor al Lycée Saint-Louis a París i a continuació al Lycée Henri-IV. L'any 1885, fou nomenat per al Lycée Condorcet Tot seguit fou professor a les escoles normals superiors de Fontenay i de Sèvres. L'any 1893, funda amb alguns dels seus alumnes la Revue de métaphysique et de morale. Fou inspector general de la Instrucció pública des de 1901 fins a la seva jubilació l'any 1919.

## Darlu i Proust: Monsieur Beulier

De tots els seus professors a Condorcet, és Alphonse Darlu qui exercí la més profunda influència sobre el jove Marcel, i no només sobre ell. Proust fou alumne seu l'any 1888-1889 a la classe de filosofia (correspon a la "terminal" d'avui). Escriurà: « La seva paraula inspirada, més segura de perdurar que un escrit, va engendrar, tant en mi com en tants daltres, el pensament.
Marcel Proust pren Alphonse Darlu com a model per al personatge de Monsieur Beulier en la seva novel·la de joventut quasi-autobiogràfica Jean Santeuil. Jean és alumne de Monsieur Beulier.

## Notes i referències

* ↑ Archives de Paris 17e, acte de décès numéro 1430, année 1921 (page 28/31)

## Bibliografia

* Marcel Proust, Les Plaisirs et les Jours
* Marcel Proust, Jean Santeuil (roman inédit, 1895, publication en 1952)
* Philippe Chardin, «Aristotele dixit : le recours aux autorités philosophiques dans la Correspondance de Marcel Proust » dans Cher ami... votre Marcel Proust, Jürgen Ritte et Rainer Speck (éds.), Cologne, Snoeck, 2009
* Henri Bonnet, Alphonse Darlu, le maître de philosophie de Marcel Proust, Liège, 1959 persee.fr