OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Platja de Torre Valentina

La platja de Torre Valentina és una platja urbana del municipi de Calonge i Sant Antoni (Baix Empordà), situada davant de la població de Sant Antoni de Calonge, al tram més meridional de la badia de Palamós. Limita al nord-est amb la riera de Calonge, que la separa de la platja de Sant Antoni, i al sud-oest amb el turó de Torre Valentina, on hi ha la Torre Valentina, una torre de guaita del segle XVI, que dona nom a la platja. Orientada a l'est-sud-est, té una longitud de 631 metres i una amplada mitjana de 39 metres, formada per sorra mitjana i gruixuda, amb un pendent d'entrada a l'aigua molt fort.
Disposa de zona de bar, dutxes, lavabos, rentapeus, socorrisme i possibilitat de practicar esports nàutics. També és una platja adaptada per a persones amb mobilitat reduïda; disposa de rampes i passarel·les d'accés, dutxes i lavabos adaptats, servei de guia per a les persones amb deficiència visual i servei d'assistència al bany per a les persones discapacitades. Està flanquejada pel passeig marítim, amb tot tipus de comerços i locals de restauració.
A l'extrem meridional de la platja hi ha la cala del Racó de les Dones. Aquí s'inicia el camí de ronda, que arriba fins a Platja d'Aro.
L'Agència Catalana de l'Aigua efectua un control setmanal de la qualitat de l'aigua, durant la temporada de bany, amb el resultat d'excel·lent. La platja ha estat distingida amb el distintiu de Bandera Blava, que reconeix internacionalment la qualitat de l'aigua i serveis. També compta amb les distincions de qualitat; Qualitat EMAS, ISO 14001 i Compromís de Qualitat Turística.

## Referències

* 1 2 3 «Torre Valentina». Agència Catalana de Turisme.
* 1 2 Crestas, Pako. Les platges de la Costa Brava de Blanes a Palamós. Valls: Cossetània, juny 2011, p. 202-203. ISBN 978-84-9791-895-4.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* 1 2 «Platja de Torre Valentina». Agència Catalana de l'Aigua.
* 1 2 «Platja Torre Valentina». Visita Costa Brava.
* ↑ «96 platges i 24 ports, guardonats amb la Bandera Blava 2023 a Catalunya». Acció Climàtica, Alimentació i Agenda Rural. Generalitat de Catalunya, 04-05-2023.
# Puig la Ponça

El Puig la Ponça és una muntanya de 337 metres que es troba al municipi d'Artés, a la comarca catalana del Bages.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Múscul constrictor superior de la faringe

El múscul constrictor superior de la faringe (musculus constrictor pharyngis superior) és un dels tres músculs constrictors de la faringe; és el més prim i el que està més amunt. Té forma de quadrilàter i es divideix en quatre parts: pterigofaríngia, bucofaríngia, miolofaríngia i glossofaríngia. S'insereix en la part superior en el tubercle faringi.
* La part pterigofaríngia, en la vora posterior de la làmina medial de l'apòfisi pterigoidal.
* La part bucofaríngia, en el rafe pterigomandibular; en el vora anterior s'insereix el múscul buccinador.
* La part miolofaríngia, en la part posterior de la línia milohioidal de la mandíbula.
* La part glossofaríngia, en la musculatura intrínseca de la llengua.
Les fibres superiors passen per sota del múscul peristafilí intern i la trompa d'Eustaqui.
S'estén de davant cap enrere, ascendint cap a la línia mitjana, on es reuneix amb el seu homòleg oposat a través del rafe faringi. Entre el múscul constrictor superior de la faringe i el constrictor mig de la faringe es troba el hiat superior, pel qual discorren el nervi glossofaringi, el múscul estilofaríngia, i el lligament estilohioidal.

## Referències

* 1 2 3 4 «múscul». Diccionari enciclopèdic de medicina. Enciclopèdia Catalana, S.A. 1997-2010. Arxivat de l'original el 2012-10-02. [Consulta: 3 febrer 2014].
    Aquest article incorpora text de l'edició de l'Anatomia de Gray en domini públic.

## Imatges

* L'os occipital vist des de fora.
* Superfície interna de la mandíbula; vista lateral.
* Dissecció amb el múscul constrictor superior de la faringe
* Dissecció profunda de la laringe, faringe i llengua (vista posterior)

## Vegeu també

* Múscul constrictor inferior de la faringe
* Múscul constrictor mitjà de la faringe

## Enllaços externs

* 26869838 al GPnotebook
* Diagrama anatòmic: 05287.011-1 al Roche Lexicon - illustrated navigator, Elsevier
* "Constrictor inferior" a Master Muscle List. Loyola University.
# Sergio Mora Sánchez

Sergio Mora Sánchez (Madrid, Espanya, 30 d'agost de 1979) és un futbolista madrileny. Juga de migcampista i el seu equip actual és l'AD Alcorcón de la Segona Divisió B d'Espanya.

## Trajectòria com a futbolista

Sergio Mora és un jugador que ha desenvolupat la seva carrera principalment en equips madrilenys i alacantins. El 1999 es va proclamar subcampió de la I Copa de Regions de la UEFA amb la selecció futbol de Madrid.
Va debutar en Primera Divisió el 6 d'octubre de 2002 amb el Rayo Vallecano a casa enfront del Vila-real CF (2-2). En el mercat d'hivern de la temporada 2003/04 va fitxar per l'Hèrcules, on va ascendir a Segona Divisió en la temporada 2004/05 erigint-se com un jugador important en l'equip després de l'arribada de Juan Carlos Mandiá a l'equip herculà.
La temporada següent va jugar en Segona Divisió, i en la temporada 2006/07 va estar en el Benidorm CD. En la temporada 2007/08 va fitxar pel CD Alcoià, on va coincidir iniciada la temporada amb l'entrenador Pepe Bordalás, que ja li havia entrenat en l'Hèrcules.
En la temporada 2008/09 Mora va ser una peça clau en l'alineació de l'equip d'El Collao, que va assolir ser campió del Grup III de Segona B. L'estiu del 2009 retorna a Madrid per militar a l'AD Alcorcón.

## Trajectòria com a entrenador

En 2021 es va anunciar que seria l'entrenador de l'Hèrcules CF per a la temporada 2021-2022, amb l'equip a Segona Divisió RFEF.

## Referències

* ↑ «Sergio Mora, nuevo entrenador del Hércules» (en castellà). Alicante Plaza, 08-07-2021. [Consulta: 6 agost 2021].

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador
# Retrat de la comtessa Antonietta Negroni Prati Morosini nena

Retrat de la contessina Antonietta Negroni Praderas Morosini nena és un quadre de Francesco Hayez de l'any 1858 conservat a Milà a la Galeria d'art modern de Villa Real Belgioioso. El quadre, encarregat pel pintor venecià Alessandro Negroni Praderas Morosini (pare de la comtessa Morosini retratada a l'obra), forma part de les col·leccions públiques milaneses des del 1935 gràcies a la donació d'Anna Cristina del Mayno Casati.

## Descripció

Per a aquest retrat Hayez va decidir utilitzar algunes fotografies de la comtessa per evitar llargues i avorrides sessions de posat. Tot i la proximitat tranquil·litzant de la mare a les fotos emprades com a model de l'artista, l'expressió de la petita revelava una certa incomoditat i confusió, que Hayez va voler conservar en el retrat sobre llenç donant a la pintura una frescor realista anticonvencional davant dels cànons de l'època en matèria de retrat infantil. A la nitidesa de la figura central es complementa un ram de flors virtuós, encara que va ser poc apreciat pels crítics de l'època.

## Posterioritat

El 3 de novembre de 1982 els Correus Italians van emetre un segell de 300 lires amb el Retrat de la comtessa Antonietta Negroni Praderas Morosini nena com a homenatge a Francesco Hayez en el marc de la sèrie de segells Art Italià.

## Referències

* 1 2 Hayez: dal mito al bacio - di Fernando Mazzocca - ed.Marsilio Editori - 1998
* ↑ Sassone: Catalogo specializzato dei francobolli d'Italia e dei Paesi Italiani, volume 2, 2011, 70ª edizione.
# Priorat (pel·lícula)

Priorat és una pel·lícula documental catalana del 2016 dirigida per David Fernández de Castro amb guió coescrit amb Toni Orensanz amb producció de Lastor Media, Un Capricho Producciones i Televisió de Catalunya. Ha estat rodada en català, castellà i anglès.

## Sinopsi

La comarca catalana del Priorat era deprimida i en declivi fins que a començament de la dècada del 1980 hi van arribar cinc empresaris anomenats "els cinc magnífics": René Barbier, Daphne Glorian, Álvaro Palacios, Josep Lluís Pérez Verdú i Carles Pastrana, que van revolucionar la producció de vi a la comarca i la convertiren en un referent vitícola a nivell mundial. Aquesta història d'èxit ha sigut una inspiració per a moltes altres regions vinícoles.

## Repartiment

Al documental hi apareixen principalment els següents personatges:
* René Barbier - un dels «5 magnífics», enòleg i viticultor, Celler René Barbier, Clos Mogador
* Daphne Glorian - un dels «5 magnífics», enòloga i viticultora, Clos Erasmus
* Álvaro Palacios - un dels «5 magnífics», enòleg i viticultor, Celler Álvaro Palacios, L'Ermita
* Josep Lluís Pérez Verdú - un dels «5 magnífics», enòleg i viticultor, celler Mas Martinet
* Carles Pastrana - un dels «5 magnífics», enòleg i viticultor, Clos de l'Obac
* Sara Pérez Ovejero - enòloga i viticultora, filla del Josep Lluís Pérez, celler Mas Martinet
* Toni Orensanz - periodista i escriptor
* Sal·lustià Álvarez, presidente de la DOQ Priorat i viticultor
* i molts més.

## Exhibicions i nominacions

Fou projectada a la Setmana Internacional de Cinema de Valladolid. Ha guanyat el Premi Ciutat de Reus i el Premi del Públic a Memorimage, Festival Internacional de Cinema de Reus, i el Premi Vi Català, creat per l'Incavi, al Most, Festival Internacional de Cinema del Vi i el Cava, i s'ha estrenat internacionalment a l'IDFA, Festival Internacional de Documentals d'Amsterdam. Ha estat nominada al Goya a la millor pel·lícula documental del 2017.

## Crítiques

| « | "Un bon vi ajuda, però no justifica necessàriament un documental. Un vi amb història, sí. Priorat supera els seus hàndicaps per a convèncer-nos d'una cosa i una altra (...) Film, elegant i mesurat (...) Puntuació: ★★★½ (sobre 5)" | » |
| — Carlos Marañón: Cinemanía |||

## Referències

* ↑ Priorat a catalanfilms
* ↑ Estrena de "Priorat", ccma.cat, 22 de desembre de 2016
* ↑ David Fernández de Castro: "El que més em fascina és el sentit de pioners que tenen els prioratins", surtdecasa.cat, 7 de novembre de 2016
* ↑ Priorat a l'Acadèmia del Cinema Català
* ↑ Priorat a Cinemanía
# Platja de Sant Gervasi

La platja de Sant Gervasi, també coneguda com a platja dels Caputxins, platja del 'Xiringuito', platja dels Capellanso del Xalet del Nin, és una platja urbana situada al municipi de Vilanova i la Geltrú (Garraf), protegida per dos espigons, construïts entre 1985 i 1986. Limita a llevant amb l'espigó de la Punta de Sant Gervasi, que la separa de la platja de la República, i a ponent amb l'espigó que la separa de la platja de l'Aiguadolç. Orientada al sud-sud-est, té una longitud de 210 metres i una amplada mitjana de 40 metres, formada per sorra fina, amb un pendent d'entrada a l'aigua suau.
Disposa de servei de socorrisme i salvament, guingueta, restaurant, lloguer de gandules i para-sols i servei de cadira adaptada (amfíbia).
Està guardonada amb la Bandera Blava, que reconeix internacionalment la qualitat de l'aigua i serveis. L'Agència Catalana de l'Aigua efectua un control setmanal de la qualitat de l'aigua, durant la temporada de bany, amb el resultat d'excel·lent. Està adherida a la destinació Costa de Barcelona, certificada per Biosphere des del 2017.
Deu el seu nom al turó de Sant Gervasi, situat al costat de llevant de la platja, on hi ha l'ermita de Sant Gervasi i el Xalet Miramar.

## Referències

* ↑ Carbonell i Virella, Vicenç. Noms de lloc de Vilanova i la Geltrú. Vilanova i la Geltrú: Institut d'Estudis Penedesencs, 2001, p. 216. ISBN 8486933773.
* 1 2 3 «Platja de Sant Gervasi». Ajuntament de Vilanova i la Geltrú.
* 1 2 «Sant Gervasi». Agència Catalana de Turisme.
* ↑ «95 platges i 23 ports, guardonats amb la Bandera Blava 2024». Generalitat de Catalunya, 07-05-2024.
* ↑ «Platja de Sant Gervasi». Agència Catalana de l'Aigua.
# Quintanilla Vivar

Quintanilla Vivar o Quintanilla Morocisla és un municipi de la província de Burgos a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Forma part de la comarca d'Alfoz de Burgos.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 306 | 369 | 554 | 581 |

## Eleccions municipals

Eleccions municipals, 25 de maig de 2003 :
| Partit | Vots | % | Regidors |
| PP | 221 | 60,71% | 5 |
| PSOE | 120 | 32,97% | 2 |
Eleccions municipals, 27 de maig de 2007 :
| Partit | Vots | % | Regidors |
| TC | 140 | 29,85% | 2 |
| SI | 109 | 23,24% | 2 |
| PSOE | 104 | 22,17% | 2 |
| PP | 104 | 22,17% | 1 |
# Múscul coracobraquial

El múscul coracobraquial (musculus coracobrachialis) és el múscul més petit dels tres que s'originen a l'apòfisi coracoide de l'escàpula (Els altres dos músculs són el pectoral menor i el bíceps braquial. Està situat a la part superior i medial del braç, per dins de la porció curta del bíceps braquial. És gruixut, en forma de prisma. El coracobraquial és el múscul llarg més capacitat per moviments ràpids que per moviments de força. No és un múscul que afecti molt determinant als tres eixos de l'articulació escapulohumeral.
S'insereix, per dalt, en l'apófisis coracoide, per un tendó comú amb la porció curta del bíceps; per baix, en la cara interna de l'húmer, el qual innerva branques del nervi musculocutani, el qual el travessa. És elevador del braç i depressor de l'espatlla.
És perforat i innervat pel nervi musculocutani.

## Referències

* 1 2 «múscul». Diccionari enciclopèdic de medicina. Enciclopèdia Catalana, S.A. 1997-2010. Arxivat de l'original el 2012-10-02. [Consulta: 10 març 2014].
* 1 2 Latarjet, Michel; Ruiz Liard, Alfredo. Anatomía Humana (en castellà). 4a ed.. Panamericana, 2004, p. 1596. ISBN 978-950-06-5080-9.
    Aquest article incorpora text de l'edició de l'Anatomia de Gray en domini públic.

## Enllaços externs

* LUC cora
* PTCentral Arxivat 2012-02-04 a Wayback Machine.

## Imatges

* Animació on es mostra el múscul coracobraquial. Les costelles s'han esborrat.
* Vista frontal de l'extremitat superior dreta. El coracobraquial apareix etiquetat a la dreta.
* Superfície costal de l'escàpula esquerra.
* Vista anterior de l'húmer esquerre.
* El plexe braquial dret (porció infraclavicular) a la fossa axil·lar; vista inferior i frontal.
* L'artèria axil·lar i les seves branques.
* L'artèria braquial.
* Les venes de l'aixella dreta, vista frontal.
* Nervis de l'extremitat superior esquerra.
* Múscul coracobraquial (etiquetat en lletra verda).
* Secció transversal del braç.
# Mont-ros (Cuneo)

Montrós (italià Monterosso Grana, piemontès Montross) és un municipi italià, situat a la regió del Piemont. L'any 2007 tenia 565 habitants. Està situat a la Val Grana, dins de les Valls Occitanes. Limita amb els municipis de Chastèlmanh, Demonte, Draonier, Montomal, Pradleves, Rittana, Valgrana i Valloriate.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Mauro Martini | Llista cívica |
# Sergio Moure de Oteyza

Sergio Moure de Oteyza (La Corunya, 1969) és un músic gallec, compositor de bandes sonores.
Va estudiar harmonia, composició i guitarra a l'Aula de música moderna i jazz del Conservatori Superior de Música del Liceu. És professor i compositor de l'ESCAC - Escola Superior de Cinema i Audiovisuals de Catalunya i coordinador musical del Centre d'Estudis Cinematogràfics de Catalunya (CECC).
El 2004 debutà com a compositor de banda sonora de la pel·lícula Inconscients de Joaquim Oristrell, per la que fou nominat al Goya a la millor música original i al Premi Barcelona de Cinema. En 2009 va estrenar a palau de l'Òpera de La Corunya el concert "Admónitum", encàrrec de l'Orquestra Simfònica de Galícia. També ha estat nominat als Premis Mestre Mateo sis vegades (2006, 2011, 2013, 2014. 2015, 2018 i 2020).

## Filmografia

* Inconscients (2004)
* Cargo (2006)
* Un buen hombre (2009)
* Secuestrados (2010)
* Retornos (2010)
* Mercado de Futuros (2011)
* Lobos de Arga (2011)
* Todo es silencio (2012)
* El cuerpo (2012)
* Tesis sobre un homicidio (2013)
* Somos gente honrada (2013)
* Extinction (2015)
* Lobos sucios (2015)
* Trinta lumes (2017)
* La batalla desconocida (2017)
* Haze: It's Complicated (2018)
* Feedback (2019)
* La gallina turuleca (2019)
* La Jauría (2019)

## Referències

* ↑ Curso “Bandas Sonoras” impartido por el compositor Sergio Moure de Oteyza en Presto Vivace, a prestovivace.es
* ↑ Sergio Moure de Oteiza, música para ver, La región, 30 de març de 2018
* ↑ Sergio Moure a Mundo BSO
* ↑ Bieito Romero, Nani García, Sergio Moure y Manu Conde, en música original, La Voz de Galicia, 7 de març de 2012
# Retrat de l'Emperador August

El Retrat de l'Emperador August és un retrat fet en marbre de l'Emperador August que es conserva a la Sala 1 del Museu Frederic Marès de Barcelona.
El retrat -un dels pocs que es conserven a Espanya- prové de Tarragona, capital de la Hispània Citerior durant l'època romana, i probablement va ser fet a Roma en el primer terç del segle I d.C., durant el regnat de Tiberi, el successor d'August. Està fet de marbre blanc i correspon al tipus de retrat conegut com a Prima Porta, nom que ve del lloc on es va trobar un dels primers exemplars.

## Descripció

S'hi mostra l'emperador amb el gest relaxat; els grans ulls dirigeixen la mirada cap a la dreta, la boca està ben perfilada i els cabells, llisos i amb els flocs del serrell ben definits, s'obren des del centre fins a les temples. Aquesta mena de retrats es van convertir fins a tal punt en imatges perdurables del poder imperial que en retrats oficials de Napoleó s'hi observen alguns dels seus trets.

## Referències

* 1 2 3 «Retrat de l'Emperador August (sala 1)». Web. Museu Marès. [Consulta: 7 agost 2013].

## Bibliografia

* DDAA. Guia del Museu Frederic Marès. 1a ed.. Barcelona: Institut de Cultura. ISBN 9788498503357 [Consulta: 7 agost 2013].
# Policia Municipal (el Prat de Llobregat)

La Policia Municipal és una obra del Prat de Llobregat (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici construït paret per paret amb la Casa del Comú, de planta rectangular i dues plantes d'alçada total. La simplicitat de la seva construcció està suavitzada per la calidesa del color, els esgrafiats i la ceràmica groga de les finestres. Els dos pisos estan separats per una estreta franja d'estuc, que amb el sòcol i el petit ràfec que hi ha al capdamunt marquen un ritme horitzontal al conjunt.

## Història

Construcció creada com a oficines de la Policia Municipal, en els terrenys adquirits a tal efecte al senyor Jaume Tos i Barnola el 1862. No ha canviat d'utilització des de la data de la seva inauguració.

## Referències

* 1 2 «Policia Municipal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2018].
# Plaça del Nord

La Plaça del Nord és una plaça del barri de Gràcia de Barcelona en un entrant del carrer de Verntallat i carrer de l'Alzina, i accessible pel carrer de Martí, a banda i banda. El seu nom s'ha mantingut al llarg dels anys, a excepció de la Segona República Espanyola quan s'anomenà Plaça de Joan Fuster, en honor del militant d'Estat Català mort en els primers dies de la Guerra Civil.

## Descripció

És una plaça gairebé quadrada de 2.548 m² delimitada verticalment pel carrer de Verntallat i de l'Alzina, i talla pel mig el carrer de Martí. Compta amb 14 edificis numerats, dels quals destaquen l'escola La Salle Gràcia al número 14 i la seu dels Lluïsos de Gràcia en el 7. Aquest segon, és un edifici de dues plantes i la façana principal es divideix en tres blocs clarament diferenciats.

## Història

La construcció de la plaça es feu com a part del procés d'urbanització de la zona l'any 1860 per encàrrec de Ramon Martí Balius i Pau Vilaregut. Va ser encarregat a l'arquitecte Antoni Rovira i Trias igual que al pla de l'entorn de la plaça Rovira. Va anomenada del Nord per la seva situació geogràfica respecte al centre de la Vila i en contraposició de la Plaça d'Orient.
Un dels dos edificis emblemàtics de la plaça és la seu dels Lluïsos de Gràcia, una entitat sociocultural i esportiva que establí la seva seu a la plaça l'any 1897. L'altre edifici és el Col·legi La Salle Gràcia que es present des de 1967, després de passar prèviament pel carrer de l'Església des de 1892 i el carrer Sant Salvador 44 des de 1939.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Segura i Capellades, 2003, p. 56.
* 1 2 3 Segura i Capellades, 2003, p. 57-58.

## Bibliografia

Segura i Capellades, Carme; Farré i Olivé, Eduard; Camps i Sala, Esteve. Les Places de Gràcia. Impressions de Josep Buch. Taller d'Història de Gràcia, 2003, p. 56-60. DL B 48984-2001.
# Quintanilla de Trigueros

Quintanilla de Trigueros és un municipi de la província de Valladolid a la comunitat autònoma espanyola de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 98 | 103 | 119 | 118 |
# Nuffar

Nuffar (Niffar) són unes ruïnes de l'Iraq, al lloc de l'antiga Nippur, a la governació d'al-Qādisiyyah. El lloc ocupa una notable extensió i té una elevació de 20 metres sobre la plana. Segons la versió sumèria del diluvi, aquí fou on l'home fou creat; Urnamu va construir a la ciutat el temple d'Enlil, déu de les tempestes, amb el seu gran ziggurat; la biblioteca local és la més important de les sumèries encara que bona part s'ha perdut i només s'han conservat les tauletes d'argila utilitzades després per la construcció de cases. El lloc fou visitat per Layard el 1854. El 1889 i el 1900 fou excavat per un equip americà dirigit per J. P. Peters de la Universitat de Pennsilvània. Al segle xx es van produir noves excavacions dirigides per Mc Gown de la Universitat de Chicago (1948).
A l'antiga Nippur es van fer construccions fins al temps dels parts i estava habitada encara a l'inici de l'època islàmica; probablement el curs de l'Eufrates va canviar en aquest temps i la ciutat, que estava a la seva riba, va quedar a l'oest del riu; l'antiga ciutat estava dividida en dues parts per un canal de l'Eufrates (esmentat com Shatt al-Nil), modernament sec, que comunicava l'Eufrates i el Tigris, i el curs del qual encara es conserva. El 659 s'hi va produir una revolta contra el califa Alí ibn Abi-Tàlib. Després reapareix a l'edat mitjana com a seu d'un bisbat nestorià ja emb el nom de Niffar (vers 900-1058). Al segle xiii, durant la invasió mongola d'Hulagu, o al XIV, en la de Tamerlà, fou abandonada totalment.

## Referències

* J. P. Peters, Nippur, or explorations and adventures on the Euphrates, Nova York 1897.
* C. Stone, Nippur neighborhoods, Chicago, 1987
# Microphysogobio vietnamica

Microphysogobio vietnamica és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba al Vietnam.

## Referències

* ↑ Mori T. 1934. The fresh water fishes of Jehol. Rep. First Sci. Exped. Manchoukuo, Tokyo Sec. 5 (Zool.) Pt 1. 1-61.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kottelat, M. 2001 Freshwater fishes of northern Vietnam. A preliminary check-list of the fishes known or expected to occur in northern Vietnam with comments on systematics and nomenclature. Environment and Social Development Unit, East Asia and Pacific Region. Banc Mundial. Freshwater Fish. Vietnam (BOOK), Juny: i-iii + 1-123 + 1-18.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.