OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Arantza Santesteban

Arantza Santesteban (Pamplona, 1979) és una historiadora i cineasta navarra principalment coneguda per haver dirigit el documental 918 gau.

## Biografia

El 4 d'octubre de 2007, Arantza va ser detinguda mentre mantenia una reunió amb altres dirigents de Batasuna, que en aquell moment era il·legal a causa de la Llei de Partits. El jutge Garzón la va acusar de membre d'un grup terrorista i va estar quasi tres anys en presó preventiva.
L'any 2012 va començar a dirigir diversos documentals. Entre ells el seu primer treball anomenat Passatgeres. El 2017 dirigí la pel·lícula Euritan juntament amb Irati Gorostidi, que va ser seleccionada per al catàleg de Kimuak 2017. El 2021, dirigí el documental 918 gau (918 nits) per a explicar les seues experiències a la presó i les fractures que van crear a la seua vida després. Aquesta darrera pel·lícula guanyà el premi al millor documental internacional al festival Doclisboa i és un dels pocs casos en la història del cinema en què la mateixa persona que dirigeix una pel·lícula sobre presons ha sigut ella mateixa empresonada.

## Referències

* ↑ Stegmeier, Ion «Arantza Santesteban: “Después de la cárcel entiendo que es necesaria una retirada”» (en castellà). Diario de Navarra, 17-03-2022 [Consulta: 16 febrer 2023].
* ↑ «Seleccionados los cortometrajes de 2017». kimuak.com. Arxivat de l'original el 16 de febrer 2023. [Consulta: 16 febrer 2023].
* ↑ Caruana Húder, Pablo «La cineasta y exresponsable de Batasuna Arantza Santesteban firma una película sobre su paso por la cárcel» (en castellà). ElDiario.es, 14-11-2021 [Consulta: 16 febrer 2023].
* ↑ «‘918 Gau’, de Arantza Santesteban, gana el premio internacional en el festival Doclisboa» (en castellà). Naiz [Consulta: 16 febrer 2023].
* ↑ Almela, Vicent «Cinema presoner d'estereotips». La Directa, 30-01-2023 [Consulta: 16 febrer 2023].

## Enllaços externs

* «918 Gau. Días de Cine TVE» (en castellà). Youtube. [Consulta: 16 febrer 2023].
# Saint-Quentin-au-Bosc

Saint-Quentin-au-Bosc és un municipi francès situat al departament del Sena Marítim, a la regió de Normandia. Està situat al Cantó d'Envermeu, dins el districte de Dieppe. La seva superfície és de 3,5 km².

## Història

És mencionat per primera vegada el 1240, "Sancti Quentini" Va dependre del priorat d'Envermeu, i fou propietat de l'abadia de Bec, des de 1141. El castell fou construït al S. XVII per la família de Caquerdy i proveït d'una capella construïda després de la Revolució per l'abat de Caqueray, de Saint-Quentin, canonge de Verdun.

## Economia

Pastures, cereals, bovins.

## Demografia

1962 - 142 habitants 1975 - 142 habitants 1990 - 101 habitants 1999 - 88 habitants

## Patrimoni i turisme

* Castell del segle xvii.
* Església del segle xix, que reemplaçà l'antiga, que fou derruïda el 1811.
* Festa patronal: 10 d'agost.
# Arthragrostis

Arthragrostis és un gènere de plantes de la família de les poàcies, ordre de les poals, subclasse de les commelínides, classe de les liliòpsides, divisió dels magnoliofitins.

## Taxonomia

* Arthragrostis aristispicula B.K. Simon
* Arthragrostis clarksoniana B.K. Simon
* Arthragrostis deschampsioides (Domin) Lazarides
# Wiperamingaïta

La wiperamingaïta és un mineral de la classe dels fosfats.

## Característiques

La wiperamingaïta és un fosfat de fórmula química NaCaFe³⁺Al(PO₄)F₅(OH)·H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional en el mes de juny de l'any 2023, i encara resta pendent de publicació. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions mineralògiques del Museu d'Austràlia Meridional, a Adelaida, Austràlia, amb el número de registre: G35314.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la pedrera Wiperaminga Hill West, situada a la reserva de Boolcoomatta, dins la província d'Olary (Austràlia Meridional, Austràlia), sent aquest l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Wiperamingaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 1r octubre 2023].
* 1 2 Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «Newsletter 74». Mineralogical Magazine, 27-07-2023, pàg. 1–5. DOI: https://doi.org/10.1180/mgm.2023.54 [Consulta: 1r octubre 2023].
# Tites

Els tites (titii en llatí) van ser un poble indígena celtiber, que sempre apareix subordinat als bel·les. Pertanyents al grup dels citeriors, sempre entroncats directament amb els bel·les, dels quals potser fossin clients, i supeditats sempre als poderosos arèvacs. La seva situació, molt imprecisa i difícil, ha d'estar a la vall mitjana del Xaló cap a Alhama i potser arribant fins a Parameras de Molina, juntament amb els bel·les. Possiblement el límit superior dels tites fossin els propis arèvacs i l'inferior o sud els bel·les, mentre que a l'est limitarien amb els lusons a la zona de Bílbilis. Aquest petit poble que apareix citat a les fonts clàssiques contribueix a les guerres de resistència contra Roma, cosa que els obliga a signar, el 176 aC, el tractat de Grac i posteriorment a entrar en guerra amb Roma al costat dels bel·les i els arèvacs quan s'enfrontin obertament a aquella a la segona guerra celtibèrica, que acabarà desastrosament per als indígenes amb la caiguda de Numància el 133 aC.

## Orígens

Els Titii eren d'origen celta, els avantpassats dels quals probablement van emigrar a la península Ibèrica al voltant del segle iv aC i part dels celtibers. Hi ha una quantitat aclaparadora d'evidències que els avantpassats dels grups celtibers es van instal·lar a la zona de Meseta de la península Ibèrica des d'almenys l'any 1000 aC i probablement molt abans.

## Cultura

A causa de la manca de prospeccions arqueològiques extenses, no es van trobar mai a la zona cap assentament de l'Edat del Ferro relacionat amb aquest poble. No obstant això, l'anàlisi de les troballes numismàtiques de la zona de Jalón-Tajuña (antic Tagonius) ha portat alguns arqueòlegs a relacionar les ceques de tres pobles celtibèrics desconeguts -Aratis/Aratikos, Titum i Titiakos- amb els Titii, assenyalant Titum com la seva presumpta capital.
La localitat d'Aratis/Aratikos va ser identificada l'any 2014 amb el jaciment de l'edat del ferro de Castejón I – El Romeral a Aranda de Moncayo a la província de Saragossa.

## Vegeu també

* Celtibers

## Bibliografia

* APIANO; SANCHO ROYO, Antonio (trad.). Sobre Iberia - Sobre África. Barcelona: Ed. Planeta De Agostini, 1998. ISBN 8439549504.
* BURILLO MOZOTA, F., «Sobre el territori dels Lusones, Belos i Titos en el segle II A. de C.», en Estudis en homenatge al Dr. Antonio Beltrán Martínez. Universitat de Saragossa, facultat de Filosofia i Lletres. Saragossa, 1986. pàg. 529-549.
* CORRAL LAFUENTE, José Luis, «L'origen de les Comunitats medievals aragoneses»
* LORRIO ALVARADO, Alberto J.. Los Celtíberos. Alicante: Universidad de Alicante, servicio de publicaciones, 1997. ISBN 8479083352.

## Referències

* ↑ «Celtiber». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 6 setembre 2024].
* ↑ «Titos» (en castellà). [Consulta: 21 setembre 2023].
* ↑ Pliny the Elder, Naturalis Historia, III, 29.
* ↑ Strabo, Geographikon, III, 4, 12.
* ↑ Cremin, Aedeen. The Celts in Europe. Sydney, Australia: Sydney Series in Celtic Studies 2, Centre for Celtic Studies, University of Sydney, 1992, p. 60. ISBN 0-86758-624-9.
# The Animal Song

"The Animal Song" és el primer senzill Affirmation, segon àlbum de Savage Garden. Els membres del grup la van compondre per la banda sonora de la pel·lícula The Other Sister, però també va formar part de l'àlbum recopilatori Truly Madly Completely: The Best of Savage Garden. Fou la primera col·laboració amb el productor Walter Afanasieff, que posteriorment també va encarregar-se de la producció d'Afirmation.
El videoclip fou dirigit per Jim Gable i mostra a Darren Hayes caminant enmig d'una desfilada i escenes de Juliette Lewis de la pel·lícula The Other Sister.
Va tenir èxit a diversos països però només va ser número 1 al Canadà.

## Llista de cançons

| Europa CD1 "The Animal Song" − 4:39 "Santa Monica" (Bittersweet Remix) – 5:00 CD2 "The Animal Song" (versió ràdio) − 3:42 "Carry on Dancing" (Ultraviolet Mix) – 6:44 "The Animal Song" (instrumental) – 4:17 "All Around Me" – 4:11 "Break Me Shake Me" (Broken Mix) – 4:18 Amèrica "The Animal Song" − 4:39 "Santa Monica" (Bittersweet Remix) – 5:00 Austràlia "The Animal Song" − 4:39 "The Animal Song" (versió ràdio) − 3:42 "Santa Monica" (Bittersweet Remix) – 5:00 | Regne Unit CD1 "The Animal Song" (versió ràdio) − 3:42 "Carry on Dancing" (Ultraviolet Mix) – 6:44 "The Animal Song" (instrumental) – 4:17 CD2 "The Animal Song" − 4:39 "All Around Me" – 4:11 "Break Me Shake Me" (Broken Mix) – 4:18 Casset "The Animal Song" − 4:39 "All Around Me" – 4:11 Japó "The Animal Song" − 4:39 "The Animal Song" (versió ràdio) − 3:42 "The Animal Song" (7" vocal mix) − 4:21 "The Animal Song" (instrumental) – 4:17 "The Animal Song" (a cappella) – 3:46 |
# Arcediano

Arcediano és un municipi de la província de Salamanca a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Limita al Nord amb Aldeanueva de Figueroa, a l'Est i Sud amb La Vellés i a l'Oest amb Negrilla de Palencia i Tardáguila.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 117 | 105 | 110 | 106 |

## Enllaços externs

* Enllaç a Wikisalamanca
# Ríos Rosas

Ríos Rosas és un barri del districte de Chamberí, a Madrid, que rep el seu nom en honor del polític del segle xix Antonio de Ríos Rosas. Limita al nord amb el barri de Cuatro Caminos (Tetuán), a l'oest amb Vallehermoso, a l'est amb El Viso (Chamartín) i al sud amb Almagro i Trafalgar. Està delimitat al nord pel carrer de Raimundo Fernández Villaverde, a l'est pel carrer de Bravo Murillo, a l'oest pel passeig de la Castellana i al sud pel carrer de José Abascal.

## Llocs emblemàtics

L'Escola Superior d'Enginyers de Mines va ser fundada en 1777 per Carles III a Almadén (Ciudad Real), on ja existia ensenyament. Els alumnes tenien una pensió i l'hostalatge era gratuït. Durant la Guerra del Francès, i fins a 1825, l'escola va estar tancada. En 1835 es va traslladar a Madrid, la seu del qual s'havia inaugurat el 7 de gener d'aquest any. A Almadén es va mantenir l'ensenyament pràctic. Des de 1893 al carrer de Ríos Rosas, en un edifici de Ricardo Velázquez.
El Museu Geominer, dependent de l'Institut Geològic i Miner d'Espanya, del Ministeri de Ciència i Innovació, té com a objectiu conservar, investigar i difondre el patrimoni geològic, paleontològic i mineral d'Espanya i les seves colònies. El seu origen es remunta a 1849, quan es crea la Comissió del Mapa Geològic d'Espanya. Està situat a la seu del Ministeri de Ciència i Innovació, al carrer de Ríos Rosas.

## Enllaços externs

* Ortofoto del districte amb els límits de cada barri
* Districtes de Madrid
* Barrio de Ríos Rosas Arxivat 2020-06-11 a Wayback Machine. a Madripedia, amb llicència GNU.
# Saint-Clet

Saint-Clet (en bretó Sant-Kleve) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Costes del Nord. L'any 1999 tenia 785 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 814 | 885 | 861 | 847 | 744 | 785 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1989-2001 | Camille Grot | Divers gauche |
| 2001- | René Le Gall | |
# Arthroleptella

Arthroleptella és un gènere de granotes de la família Petropedetidae.

## Taxonomia

* Arthroleptella bicolor
* Arthroleptella drewesii
* Arthroleptella hewitti
* Arthroleptella landdrosia
* Arthroleptella lightfooti
* Arthroleptella ngongoniensis
* Arthroleptella subvoce
* Arthroleptella villiersi

## Referències

* IUCN (anglès)
# Wilhelmgümbelita

* Dr. Carl Wilhelm von Gümbel
La wilhelmgümbelita és un mineral de la classe dels fosfats. Rep el seu nom del Dr. Carl Wilhelm von Gümbel (1823-1898). Va ser designat a Múnic l'any 1851 pel rei Maximilià II de Baviera per dirigir els estudis geològics del regne de Baviera durant més de 47 anys. El mapatge geològic de Baviera es va convertir en l'obra de la seva vida, publicada en diversos volums complets que van ser impresos entre 1861 i 1891. El seu segon volum Geognostische Beschreibung des Ostbayerischen Grenzgebirges oder des Bayerischen und Oberpfälzer Waldgebirges, publicat el 1868, va esdevenir una contribució essencial a la investigació mineralògica i geològica de les pegmatites i els seus minerals a les zones de l'est de Baviera.

## Característiques

La wilhelmgümbelita és un fosfat de fórmula química ZnFe$^{2+}$Fe₃$^{3+}$(PO₄)₃(OH)₄(H₂O)₅·2H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2015. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. Es troba en forma de cristalls radials en llistons rectangulars en forma d'agulla, de fins a 0,2 mil·límetres de longitud. És un mineral relacionat amb la schoonerita, sent una forma oxidada de la schoonerita amb Mn$^{2+}$ substituït en gran manera per Fe$^{3+}$. Químicament és similar a la fosfofilita, la plimerita, la steinmetzita, la zinclipscombita i la zincoberaunita.

## Formació i jaciments

Es troba a la zona oxidada en pegmatites de granit que contenen fosfat, probablement formada a partir de la schoonerita. Va ser descoberta a Hagendorf, a Waidhaus, a la regió de l'Alt Palatinat (Bavària, Alemanya), l'únic indret on ha estat trobada aquesta espècie. Sol trobar-se associada a altres minerals com: steinmetzita, quars, moscovita, mitridatita, jahnsita, calcofanita, apatita i albita.

## Referències

* ↑ «Wilhelmgümbelite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 19 novembre 2016].
# Titenídies

Les Titenídies (en grec antic: Τιθηνίδια) eren un festival de l'antiga Esparta celebrat per les dides que tenien a càrrec seu els fills mascles dels ciutadans.
En aquesta festa, les dides (τιτθαὶ) portaven els infants fora de la ciutat, al temple d'Àrtemis Coritàl·lia, situat a la riba del riu Tíasa. Aquí sacrificaven porcs en honor dels infants, i tot seguit feien un banquet amb la carn dels animals sacrificats i també pa cuit al forn, segons que diu Ateneu de Nàucratis.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Tithenidia». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 27-XI-2020].
# Santa Creu del Palau dels Reis de Mallorca

La Santa Creu del Palau dels Reis de Mallorca, també anomenada el Sant Crist, és la Capella del pis del Palau dels Reis de Mallorca, a la ciutat de Perpinyà, de la comarca del Rosselló, a la Catalunya del Nord. Pertany a un gòtic inicial, amb marcada influència del romànic.
És en el punt més elevat del Palau, en el pis, al damunt de la capella de Santa Maria Magdalena, per la qual queda amagada.
És citada per primer cop el 1295, degué ser acabada uns tres anys abans. Així i tot, la seva dotació definitiva no fou fins al 1309, i l'organització del seu servei religiós com a capella del palau, fins al regnat de Sanç I de Mallorca (1311-1324). El 1642 li fou canviada l'advocació per la de Santa Florentina, però al cap de pocs anys es retornà a l'advocació original.
La capella s'obre entre dues finestres rectangulars allargades horitzontalment a la terrassa de ponent del pati del castell a través d'una portalada situada en una façana de marbre polícrom (rosat de Vilafranca i blanc de Ceret). La portalada presenta dues columnes amb capitells esculpits a cada banda. La concepció és encara romànica, però l'obra és ja clarament gòtica. Els capitells presenten monstres híbrids d'influència naturalista, en una fina traça gòtica. El timpà era damunt d'una llinda amb un Pantocràtor enmig d'un fris de fullatges. La pedra era pintada amb una delicada policromia. La llinda és desapareguda, i només es coneix per una litografia del segle xix.
La cobertura és feta amb voltes d'ogiva, amb una capçalera recta. La volta, semblant, però més alta, a la de la capella inferior de Santa Magdalena, arrenca d'unes mènsules esculpides amb figures d'àngels i d'apòstols, i està coronada per unes magnífiques claus de volta amb el Crist i Santa Magdalena a l'Hort de les Oliveres, un Pantocràtor, i una tercera desapareguda, que sembla que contenia l'escut heràldic dels reis de Mallorca.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «113-Perpinyà». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Perpinyà». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 193. Santa Maria Magdalena». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.
* Ponsich, Pere. «Perpinyà: Capella de la Santa Creu». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.
* Vidal, Pierre. Histoire de la ville de Perpignan. Depuis les origines jusqu'au Traité des Pyrénées. París: H. Welter, Éditeur, 1897.

## Referències

* ↑ La capella de la Santa Creu, en els ortofotomapes de l'IGN. En tractar-se d'instal·lacions oficialment militars, surt pixelat a la imatge.
* ↑ Vidal 1897.
# Takeshima Hagoromo

    En aquest nom japonès, el cognom és Takeshima.
Takeshima Hagoromo (武島羽衣, Tòquio, 2 de novembre de 1872—Nerima, 3 de febrer de 1967), pseudònim de Takeshima Masajirō (武島 又次郎), va ser un poeta, lletrista i professor universitari japonès.
Va néixer al barri de Nihonbashi de la ciutat de Tòquio el 1872. Es va graduar en Literatura Japonesa a la Universitat Imperial de Tòquio el 1896. Després va cursar estudis de postgrau sota la direcció del lingüista Ueda Mannen. Durant la seva etapa universitària va ser membre de la societat Akamonha o Escola de Poesia de la Universitat de Tòquio, caracteritzada per una poesia arcaica i elegant, juntament amb els seus companys de classe Shioi Ukō i Ōmachi Keigetsu. Va cooperar amb aquests dos poetes en la producció d'una col·lecció de poesies titulada Bibun Imbun Hana Momiji («Flors i fulles de tardor de la prosa belletrística i el vers rimat»), publicada el 1896, formada per obres de prosa ornada i classicitzant, en un estil literari totalment conservador. Takeshima va ser assolir notable fama pel seu estil en prosa i com a estudiós de la literatura japonesa. Durant aquests anys també va participar en la revista Teikoku Bungaku el 1887 amb una de les seves obres i en va esdevenir membre del consell editorial. Va escriure alguns poemes com Shinsen Eikahō o Kokka Hyōshaku i altres col·leccions de poemes i textos en prosa, a més d'escriure la lletra per la cançó Tennen no Bi.
En l'àmbit professional va treballar com a professor de la Universitat de Música de Tòquio durant 30 anys i, més tard, va exercir com a professor de literatura japonesa a la Universitat Femenina del Japó de 1943 a 1958, de la qual n'arribà a ser professor emèrit. D'altra banda, també va ser membre de l'Oficina de Poesia del Ministeri de la Casa Imperial. L'estil de les seves obres no va més enllà de la poesia tradicional japonesa.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «武島 羽衣» (en japonès). Kotobank. Asahi Shimbun. [Consulta: 5 novembre 2020].
* ↑ «武島羽衣» (en japonès). Kotobank. Asahi Shimbun. [Consulta: 5 novembre 2020].
* 1 2 3 4 5 6 7 Hisamatsu, Sen'ichi. Biographical Dictionary of Japanese Literature (en anglès). Nova York: Kondasha International, 1977, p. 335-336. ISBN 0-87011-253-8.
* 1 2 Rimer, J. Thomas. The Columbia Anthology of Modern Japanese Literature. Nova York: Columbia University Press, 2011, p. 26.
* ↑ Khan, Robert Omar. Ariake no wakare : genre, gender, and genealogy in a late 12th century monogatari (tesi) (en anglès). University of British Columbia, 1998, p. 48-49.
# Arce

«Arce» té aquests significats:
* Toponímia:
** Arce (castellà) o Artzi (basc), municipi de Navarra
** Arce (Itàlia), municipi italià de la província de Frosinone, al Laci
* Biografies:
** Ayana Holloway Arce (Lansing), investigadora en física de partícules i professora de física a la Universitat de Duke
** Diego de Arce y Reinoso (Zalamea de la Serena, 1585 - Madrid, 1665), religiós i jurista espanyol
** Dionisio Arce (San Juan Bautista, 1927 – Bracciano, 2000), futbolista paraguaià de la dècada de 1950 i entrenador
** Francisco Arce (Paraguari, Paraguai, 1971), futbolista internacional paraguaià
** Javier Arce (Santander, 1973), artista contemporani, resident a Nova York
** José Arce Cerda (Parral, 1848 - Santiago de Xile, 1911), metge i polític xilè
** Juan Arce Mayora (Vitòria, 1885 - ?), militar espanyol lleial a la República durant la Guerra Civil Espanyola
** Juana Arce Molina (Albacete, 1935), política espanyola
** Luis Arce Catacora (La Paz, 1963), economista, catedràtic d'universitat i polític bolivià, actual President de Bolívia
** Manuel Arce Ochotorena (Orobia, Navarra, 1879 - Tarragona, 1948), Bisbe de Zamora (1929-1938), d'Oviedo (38-44), Arquebisbe de Tarragona (44- 48)
** Ramón José de Arce (Selaya, 1755 - París, 1844), religiós càntabre
** Roberto Arce Vilardebó (1965, Madrid), periodista i presentador de televisió espanyol
** Rommy Arce Legua (Lima, 1977), bibliotecària hispano-peruana, regidora de l'Ajuntament de Madrid (2015- 19)
# S'Alguer

S'Alguer és una cala de la Costa Brava, al terme municipal de Palamós (al Baix Empordà). Amb la seva urbanització arran de mar, conforma un conjunt històric declarat bé cultural d'interès nacional. A la platja de s'Alguer hi fondegen nombroses embarcacions de recreació.
La cala S'Alguer és un tradicional veïnat de pescadors, entre el lloc de la Fosca i la Platja de Castell, vora l'antic castell de Sant Esteve de Mar. Arrenglerades davant del mar i arrecerades sota la zona boscosa que els fa d'aixopluc, hi ha les barraques de pescadors, antigues construccions destinades a guardar les barques i els atuells de pesca, que conserven tot el seu encant com a bell testimoni d'una activitat humana intrínsecament relacionada amb el mar. Aquestes construccions, amb parets de pedra i voltes de ceràmica a la catalana amb tres gruixos de maó, disposen de terrasses i rampes naturals per varar-hi les barques. Són un important exemple d'arquitectura popular i tradicional plenament integrada en el paisatge.

## Referències

* ↑ «Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya». Diputació de Barcelona, 29-05-2003.
* ↑ «Cala s'Alguer». Agència Catalana de Turisme.
* ↑ «Cala s'Alguer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 maig 2012].
# Saint-Cloud

* Per a altres significats, vegeu «Saint Cloud».
Saint-Cloud és un municipi francès, situat al departament dels Alts del Sena i a la regió de l'Illa de França. L'any 1999 tenia 28.395 habitants.
Forma part del cantó de Saint-Cloud i del districte de Nanterre. I des del 2016, de la divisió Grand Paris Seine Ouest de la Metròpolis del Gran París.

## Hospital

* Hospital René Huguenin

## Fills il·lustres

* Jean-Claude Killy (1943 -) esquiador
# Wilhelmina Brinkhoff

Wilhelmina "Minie" Brinkhoff, coneguda també amb el nom de casada per Minie Brinkhoff-Nieuwenhuis (Zevenaar, 19 de desembre de 1952) va una ciclista neerlandesa, que va combinar tant la pista com la carretera i va guanyar medalles als campionats del món d'ambdues modalitats.
Es va casar amb el també ciclista Peter Nieuwenhuis.

## Palmarès

* 1972
** Campiona dels Països Baixos en velocitat
* 1974
** Campiona dels Països Baixos en velocitat

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it