OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Simó de Tavascan

Sant Simó de Tavascan és l'antiga església parroquial Romànica del poble de Tavascan, en el terme municipal de Lladorre, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada al centre del poble, al costat de migdia de l'església de Sant Bartomeu de Tavascan.

## Descripció

Actualment resten encara dos murs de certa alçada que formen un angle, construït amb aparell irregular i arrebossat. Presenten contraforts externs. En el parament oest, el de major alçada, s'obre una finestra d'arc de mig punt. Al costat mateix de l'actual parròquia, es troben restes de l'antiga que fou destruïda per una allau, sembla que és d'origen preromànic.

## Història

El lloc de Tavascan es esmentat com a fita en el document, datat entre el 1120 i el 1122, en què els homes de Cardós juraren al bisbe Ot defensar el patrimoni que l'església de Santa Maria de la Seu d'Urgell tenia a la Vall Ferrera. A l'acta de consagració de Sant Martí de Cardós o del Pui del 1146, consta que els homes del lloc havien de contribuir al sosteniment de la nova església amb un modí anual de blat. En l'acta de consagració de Santa Maria de Gerri, del 1149, Guillem Arnau de Malmercat la dotava amb un mas situat a Tavascan; mas que podria correspondre al mas de Sant Adrià, que apareix relacionat entre els béns del monestir en el capbreu de la cambreria datat vers l'any 1338.
A l'acta de consagració de la Seu d'Urgell entre els llocs de la Vall Farrera, figura curiosament Tavascanni.
L'església de sant Simeó de Tavascan consta com a església parroquial en la relació feta pels delegats de l'arquebisbe de Tarragona en la seva visita al deganat de Cardós l'any 1314. Desconeixem quan es produí el canvi de titularitat de l'església, però a la visita pastoral del 1575 ja s'anomena Sant Bartomeu de Tavascan; de la mateixa manera, no tenim notícies documentals de la construcció de l'edifici actual, que sembla que ja era datat el 1758. Actualment aquesta parròquia és inclosa dins la parròquia de Llavorsí.

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Simó de Tavascan». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].

## Bibliografia

* Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Lladorre». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* Sant Simó de Tavascan en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sebastián de Almonacid

Sebastián de Almonacid (1460 - 1526) va ser un escultor nascut a Torrijos, encara que hi ha qui opina que ho va fer a Almonacid de Toledo, a causa del seu cognom. S'acostuma a identificar amb Sebastián de Toledo, encara que no se sap amb seguretat si són la mateixa persona. És un dels artistes pertanyents a l'anomenat Grup Torrijos, format al taller d'Egas Cueman, entre els quals es troben Enrique Egas, Juan Guas i Alonso de Covarrubias, tots ells vinculats a aquesta ciutat d'una manera o una altra. La seva activitat es desenvolupa fonamentalment a Guadalajara, Segòvia i Toledo, quasi sempre treballant al costat de Juan Guas.
La seva obra destaca en les escultures funeraries, destacant entre elles "El doncel de Sigüenza" a la catedral de Sigüenza i part del retaule major de la catedral de Toledo i la capella de Santiago o del Conestable a la mateixa catedral.

## Bibliografia

* De la Morena Bartolomé, Aurea; Azcárate, José María de. Castilla-La Mancha/2 La España Gótica. Madrid: Ediciones Encuentro, 1998, p. 60-61. ISBN 9788474905090.
* Navascués Palacio, Pedro. Catedrales de España. Madrid: Espasa Calpe, 1997, p.116. ISBN 84-239-7645-9.
* Emilio Orduña Viguera. Arte Español:La Talla Ornamental en Madera Compañía Ibero-Americana de Publicaciones SA. Madrid, 1930.
# Treball de cures

El treball de cures és una subcategoria de treball que inclou totes les tasques que impliquen directament la cura processada cap a altres persones. Sovint se'l diferencia d'altres formes de treball perquè es considera que està intrínsecament motivat, és a dir, que les persones que els realitzen estan motivades a fer-lo per diferents raons: rebre una compensació financera, per sentit de responsabilitat o afecte,etc. Tradicionalment aquests treballs no estan remunerats i comporten una gran càrrega de treball. No obstant això, actualment alguns treballs de cura com les llars d'infants o les residències de gent gran sí que estan remunerats.
El terme treball de cures es refereix a aquelles ocupacions per les quals es proporcionen serveis que ajuden a altres persones a desenvolupar les seves capacitats, així com assistir aspectes de les seves vides que no poden desenvolupar de manera autònoma. Entre els exemples d'aquestes ocupacions trobem la cura infantil, l'ensenyament, l'assistència sanitària o la cura de gent gran. El treball de cures forma part sovint de la varietat de treballs domèstics no remunerats majoritàriament realitzats per dones.
L'estudi del treball de cures és un concepte d'anàlisi i està estretament relacionat amb l'economia feminista i la teoria legal feminista.

## Referències

* ↑ Carrasco, Cristina. El trabajo de cuidados: Historia, teoría y políticas. Los Libros De La Catarata, 2019-07-09. ISBN 9788490977378.
* ↑ England, Paula «Emerging Theories of Care Work». Annual Review of Sociology, 31, 1, 11-07-2005, pàg. 381–399. DOI: 10.1146/annurev.soc.31.041304.122317. ISSN: 0360-0572.
* ↑ United Nations Development Programme, UNDP Human Development Report 1999, 1999, pàg. 77.
# Zygodontomys brunneus

Zygodontomys brunneus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic del nord de Colòmbia, on viu a altituds d'entre 350 i 1.300 msnm. Es tracta d'un animal nocturn que s'alimenta de llavors, fruita i les parts verdes de les plantes. Els seus hàbitats naturals són els herbassars, les clarianes, els aiguamolls, la vegetació secundària i els camps de conreu. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència.

## Referències

* ↑ Anderson, R. P.; Aguilera, M. Zygodontomys brunneus. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 28 febrer 2017.
Espècies d'orizominis :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia · Família: Cricetidae ·  Subfamília: Sigmodontinae :
# Apodemus gurkha

Apodemus gurkha és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. És endèmica del Nepal. Són rosegadors de petites dimensions, amb una llargada de cap a gropa de 85 a 110 mm i una cua de 98 a 125 mm. Poden arribar a pesar fins a 33,5 g. Viu en boscos de coníferes i rododendres en altiplans temperats.

## Referències

* ↑ «Apodemus gurkha» (en anglès). Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura (UICN).
* ↑ Wilson, Don E. (ed.); Reeder, DeeAnn M. (ed). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2005. ISBN 978-0-8018-8221-0. OCLC 62265494.
* ↑ V.C.Agrawal «Taxonomic studies on Indian Muridae and Hystricidae (Mammalia: Rodentia)». Records of the Zoological Survey of India, 180, 2000, pàg. 1-177.
# Santa Maria de les Abelles

Santa Maria de les Abelles és una antiga església parroquial romànica de l'antic poble de les Abelles, del terme comunal de Banyuls de la Marenda, a la comarca del Rosselló (Catalunya del Nord).
Està situada a la zona sud-occidental del terme comunal, a la vall on hi havia hagut el poble de les Abelles, al capdamunt del Rec de les Abelles.
És una petita església romànica, d'una sola nau capçada a llevant per un absis semicircular. S'hi venerava la Mare de Déu dels Monts o també anomenada de les Abelles. Després d'haver servit molts anys de magatzem agrícola i de corral, actualment està abandonada.

## Bibliografia

* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Banyuls de la Marenda». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 22. Sant Joan de la Bassa». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5.
* Ponsich, Pere; Badia i Homs, Joan. «Banyuls de la Marenda: Sant Joan Baptista de la Bassa». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ L'església de Santa Maria de les Abelles en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ «Goigs a la Mare de Déu dels Monts o de les Abelles», 2019. [Consulta: 2019].
# Barbu

Barbu és el nom dels següents personatges:
* Barbu Văcărescu
* Constantin Barbu (Galaţi, 1971), futbolista romanès que jugava de migcampista.
* Natalia Barbu (Bălţi, República de Moldàvia, URSS, 1979), cantant moldava.
* Ştefan Barbu (Arad, 1908 - 1970), futbolista romanès
# The Comfort of Strangers

The Comfort of Strangers és una pel·lícula italo- britànica-estatunidenca de Paul Schrader estrenada el 1990.

## Argument

Colin (Everett) i Mary (Richardson), una parella amb dubtes sobre el futur de la seva relació, se'n van de vacances a Venècia on coneixen a Robert (Walken), l'amo d'un bar que els compta històries sobre el seu abusiu pare i la humiliant revenja que va patir per part de les seves quatre germanes. Encara que Colin i Mary troben a Robert i a la seva esposa, l'elegant i recatada Caroline (Mirren), una companyia poc agradable, estan inexplicablement, gairebé hipnoticamente, atrets cap a la parella, qui acaben sent encara més perillosos del que semblen, finalitzant en un climax violent.

## Repartiment

* Christopher Walken: Robert
* Rupert Everett: Colin
* Natasha Richardson: Mary
* Helen Mirren: Caroline
* Manfredi Aliquo: el conserge
* David Ford: un servent
* Daniel Franco: un servent
* Rossana Canghiari: l'empleat de l'hotel
* Fabrizio Castellani:el gerent del bar
* Mario Cotone: el detectiu
* Giancarlo Previati: el primer polícia
* Antonio Serrano: el segon polícia

## Al voltant de la pel·lícula

* El rodatge s'ha desenvolupat a Londres, Roma i Venècia.

## Banda original

* Amorevole, compost per Nicola Arigliano
* Accarezzame, compost per Teddy Reno
* Per un bacio d'amor, compost per Corrado Lojacono
* Cantando con le lacrime agli occhi, compost per Betty Curtis

## Premis

* Millor actriu per Natasha Richardson, als Evening Standard British Film Awards en 1991.
# Antoni d'Amat i de Rocabertí

Antoni d'Amat i de Rocabertí ( - 1742) fou un militar i noble català, Senyor de Castellar, fill dels Marquesos de Castellbell i nebot de Manuel d'Amat i de Junyent, virrei del Perú.

## Biografia

Va seguir la carrera militar i se'n va anar al Perú el 1761 a servir el seu oncle Manuel d'Amat i de Junyent. El 1762 rebé el grau de coronel i entre els anys 1773 i 1775 va tenir el Mando del Batallón de Infantería del Presidio del Callao, amb el grau de tinent coronel. Després va ser capità de la guàrdia del virrei. El 1776 torna a Espanya juntament amb el seu oncle i se li concedeix un lloc a l'Estat Major. En morir el seu germà, don Antonio, que encara era al Perú, va prendre possessió del castell de Castellar el 14 de febrer de 1775 mitjançant un representant.
Don Antonio va romandre solter tota la seva vida, però sembla que el 1777, anant a visitar les seves germanes monges al Monestir de Jonqueres, va conèixer Francesca de Fiveller i de Bru, a qui va donar paraula de matrimoni. Però temps després, es va fer enrere i la família es va sentir ofesa. Llavors, el seu oncle Manuel d'Amat i de Junyent, va demanar la noia en matrimoni. La boda va tenir lloc per poders el dia 3 de juny de 1779 al monestir de Jonqueres, el virrei comptava 71 anys gairebé cinquanta anys més que la núvia. Al cap de dos anys i mig mort don Manuel i la seva vídua, Francesca va ser anomenada la Virreina i el palau de la Rambla encara es coneix com el Palau de la Virreina. En el seu testament don Manuel d'Amat va fer hereus a Francesca i el seu nebot don Antonio, de manera que ambdós es van haver de posar d'acord per administrar la fortuna del virrei. Antoni va destinar part dels diners en obres pietoses, va donar 1.160.000 rals a l'Hospital General i el poble de Castellar va rebre l'ajuda del seu senyor després de passar l'exèrcit francès (1808-1814).
Don Antonio va morir pel gener de 1824, segons un suplement del Diari de Barcelona del dia 14, a on hi sortia un llarg elogi fúnebre. L'enterrament fou a l'Església de Santa Anna de Barcelona, presenciat per una multitud de persones. Al morir sense descendència el títol nobiliari i el castell de Castellar van passar a mans de Gaietà d'Amat i d'Amat, net del seu germà Gaietà d'Amat i de Rocabertí marqués de Castellbell.

## Referències

* 1 2 Mil Anys d'història, Castell de Castellar- Roser Parcerises i Colomer ISBN 978-84-9375217-0
# Salcedillo

Salcedillo és un municipi d'Aragó situat a la província de Terol i enquadrat a la comarca de les Conques Mineres.
# Barbudet de bigotis

El barbudet de bigotis (Pogoniulus leucomystax) és una espècie d'ocell de la família dels líbids (Lybiidae). Habita boscos de les muntanyes de l'est d'Uganda, oest, centre, sud de Kenya, est i sud de Tanzània, Malawi i l'extrem est de Zàmbia.
# Scorpaenodes corallinus

Scorpaenodes corallinus és una espècie de peix pertanyent a la família dels escorpènids.

## Descripció

* Fa 5,4 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí, associat als esculls de corall i de clima tropical que viu entre 0-18 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba des de l'Àfrica oriental fins a la Polinèsia francesa.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Bleeker, P., 1857. Bijdrage tot de kennis der ichthyologische fauna van de Sangi-eilanden. Natuurkd. Tijdschr. Neder. Indië v. 13. 369-380.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Smith, J. L. B., 1957. The fishes of the family Scorpaenidae in the western Indian Ocean. Part I. The sub-family Scorpaeninae. Ichthyol. Bull. J. L. B. Smith Inst. Ichthyol. Núm. 4: 49-72, 4 pls.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 «Scorpaenodes corallinus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Eschmeyer, W.N. i J.E. Randall, 1975. The scorpaenid fishes of the Hawaiian Islands, including new species and new records (Pisces: Scorpaenidae). Proc. Calif. Acad. Sci. 40(11):265-334.
* ↑ Kulbicki, M. i J.T. Williams, 1997. Checklist of the shorefishes of Ouvea Atoll, New Caledonia. Atoll Res. Bull. 444:26 p.
* ↑ Allen, G.R. i M. Adrim, 2003. Coral reef fishes of Indonesia. Zool. Stud. 42(1):1-72.
* ↑ Smith, J.L.B. i M.M. Smith, 1963. The fishes of Seychelles. Rhodes University, Grahamstown. 215 p.

## Bibliografia

* Anònim, 2000. Base de dades de la col·lecció de peixos del J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.
* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Torii Kiyomitsu

    En aquest nom japonès, el cognom és Torii.
Torii Kiyomitsu (鳥居 清満) (c. 1735–1785) va ser un pintor i gravador de l'escola Torii de l'art ukiyo-e japonès. Fill de Torii Kiyonobu II o Torii Kiyomasu II, va ser el tercer cap de l'escola, i abans d'assumir el goh Kiyomitsu s'anomenava Kamejirō. Repartint la seva feina entre els gravats d'actors i els bijinga (estampes de dones boniques), principalment emprava la tècnica benizuri-e, prolífica en aquell moment, que implicava utilitzar un o dos colors de tinta als tacs, més que no pas pintar-los a mà; els gravats a tot color es van introduir a la carrera de Kiyomitsu més endavant, el 1765.

## Obra

Tot i que els especialistes acostumen a trobar que els seus gravats kabuki estan mancats d'originalitat, veuen gràcia, bellesa i "qualitat onírica" en els seus gravats d'homes i dones joves que, de vegades, rivalitzen amb els de l'obra de Suzuki Harunobu, que tot just començava la seva carrera en aquell moment. Kiyomitsu va seguir produint cartells i altres materials relacionats amb el kabuki, el domini de l'escola Torii, i en aquests treballs era prou tradicional i retrospectiu en l'estil. Tanmateix, va ser més o menys el primer artista Torii que va experimentar fora d'aquest camp i que realment va destacar dins de l'ampli corrent principal dels estils ukiyo-e, adaptant-se a l'ús de les noves tècniques i als temes populars. En general, s'ha dit que el taller va florir sota la seva direcció, però l'estil Torii essencial en realitat no va canviar ni avançar.
Dos dels seus més grans deixebles van ser Torii Kiyotsune, que va continuar fidelment les tradicions Torii, i Torii Kiyonaga, que va arribar a ser un mestre i un innovador de propi dret.

## Referències

* Frederic, Louis (2002). "Japan Encyclopedia." Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press.
* Hickman, Money (1993). "Enduring Alliance: The Torii Line of Ukiyo-e Artists and Their Work for the Kabuki Theatre." Fenway Court, 1992. Boston: Isabella Stewart Gardner Museum.
* Lane, Richard (1978). "Images of the Floating World." Old Saybrook, CT: Konecky & Konecky.
# Ulrique (cràter)

Ulrique és un cràter d'impacte en el planeta Venus de 19,6 km de diàmetre. Porta el nom d'un antropònim francès, i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 1985.

## Referències

* ↑ «Ulrique». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey. [Consulta: 1r juliol 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Venus
# Ángel Martín González (futbolista)

* Per a altres significats, vegeu «Ángel Martín González».
Ángel Martín González (Madrid, 28 d'abril de 1964) és un exfutbolista i entrenador madrileny instal·lat a Navarra. Com a jugador ocupava la posició de migcampista.

## Trajectòria

Format al planter del Reial Madrid, el 1985 és cedit al CA Osasuna, sense haver debutat amb el primer equip blanc en lliga. Eixe any jugaria la recta final de la competició, col·laborant a la permanència de l'Osasuna.
Es va quedar a l'equip navarrés, amb qui jugaria fins a la temporada 94/95. Seria un dels jugadors més importants de l'Osasuna de la segona meitat dels 80 i principis dels 90, tot portant la seua samarreta en uns 250 partits.
Entre 1995 i 1997 va jugar amb el Rayo Vallecano, que també militava en primera divisió i que farien que la seua xifra de partits a la màxima categoria s'aprope als 300 partits.
Des de 1998 ha ocupat diversos càrrecs tècnics al CA Osasuna, com segon entrenador o secretari tècnic.

## Enllaços externs

* Fitxa de Martín González
# Aurecocrypta

Aurecocrypta és un gènere d'aranyes migalomorfes, de la família dels bariquèlids (Barychelidae). Fou descrita per primera vegada el 1994 per Raven. L'any 2016 estaven reconegudes 2 espècies que viuen a Austràlia:
* Aurecocrypta katersi Raven, 1994
* Aurecocrypta lugubris Raven, 1994. És l'espècie tipus.

## Referències

* ↑ «Barychelidae». Natural History Museum Bern. [Consulta: 26 desembre 2016].
# Sant Martí de la Riba (Millars)

Sant Martí de la Riba era l'església d'una granja monàstica del terme comunal de Millars, a la comarca del Rosselló (Catalunya del Nord).
Estava situada a l'esquerra de la Tet, al nord-oest del poble de Millars, a la partida que encara avui dia es coneix amb el nom de Sant Martí. Se'n conserven tot just algunes restes.

## Bibliografia

* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Millars». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 131. Santa Eulàlia de Millars». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.
* Puigferrat i Oliva, Carles. «Millars: Santa Eulàlia de Millars». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ «Sant Martí de la Riba en els ortofotomapes de l'IGN». Arxivat de l'original el 2016-08-17. [Consulta: 16 agost 2016].
# Benvingut a Farewell-Gutmann

Benvingut a Farewell-Gutmann (títol original Bienvenido a Farewell-Gutmann) és una pel·lícula del director català de cinema Xavi Puebla, estrenada el 4 de juliol de 2008.

## Argument

Després que Ruiz, cap de departament de la farmacèutica Farewell-Gutmann, hagi mort, s'inicia una carrera entre Lázaro, Adela i Fernando pel seu lloc. L'arribada de Lúger des de la central per escollir el substitut de Ruiz, i els seus mètodes poc ortodoxos, canviaran profundament el procés de la tria.

## Repartiment

* Ana Fernández (Adela)
* Lluís Soler (Fernando)
* Adolfo Fernández (Lázaro)
* Héctor Colomé (Lúger)
* Pep Anton Muñoz (Santiago)
* Sergi Caballero (Martín)
* Marta Novotna (Nadia)

## Guardons
### Premis

* Premis Gaudí de Cinema:
** Millor interpretació masculina secundària per Pep Anton Muñoz
** Millor guió per Jesús Gil Vilda i Xavi Puebla
* Festival de cinema espanyol de Màlaga:
** Biznaga d'argent a la Millor actriu per Ana Fernández
** Biznaga d'argent a la Millor música per Mikel Salas
* Festival Internacional de Cinema de Mont-real: millor guió per Jesús Gil Vilda i Xavi Puebla

### Nominacions

* Premis Gaudí de Cinema:
** Millor pel·lícula en llengua no catalana
** Millor direcció artística per Leo Casamitjana
** Millor fotografia per Ángel Luis Fernández
** Millor muntatge per Jordi Suárez
** Millor música original per Mikel Salas
** Millor interpretació masculina principal per Lluís Soler
** Millor interpretació femenina principal per Ana Fernández
* Biznaga d'Or al Festival de cinema espanyol de Màlaga per Xavi Puebla
* Violette d'Or a Toulouse Cinespaña per Xavi Puebla

## Referències

* ↑ Benvingut a Farewell-Gutmann, Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals

## Enllaços externs

* Fitxa a LaButaca Arxivat 2009-02-28 a Wayback Machine. (castellà)
# Santi Onaindia

Santi Onaindia (Amoroto, Biscaia, 1909 - Amorebieta 1996) va ser un sacerdot i escriptor en èuscar.
Sacerdot carmelita. Durant la Guerra civil espanyola serví com a capellà al front republicà, en acabar el seu servei passà uns anys de presó i un posterior desterrament que va transcórrer en convents carmelites de fora del País Basc. Hi tornà el 1951. Entre les seves obres destaca una traducció al basc de l'Eneida de Virgili. Escriví en dialecte biscaí.

## Obra

* Arana Goiri (1982, Egilea editore)(assaig)
* Eskutitzak euskal literaturari buruz (1974, Santi Onaindia)(assaig)
* Egieder. Urre-bitsa. I. Gogo-birunda. 77: Gogai-zuriketa. III: Zeru ta baratz. IV: Argi ta margo (1962, Graf. Bilbao)(poesia)
* Egieder. Uskeriak. I: Begian dardar. II: Barrua miñez. III: Jainkokezkaz. IV: Inguru-minguru (1961, Graf. Bilbao)(poesia)
* Gaurko olerkarien euskal lan aukeratuak (1981, GEU)(poesia)
* Milla euskal-olerki eder. I-II (1954, Karmeldarrak)(poesia)
* Olerki guztien bilduma (1989, Karmel)(poesia)
* Nere baserria (1985, Egilea editore)(poesia)
* 25 antzerki labur (1985, Egilea editore)(teatre)
* Enbeita olerkaria (1878-1942) (1966, Itxaropena)(poesia)

## Enllaços externs

* (basc) Santi Onaindia literaturaren zubitegian
* (basc) Santi Onaindiaren idazlan guztiak on-line