OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Femme avec raisin

Femme avec raisin (Dona amb raïm, originalment i en francès) és un quadre pintat per Josep de Togores el 1926 a Saint-Tropez i actualment exposat al Museu d'Art de Cerdanyola.

## Història

Gràcies a petites anotacions al revers de la tela i al bastidor, es pot conèixer la història de l'obra. Pintat a Saint-Tropez, es va exposar per primera vegada a la Galerie Simon, propietat del marxant Daniel-Henry Kahnweiler. L'obra no es va vendre i es va exposar el mateix any a la Sala Parés, on tampoc es vendria. L'obra tornaria a París per viatjar de nou a Berlín, on finalment va ser adquirida per Alfred Flechtheim, soci de Kahnweiler i un dels galeristes més importants d'Alemanya en aquella època. L'obra tornaria a viatjar, aquest cop a Pittsburgh, per a presentar-se a un premi. Aprofitaria el viatge per ser mostrada a diverses ciutats dels Estats Units, per tornar després a Berlín.
L'any 1933 el nazisme va començar a perseguir Flechteim per promocionar el que ells consideraven art degenerat. Per aquest motiu, el galerista va vendre de nou l'obra a Kahnweiler, qui la deixaria a la Galerie Simon. Quan els nazis van entrar a frança, com que Kahnweiler també era jueu, va amagar tot el fons de la seva galeria en un paller als afores de París, on Femme avec raisin romandria amagada amb obres de Juan Gris, Pablo Picasso o Braque, entre molts d'altres.
30 anys després de finalitzar el conflicte, l'obra tornaria a Barcelona quan Kahnweiler va decidir desfer-se de tota l'obra de Josep de Togores.
Més endavant, el 2006, l'obra va ser adquirida pel Museu d'Art de Cerdanyola, abans de la seva inauguració. Es va presentar l'adquisició a l'Espai Enric Granados el 2 de desembre de 2006. Durant el 2011 fou escollida com la Joia del Museu durant els actes relacionats entorn del Dia Internacional dels Museus.

## Exposicions

* 1927 - Galerie Simon, París
* 1927 - Exposició retrospectiva de Josep de Togores, Sala Parés, Barcelona
* 19XX - Berlín
* 19XX - Premi de Pintura del Carnegie Institute, Pittsburgh
* 1997 - Museu Reina Sofia, Madrid
* 1997 - Museu d'Art Modern, Barcelona
* 2007 - Museu de Montserrat
* 2009 - col·lecció permanent del Museu d'Art de Cerdanyola

## Referències

* 1 2 Josep Casamartina. «De cara a la pared». El País, 10-08-2007. [Consulta: 15 maig 2011].
* ↑ Catàleg de l'exposició "Josep de Togores. Obra de 1921 a 1931", Galeria Joan Gaspar, Barcelona 1994
* ↑ Agenda cultural del desembre de 2006 a Vilaweb
* ↑ El MAC celebra el Dia Internacional dels Museus

## Bibliografia

* Casamartina, Josep [et al.].. Josep Togores. Classicisme i renovació (obra de 1914 a 1931). Barcelona: Museu Nacional d'Art de Catalunya / MNCARS, 1997. ISBN 84-8043-027-3 [Consulta: 16 maig 2011].
* Casamartina, Josep; Cécile Debray. Togores, du réalisme magique au surréalisme (en francès). Musées de Châteauroux: Cercle d'art, 1998. ISBN 9782702204764.
* Casamartina, Josep. Josep de Togores. Fundación Mapfre, Instituto de Cultura, 2008. ISBN 9788498440973.

## Enllaços externs

* Web del museu
# Cal Pla (Cunit)

Cal Pla és un edifici típicament modernista situat al municipi de Cunit a la comarca del Baix Penedès. L'edifici està declarat bé cultural d'interès local i s'hi poden contemplar elements artístics dignes d'admirar, com la galeria d'arcs de mig punt o les baranes esculpides de pedra. Els jardins i la gran avinguda d'arbres que magnifica l'entrada principal, foren dissenyats per l'arquitecte francès Jean-Claude Nicolas Forestier.

## Descripció

Està situat a la carretera que va de Cunit a l'Arboç. L'edifici és precedit per un camí vorejat d'arbres que mena a una escalinata mitjançant la qual s'accedeix a un petit jardí de gespa tancat per una balustrada de pedra. Tota la banda esquerra del camí té uns grans jardins. L'habitatge consta de tres plantes. Els baixos tenen una porta d'arc rebaixat a la dreta i tres grans finestres rectangulars a l'esquerra. El pis noble té una gran balconada de tres portes amb llinda, trencaaigües i barana de pedra amb dibuixos circulars, i una tribuna semicircular a la banda esquerra. Les golfes presenten una sèrie de finestres de mig punt que tenen una base que recorre tota la façana i és sostinguda per cartel·les. A la banda dreta destaca una torre vuitavada de tres plantes separades per cornises. El tercer pis té una barana de pedra amb dibuixos circulars i al centre una torreta feta de vidre i rematada per una agulla coronada per un penell que consta d'un petit vaixell.
La casa dels masovers és adossada a l'esquerra de l'habitatge dels amos. Al centre presenta una estructura de forma corba i amb un pinacle al centre. La banda dreta té dues plantes. Els baixos presenten dues portes d'arc mixtilini i una rosassa al mig. El pis noble té tres finestres rectangulars. La coberta, al sobresortir una mica, és sostinguda per mènsules. La banda esquerra i l'estructura central corba tenen tan sols un pis que consta d'una porta amb llinda i una finestra quadrada a cada banda. A sobre hi ha un terrat que presenta una barana de pedra amb dibuixos circulars.

## El mas en imatges

| Codi | Període | Descripció | Galeria |
| | 1900-2000 | | |
| | 2000-2020 | | Façana principal 2012 |

## Història

Va ser habitada per la família Ferrer-Benítez fins a la mort de Roser Ferrer Benitez. El 1920 va passar a mans d'un capità de vaixell d'origen mallorquí, el Sr. Garcia. Aquest modificà i engrandí la masia, i hi construí els jardins donant-li el caire actual 1936-1938. Més tard, cap a l'any 1941, el propietari la va apostar en una timba de cartes i la casa fou comprada de nou per la família Ferrer.
La part oposada a la façana que dona la benvinguda als convidats va ser cremada en l'incendi que es va declarar a Cunit l'any 2005.

## Referències

* ↑ «Cal Pla (Cunit)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 «Mas del Plà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Mas de Cal Pla». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
* Mas del Plà, a Pobles de Catalunya
# Elías Bendodo

Elías Bendodo Benasayag (Màlaga, 18 d'agost del 1974) és un polític espanyol, coordinador general del Partit Popular. Va ser conseller de Presidència, Administracions Públiques i Interior i portaveu del Govern de la Junta d'Andalusia entre el 22 de gener del 2019 i el 25 de juliol del 2022. Va ser president de la Diputació Provincial de Màlaga entre el 2011 i el 2019.

## Biografia

Prové d'una família jueva sefardí; els seus pares van néixer a Larache, al llavors protectorat espanyol del Marroc. És llicenciat en Dret per la Universitat de Màlaga, també ha realitzat diversos màsters, entre els quals es troben Direcció i Administració d'Empreses, Alta Direcció d'Empreses Líders i Alta Direcció d'Empreses Socials.
Va ser regidor de l'Ajuntament de Màlaga des de l'any 2000, quan va substituir, amb 25 anys, el regidor José María Martín Carpena en ser assassinat per ETA. A les dues darreres eleccions municipals ha ocupat el lloc número dos. Entre l'any 2000 i 2005 va ser president de les Noves Generacions del PP a Màlaga. És o ha sigut membre de la junta directiva i del comitè regional del seu partit i president del PP malagueny des de l'any 2008 i del Patronat de Turisme de la Costa del Sol.
El 22 de gener de 2019 va abandonar la seva acta de regidor a l'Ajuntament malagueny, així com la presidència de la Diputació de Màlaga, per convertir-se en el nou conseller de Presidència, Administracions Públiques i Interior de la Junta d'Andalusia sota la presidència de Juan Manuel Moreno.
Des d'abril del 2022, Bendodo és coordinador general del Partit Popular nacional, sota la presidència de Alberto Núñez Feijóo.

## Referències

* ↑ Sur. «Una carrera meteórica. SUR.es». [Consulta: 29 maig 2017].
* ↑ Pérez-Bryan, Ana. «Muere Sentob Bendodo, padre de Elías Bendodo» (en castellà), 02-06-2022. [Consulta: 21 juny 2023].
* ↑ País, Ediciones El «Toma posesión en Málaga el sustituto del concejal asesinado por ETA» (en castellà). , 26-07-2000 [Consulta: 29 maig 2017].
* ↑ Málaga, La Opinión de «Los 31 concejales del Ayuntamiento de Málaga». [Consulta: 29 maig 2017].
* ↑ Màlaga, L'Opinió de «773696.html Els 31 regidors de l'Ajuntament de Màlaga». .
* ↑ «President, Elías Bendodo» (en es -ca). , 04-11-2013. Arxivat 2023-09-25 a Wayback Machine.
* ↑ «843/com1_md2_cd-202/elias Càrrecs Polítics i Membres de Govern - Govern Obert - Diputació de Màlaga» (en català). , 29-05-2017 [Consulta: 29 maig 2017].
* ↑ Egea, Neu «L'alcalde evita dir que avala Bendodo com a candidat» (en català). , 07-03-2017 [Consulta: 29 maig 2017]. Arxivat 2023-07-30 a Wayback Machine.
* ↑ «-20190121183857-nt.html Francisco Salado substituirà Elías Bendodo com a president de la Diputació», 22-01-2019.
* ↑ «elias-bendodo-sera-coordinador-general-pp-alberto-nunez-feijoo-202204011159_noticia.html Elías Bendodo serà coordinador general al PP d'Alberto Núñez Feijóo», -01.
# Casa de Pere Maristany

La casa Pere Maristany és una casa del municipi del Masnou (Maresme) inclosa en el Mapa de patrimoni cultural del Masnou editat per la Diputació de Barcelona. És obra de l'arquitecte Bonaventura Bassegoda i Amigó i el seu nom prové del seu propietari, Pere Maristany i Pagès, que la va fer construir l'any 1903.

## Descripció

Edifici residencial entre mitgeres de planta rectangular que consta de planta baixa, dos pisos i coberta plana a mode de terrat. La façana es compon a partir d'una simetria que només es trenca a la planta baixa, amb la porta d'entrada i una finestra amb reixa de ferro forjat, totes dues de llinda amb arc angular. El primer pis té un balcó continu amb reixa de ferro suportat per quatre mènsules treballades en el qual s'obren dues balconeres amb arc tudor. A la planta superior hi ha tres petites obertures dobles separades per sengles columnetes. Les obertures estan protegides amb persianes de llibret de fusta. Per damunt hi ha un petit ràfec suportat per vuit mènsules treballades i el coronament de la façana amb balustrada. El parament de la façana és estucat amb relleu a manera de carreus i amb una sèrie de recrescuts emmarcant les obertures.

## Referències

* 1 2 Montlló Bolart, Jordi. «Fitxa "08118/122 Casa Pere Maristany - El Masnou"». Mapes de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona, 31-12-2009. [Consulta: 16 octubre 2016].
# Diego Lorenzi

Diego Lorenzi (14 de novembre de 1939, Valdastico, Itàlia) és un sacerdot italià. Fou secretari privat del Papa Joan Pau I des que fou nomenat Patriarca de Venècia fins al final del seu pontificat el 1978.

## Biografia

Entrà al seminari de jove i en l'orde religiós del sant italià Luigi Orione. Fou ordenat sacerdot el 20 de maig del 1967.
Al llarg del temps, Diego Lorenzi va conèixer el cardenal Albino Luciani durant l'època en què fou Patriarca de Venècia, i el nomenà el seu secretari personal, fins que Luciani arribà al pontificat el 26 d'agost del 1978 com a Joan Pau I, per la qual cosa Diego passà a ser el secretari personal del nou Papa.
Després de la mort de Joan Pau I el 28 de setembre de 1978 fou escollit com a Summe Pontífex Joan Pau II, i Diego ocupà diversos càrrecs a altres països, essent també missioner a l'Argentina i al seu país natal, Itàlia.
# Evidence (pel·lícula de 1929)

Evidence és una pel·lícula en blanc i negre que es va estrenar el 5 d'octubre de 1929. Va ser dirigida per John G. Adolfi i els actors principals van ser Pauline Frederick, William Courtenay i Conway Tearle. Està basada en l'obre de teatre Evidence (1914) de Jean du Rocher Macpherson. És una pel·lícula considerada perduda, tot i que els discs de Vitaphone per a totes les bobines s'han conservat als UCLA Film and Television Archives. Anteriorment s'havia rodat una altra versió d'aquesta mateixa pel·lícula, la qual va ser estrenada l'any 1915 i dirigida per Edwin August.

## Repartiment

* Pauline Frederick (Myra Stanhope)
* William Courtenay (Cyril Wimborne)
* Conway Tearle (Harold Courtenay)
* Alec B. Francis (Harbison)
* Lowell Sherman (Norman Pollock)
* Myrna Loy (índia nadiua)
* Freddie Burke Frederick (Kenyon WImborne)
* Madeline Seymour (Mrs. Debenham)
* Ivan F. Simpson (Peabody)
* Lionel Belmore (hostaler)

## Argument

Lord Cyril Wimborne, advocat, es divorcia de la seva dona Myra i es queda amb la custòdia del seu fill Kenyon, en creure que la seva dona té una relació amb el malgastador Major Pollock. Myra entra en reclusió mentre que Pollock es desplaça a Birmània sense aclarir el malentès. Anys després, Myra veu Kenyon en un parc. El nen nota la semblança entre aquella dona misteriosa (que ell anomena la seva princesa) i una fotografia que té de la seva mare. Per això decideix convidar-la a sopar a casa seva un dia que sap que el seu pare hi serà absent. Al mateix temps, Harold Courtenay, un amic de la família de tota la vida veu l'oportunitat de tornar a reunir la parella després de tants anys. Myra i Wimborne es retroben quan Pollock es suïcida deixant una nota en què exonera Myra del càrrec d'adulteri.

## Referències

* ↑ «Evidence (1929)» (en anglès). AFI. [Consulta: 12 febrer 2016].
* ↑ «Welcome to The Pauline Frederick Website» (en anglès). Universitat Stanford. [Consulta: 12 febrer 2016].

## Enllaços externs

* Evidence (pel·lícula de 1929) a Catàleg de l'American Film Institute (anglès)
# Camero Viejo

El Camero Viejo és una subcomarca de Tierra de Cameros, La Rioja, a la regió Rioja Mitjana, de la zona de Sierra. Està formada per 12 municipis És probablement la comarca riojana més afectada per la despoblació.

## Geografia

Una de les set valls de La Rioja és la del riu Leza. Com totes les valls riojanes té dos paisatges molt diferents. Per la zona alta, l'aigua del riu corre estreta entre vessants escarpades per un jaç rocallós. A la zona baixa, quan ja s'acosta prop de l'Ebre, va entre pujols i terres d'al·luvió.
A la part muntanyenca de la vall del Leza està tancat el Camero Viejo.
El Camero Viejo limita al sud amb Sòria, a l'Est amb la vall del Cidacos i amb la vall del Jubera, que té com afluent el Leza, quan han quedat enrere les muntanyes, ja molt prop de l'Ebre. A l'oest el seu límit és la vall de l'Iregua, conca del Camero Nuevo.

## Demografia

* Gràfica d'evolució de Camero Viejo entre 1900 i 2011
* Població de dret (1900-1991) o població resident (2001) segons els censos de població de l'INE.
* Població segons el padró municipal de 2011 de l'INE.

## Municipis

| Municipi | Població | Superfície | Pedanies i despoblats |
| Ajamil de Cameros | 72 | 66,15 | Larriba i Torremuña |
| Cabezón de Cameros | 18 | 12,01 | |
| Hornillos de Cameros | 18 | 11,90 | |
| Jalón de Cameros | 18 | 8,43 | |
| Laguna de Cameros | 120 | 41,60 | |
| Leza de Río Leza | 41 | 11,12 | |
| Muro en Cameros | 45 | 15,99 | |
| Rabanera | 35 | 13,85 | |
| San Román de Cameros | 152 | 47,50 | Avellaneda, Montalvo en Cameros, Santa María en Cameros, Vadillos, Valdeosera i Velilla de Cameros |
| Soto en Cameros | 118 | 49,05 | Luezas, Treguajantes i Trevijano |
| Terroba | 34 | 8,84 | |
| Torre en Cameros | 12 | 11,64 | |

## Bibliografia

* Diversos autors, Por los Cameros en los Años Noventa, Logronyo 1991. ISBN 84-87209-34-3

## Referències

* ↑ «¿Qué es el Camero viejo?». Arxivat de l'original el 2017-03-07. [Consulta: 6 març 2017].
* ↑ Hidalgo, Pilar. «Un tercio de los municipios riojanos corre riesgo de despoblarse» (en castellano). La Rioja, 09-09-2016.
# Contrebia (desambiguació)

Contrebia és el nom dels següents llocs:
* Contrebia Belaisca, a la província de Saragossa, ciutat dels bel·les
* Contrebia Carbica, a la província de Conca, ciutat dels carpetans
* Contrebia Leucade, a La Rioja
# Diazòxid

El diazòxid és un activador de la bomba de potassi, que provoca relaxació local en els músculs llisos augmentant la permeabilitat de les membranes als ions de potassi. Això tanca la porta als canals d'ions de calci que inhibeixen la generació d'un potencial d'acció.

## Usos

S'utilitza com a vasodilatador en el tractament de la hipertensió arterial aguda i en la hipertensió maligna. També s'utilitza per disminuir la hipoglucèmia deguda nivells alts d'insulina a conseqüència de diferents trastorns, com per expemple, l'insulinoma (un tumor que produeix insulina).

## Referències

* ↑ van Hamersvelt HW, Kloke HJ, de Jong DJ, Koene RA, Huysmans FT «Oedema formation with the vasodilators nifedipine and diazoxide: direct local effect or sodium retention?». J. Hypertens., 14, 8, agost 1996, pàg. 1041–5. PMID: 8884561.
* ↑ Huang Q, Bu S, Yu Y, et al. «Diazoxide prevents diabetes through inhibiting pancreatic beta-cells from apoptosis via Bcl-2/Bax rate and p38-beta mitogen-activated protein kinase». Endocrinology, 148, 1, gener 2007, pàg. 81–91. Arxivat de l'original el 2021-08-28. DOI: 10.1210/en.2006-0738. PMID: 17053028 [Consulta: 2 maig 2010].

## Bibliografia

* Rubin, A. A.; Roth, F. E.; Winbury, M. M. [et al]. «New Class of Antihypertensive Agents». Science, 133, 1961, p. 2067. DOI: 10.1126/science.133.3470.2067.
# Evidence as to Man's Place in Nature

Evidence as to Man's Place in Nature és un llibre publicat l'any 1863 escrit per Thomas Henry Huxley, en el qual ofereix les evidències de l'evolució de l'home i els simis des d'un antecessor comú. Va ser el primer llibre dedicat a l'evolució humana i debat sobre les evidències anatòmiques i d'altres.
Aquest llibre va ser publicat cinc anys després que Charles Darwin i Alfred Russel Wallace anunciessin la seva teoria de l'evolució mitjançant la selecció natural, i quatre anys després de la publicació del Origin of Species de Darwin.

## Estructura del llibre

Té tres capítols:
* I. On the natural history of the man-like Apes p1–56.
* II. On the relations of Man to the lower animals p57–112.
* III. On some fossil remains of Man p119–159.

## Conclusió de Huxley

La conclusió de Huxley és que l'home difereix dels simis a nivell de família, la qual cosa es pot comparar amb l'opinió actual sobre que la distinció entre els grans simis i l'home és a nivell de subfamília, Homininae o a nivell de tribu, Hominini o fins i tot a nivell de subtribu: els Hominina.

## Referències

* ↑ Bowler & Morus 2005, pàg. 154–155
* ↑ Darwin C. & Wallace W.R. 1858. On the Tendency of species to form varieties; and on the perpetuation of varieties and Species by natural means of selection. Journal of the Proceedings of the Linnean Society of London. Zoology 3: 46-50. <http://darwin-online.org.uk/content/frameset?itemID=F350&viewtype=text&pageseq=1>.

## Enllaços externs

* Edició electrònica llibre: {{{títol}}} en el Projecte Gutenberg.
* Evidence as to Man's Place in Nature, 1863, at Google Book Search
* Evidence as to Man's Place in Nature, at Internet Archive
# Can Ferran (Corçà)

Can Ferran és una obra de Corçà (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia situada als afores del poble de Casavells, és de dues plantes i altell. És del segle xviii, les estructures portants estan construïdes amb pedra i morter de calç, mentre que la coberta que és a dues aigües està feta amb teules àrabs.

## Història

Actualment l'edifici està en males condicions.

## Referències

* 1 2 «Can Ferran». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 14 gener 2019].
# Hannó el Navegant

Hannó el Navegant (Ἄννων) fou un navegant cartaginès sota el nom del qual queda constància d'un Periplus (περίπλους) conegut per El periple de Hannó, un breu relat d'un viatge a una part d'Àfrica.

## El periple

La història de les aventures de Hannó, fou originalment gravada en llengua púnica sobre una tauleta de pedra que es va perdre quan els romans van arrasar Cartago el 146 a.C., per sort havia estat traduïda al grec amb el títol de El periple de Hannó. L'autor de l'obra és desconegut i Hannó i els altres navegants no poden ser fixats en cap època especial.
L'obra descriu una expedició per tal de colonitzar la costa a l'oest de l'estret de Gibraltar i un viatge al que probablement és el riu Senegal.
En l'obra, Hannó diu que fou enviat al viatge pels seus conciutadans per arribar fins a les Columnes d'Hèrcules i fundar ciutats libiofenícies, i que el va iniciar amb 60 penteconteres i fins a 30.000 homes i dones amb les provisions necessàries. Com que els fenicis navegaven sempre a vista de terra, és probable que viatgessin resseguint la costa africana, permetent a grups de colons desembarcar cada dos dies més o menys. Es van fundar fins a vuit colònies, la primera a Lixus i l'última a Mogador. Al seu retorn, va dedicar la narració inscrita en tauletes al temple de Cronos.

## El relat dels autors clàssics

El text va ser documentat per Heròdot, Plini el vell i Flavi Arrià.
Plini diu que Hannó va iniciar el viatge quan Cartago estava "en la condició més florida (Punicis rebus florentissimis, Carthaginis potentia florente)" i com que és anomenat dux o imperator per Solinus, cal considerar que fou sufet (magistrat).
Heròdot, per la seva part, menciona el viatge a un del llibres de la seva Història, posant en dubte que Hannó hagués circumnavegat Àfrica.

## L'anàlisi modern de la ruta

El Periplos grec és suposadament una versió de les tauletes púniques. Aquesta vaguetat fa que l'expedició es pugui situar entre el segle vi aC i el segle ii aC. Molts autors consideren Hannó del segle VI aC (vers 570 aC) i d'altres el consideren el pare d'Hamílcar, època en què els cartaginesos van fer viatges semblants. El nombre de trenta mil colons no és possible, i molts dels llocs esmentats en el relat són impossibles de localitzar i en part són fabulosos; tot i així, sembla probable que un viatge a la costa africana fos iniciat pels fenicis en alguna època sense poder determinar on van arribar, tot i que s'especula que fins a l'illa de Bioko (l'antiga Fernando Poo) i Camerun.

## Referències

* 1 2 3 Exploradores del mundo. Grandes historias de aventura y fortaleza. (en castellà). Barcelona: Planeta, octubre de 2011, p. 18,19. ISBN 9788408102649.
* ↑ «Atlas de los exploradores españoles», 2009. [Consulta: 25 novembre 2018].

## Vegeu també

* Andreas Walsperger