OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Oulches-la-Vallée-Foulon

Oulches-la-Vallée-Foulon és un municipi francès situat al departament de l'Aisne i a la regió dels Alts de França. L'any 2007 tenia 50 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet d'Oulches-la-Vallée-Foulon era de 50 persones. Hi havia 20 famílies de les quals 8 eren unipersonals (8 dones vivint soles i 8 dones vivint soles), 8 parelles sense fills i 4 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 35 habitatges, 25 eren l'habitatge principal de la família, 9 eren segones residències i 1 estava desocupat. 30 eren cases i 4 eren apartaments. Dels 25 habitatges principals, 17 estaven ocupats pels seus propietaris i 8 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 5 tenien tres cambres, 11 en tenien quatre i 9 en tenien cinc o més. 20 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 7 habitatges hi havia un automòbil i a 14 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Oulches-la-Vallée-Foulon el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 4 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 4 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 4 | 60 a 64 | 0 |
| 4 | 55 a 59 | 4 |
| 4 | 50 a 54 | 4 |
| 0 | 45 a 49 | 4 |
| 4 | 40 a 44 | 0 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 4 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 4 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 33 persones, 25 eren actives i 8 eren inactives. De les 25 persones actives 22 estaven ocupades (12 homes i 10 dones) i 3 estaven aturades (1 home i 2 dones). De les 8 persones inactives 5 estaven jubilades, 1 estava estudiant i 2 estaven classificades com a «altres inactius».

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999 (francès)
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques d'Oulches-la-Vallée-Foulon a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades d'Oulches-la-Vallée-Foulon a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Nombre 200

El nombre 200 és el nombre natural que segueix el nombre 199 i precedeix el nombre 201. Es pot escriure 200 en el sistema de numeració àrab o CC en nombres romans.
La seva representació binària és 11001000, la representació octal 310 i l'hexadecimal C8. La seva factorització en nombres primers és 2³ × 5²; altres factoritzacions són 1 × 200 = 2 × 100 = 4 × 50 = 5 × 40 = 8 × 25 = 10 × 20.
Ocurrències del nombre dos-cents:
* 200 és el prefix telefònic de serveis del govern del Canadà.
* Un bicentenari és un esdeveniment que passa als 200 anys d'algun moment.
* Hi ha un bitllet de 200 euros, però és el menys usat de tots.
* Es cobren dos-cents dòlars en passar per la sortida al Monopoly.
* Designa l'any 200 i el 200 aC.
# Nombre de Hatta

El nombre de Hatta (Ha) és un paràmetre adimensional que compara la taxa de reacció en una pel·lícula líquida amb la taxa de difusió a través de la pel·lícula. Per a una reacció de segon ordre (r$_A$ = k₂C$_B$C$_A$), la taxa de reacció màxima assumeix que la pel·lícula líquida està saturada pel gas a una concentració interfacial (C$_{A,i}$); la taxa de reacció màxima és, doncs, k₂C$_{B,bulk}$C$_{A,i}$δ$_L$.
Va ser introduït per Shirôji Hatta, professor de la Universitat de Tohoku.
$Ha^{2}={{k_{2}C_{A,i}C_{B,bulk}\delta _{L}} \over {{\frac {D_{A}}{\delta _{L}}}\ C_{A,i}}}={{k_{2}C_{B,bulk}D_{A}} \over ({\frac {D_{A}}{\delta _{L}}})^{2}}={{k_{2}C_{B,bulk}D_{A}} \over {{k_{L}}^{2}}}$
Per a una reacció d'ordre m en A i d'ordre n en B:
$Ha={{\sqrt {{\frac {2}{{m}+1}}k_{m,n}{C_{A,i}}^{m-1}C_{B,bulk}^{n}{D}_{A}}} \over {{k}_{L}}}$
El nombre de Hatta és un paràmetre usat en enginyeria de reaccions químiques.

## Referències

* ↑ R.B. Bird, W.E. Stewart, E.N. Lightfoot, Transport Phenomena, 2nd ed. John Wiley & Sons, 2002
* ↑ S. Hatta, Technological Reports of Tôhoku University, 10, 613-622 (1932).

## Vegeu també

* Magnitud adimensional
* Anàlisi dimensional
# Olga Burgoyne

Olga "Ollie" Burgoyne (12 de juny de 1878, Chicago, Illinois – 2 d'april de 1974) fou una ballarina, actriu i empresària afroamericana estatunidenca del Harlem Renaixement. Va deixar la seva marca com a actriu a obres com Follow Me (1923), de Mamie Smith.

## Vida i obra

Burgoyne va ballar en shows de vodevil arreu del món i va viure un temps a Rússia, on va tenir una botiga de llenceria a Sant Petersburg. Quan va retornar als Estats Units, va actuar en diverses obres de Broadway com Make Me Know It (1929), Constant Sinner (1931), i Run Lil Chillun (1933). El 1931 formà part del grup de dansa de Nova York anomenat Bronze Ballet Plastique, que més tard fou rebatejat amb el nom del New Negro Art Theater Dance Group. Quan va ser més gran fou mestra de ball a la indústria de cinema i va actuar en la pel·lícula Laughter (1930). Va morir a Oxnard, Califòrnia, el 1974.

## Referències

* 1 2 Bracks, Lean'tin L. Black Women of the Harlem Renaissance Era. Rowman & Littlefield Publishers, 2014, p. 33. ISBN 978-0-8108-8543-1.
* 1 2 West, Mae. «Mae West: Mae West: Ollie Burgoyne». Maewest.blogspot.com, 20-09-2009. [Consulta: 26 abril 2017].
# Olga Carrara-Pescia

Olga Carrara-Pescia (Florència, 1888 - segle XX) fou una soprano italiana.
Va debutar el 1910 a Sociale di Comacchio com a Amelia a Un ballo in maschera. El 1925 va cantar Aida al Gran Teatre del Liceu de Barcelona. El 1929 va cantar a València l'Emperadriu de Turandot. El 1931, a Palerm, va cantar en l'estrena de la Dafni de Giuseppe Mulè.

## Referències

* ↑ «Dades de la representació». Liceu. Arxivat de l'original el 25 d’agost 2021. [Consulta: 25 agost 2021].
* ↑ Blasco Magraner, José Salvador. «AUGE Y DECLIVE DEL TEATRO LÍRICO EN VALENCIA». [Consulta: 25 agost 2021].
* ↑ «Biografia» (en italià). lavoceantica. [Consulta: 4 febrer 2018].
# Nigminis

Els nigminis (Nygmiini) són una tribu de lepidòpters ditrisis de la família dels erèbids (Erebidae), subfamília Lymantriinae

## Descripció

Les femelles adultes d'aquesta tribu tenen un setè segment abdominal ampliat amb un floc escalat i empren aquesta adaptació per a protegir la seva massa d'ous.

## Gèneres

La tribu inclou els següents gèneres. Aquesta llista pot ser incompleta.
* Arna
* Artaxa
* Bembina
* Choerotricha
* Cozola
* Euproctis
* Lacida
* Medama
* Micromorphe
* Nygmia
* Orvasca
* Rhypotoses
* Somena
* Sphrageidus
* Sundaroa
* Toxoproctis

## Galeria

* Euproctis similis larva
* Euproctis similis mascle
* Larva d'Euproctis chrysorrhoea
* Euproctis chrysorrhoea

## Referències

* ↑ Holloway, J. D. «TRIBE NYGMIINI n.». The Moths of Borneo.
* Holloway, J.D. (2006): Moths of Borneo The Moths of Borneo, part 5: Family Lymantriidae. Accessed Jan. 24, 2011.

## Enllaços externs

* Imatges de Nygmiini
* Biodiversidad Virtualː Nygmiini. (castellà).
# Olga Elia

Olga Elia (Nocera Inferiore, 20 d'abril de 1902 - Torre Annunziata, 3 de juny de 1977) va ser una arqueòlega italiana, que també va treballar com a funcionària i gestora del Ministeri de Patrimoni Cultural.

## Biografia

Graduada l'any 1924 a Nàpols, va ensenyar com a professora de secundària a Ravenna i Campobasso durant uns anys, abans de ser convocada a l'aleshores Superintendencia d'Antiguitats de Campània i Molise.
En aquests anys, per encàrrec del superintendent Amedeo Maiuri, va col·laborar en la catalogació sistemàtica de les pintures murals de Pompeia, en la reorganització de diverses col·leccions del Museu Arqueològic Nacional de Nàpols i de l'Antiquarium pompeià i va seguir les excavacions a Pompeia.
L'any 1933 va entrar definitivament a les funcions del Ministeri i, a partir de 1940, se li va encarregar la direcció de les excavacions de Pompeia, càrrec que va ocupar fins que va ser destituïda sobtadament, per causes mai explicades, el juny de 1960.
A partir del 1r de desembre de 1961 va ser nomenada superintendenta de la Superintendencia del Patrimoni Arqueològic de Ligúria, ofici que d'aquesta manera va recuperar la seva autonomia al cap d'una dècada aproximadament. Com a superintendenta, la seva tasca es va centrar sobretot en la zona de Luni, culminant amb la inauguració, el 18 de juliol de 1964, del nou Museu Arqueològic Nacional de Luni. També són importants les excavacions a Bocca di Magra, a Ameglia, que van treure a la llum una vil·la romana.
Després de la jubilació, l'any 1967, es dedicà a la docència, activitat que ja havia exercit en anys anteriors, ocupant la càtedra d'Arqueologia grega i romana i Història de l'Art de la Universitat de Bari, fins al 1972.
Membre de l'Acadèmia d'Arqueologia, Lletres i Belles Arts de Nàpols, corresponsal de la Acadèmia Pontifícia d'Arqueologia i membre de l'Institut Arqueològic Alemany, va ser guardonada amb la Medalla de Plata per la Cultura del Ministeri d'Educació i Cavaller al Mèrit de la República.

## Notes

* ↑ «[…] els motius reals d'aquesta destitució de tots els càrrecs assignats anteriorment sense cap nova tasca no es coneixen oficialment i podrien derivar exclusivament de conflictes personals per motius poc importants i malentesos. […]».
* ↑ Havent obtingut el títol d'ensenyament lliure l'any 1939, va ensenyar, de fet, Antiguitats pompeianes i herculanes a la Universitat Federic II de Nàpols. En l'època lígur va ser professora d'Antiguitats pompeianes, a l'Escola d'Estudis Avançats d'Arqueologia de Gènova des de 1965 i 1966 i d'Arqueologia i Història de l'art grec i romà, a la Facultat de Lletres de la mateixa Universitat, els dos anys següents.

## Referències

* ↑ Gervasini i Stefani, 2012, p. 298.

## Bibliografia

* Cerulli Irelli, G «In memoria Olga Elia (1902-1977)» (en italià). Musei e Gallerie d'Italia, 23(64), gener-abril 1978, pàg. 52-53.
* Gervasini, Lucia; Stefani, Grete. «Olga Elia». A: Dizionario biografico dei soprintendenti archeologi (1904-1974) (en italià). Bolonya: Bononia University Press, 2012. ISBN 978-88-7395-752-2.
# Pla de Vall

El Pla de Vall, de vegades grafiat Pla d'Avall, és una plana agrícola del terme municipal d'Isona i Conca Dellà, a l'antic terme de Sant Romà d'Abella, al Pallars Jussà.
Es troba a l'extrem sud de l'antic terme de Sant Romà d'Abella, al límit amb el d'Isona. A la dreta del barranc del Mas de Mitjà, és de fet molt a prop de la vila d'Isona. A ponent del pla es dreça el santuari de la Mare de Déu de les Esplugues.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer un pas d'aproximació
# Rizobiàcies

Els Rhizobiaceae són una família de proteobacteris, que inclou molts (però no totes) les espècies de rhizobia i també paràsits de les plantes com Agrobacterium. Rhizobiaceae són, com tots els proteobacteris, gram-negatius. Són aerobis i les cèl·lules tenen generalment forma de bacil. Moltes espècies dels Rhizobiaceae són diazòtrofs, són capaces de fer la fixació del nitrogen i són simbiòtics amb les arrels de les plantes.

## Referències

* ↑ List of Prokaryotic names with Standing in Nomenclature (LPSN)
* ↑ Garrity, George M.; Brenner, Don J.; Krieg, Noel R.; Staley, James T. (eds.) (2005). Bergey's Manual of Systematic Bacteriology, Volume Two: The Proteobacteria, Part C: The Alpha-, Beta-, Delta-, and Epsilonproteobacteria. New York, New York: Springer. ISBN 978-0-387-24145-6.
# Retrat de Balduí de Lannoy

El retrat de Balduí de Lannoy és un petit quadre pintant a l'oli sobre taula del pintor primitiu flamenc Jan van Eyck, completat c. 1435. Mostra Balduí de Lannoy, un polític flamenc contemporani a l'autor que va ser ambaixador de Felip el Bo a la cort d'Enric V d'Anglaterra. Dels documents que sobreviuen se sap que el treball va ser encarregat per il·lustrar la seva entrada de Baudouin de Lanno a l'Orde del Toisó d'Or. Està en un posat formal, sostenint un pal de fusta a la mà dreta, i un anell d'or al dit petit. Els primers retrats de Van Eyck típicament mostren el personatge sostenint un emblema de la seva professió i de classe.
L'home va vestit amb robes cerimonials, amb el collar de l'Orde del Toisó d'Or al voltant del coll. El seu abric conté motius brodats d'or de color fosc, amb forma de fulles de roure o falgueres. La capa conté folre de pell de color vermell al coll i els canells. Porta un gran barret de feltre negre similar al que vesteix Giovanni Arnolfini al seu retrat de 1434 fet per Van Eyck. El pintor s'ha pres algunes llicències respecte a la realitat per accentuar les característiques del model. En particular, el cap de l'home està fora de proporció respecte al seu cos. No obstant això, l'artista no ha fet res per embellir el retrat, que presenta l'home com en realitat semblava, sense signes de la idealització pròpia de principis del segle xv.
El primer enregistrament on s'esmenta és com a part d'una col·lecció de còpies de retrats al Recull_d'Arras. Avui està exposat al Staatliche Museen, Gemäldegalerie, Berlín. L'anàlisi mitjançant raigs X data els anells de creixement en la fusta entre 1205 i 1383, i pertany al mateix arbre que la taula feta servir al seu Retrat de Giovanni Arnolfini (1438) i de l'Estigmatització de Sant Francesc de Filadèlfia (c. 1430-1432) normalment atribuïda a Van Eyck o al seu taller.

## Referències

* ↑ Harbison, 1991, p. 121.
* 1 2 Upton, 1989, p. 27.
* ↑ Harbison, 1991, p. 37.
* 1 2 Borchert, 2008, p. 36.
* ↑ Klein, 1997, p. 48.

## Bibliografia

* Borchert, Till-Holger. Van Eyck (en anglès). Londres: Taschen, 2008. ISBN 3-8228-5687-8.
* Campbell, Lorne. "The Authorship of the Recueil d'Arras". Journal of the Warburg and Courtauld Institutes, Vol. 40, 1977. pp. 301–313
* Ferrari, Simone. Van Eyck: Masters of Art. Múnic: Prestel, 2013. ISBN 3-7913-4826-4
* Harbison, Craig. Jan van Eyck: The Play of Realism (en anglès). Londres: Reaktion Books, 1991. ISBN 0-948462-18-3.
* Klein, Peter. «Dendrochronological Analyses of the Two Panels of "Saint Francis Receiving the Stigmata». A: Jan Van Eyck's Two Paintings of Saint Francis: Receiving the Stigmata (en anglès). Philadelphia: Philadelphia Museum of Art, 1997. ISBN 0-8763-3115-0.
* Upton, Joel Morgan. Petrus Christus: His Place in Fifteenth-Century Flemish painting (en anglès). Pennsylvania: Pennsylvania State University Press, 1989. ISBN 0-271-00672-2.
# Mantinos

Mantinos és un municipi de la província de Palència a la comunitat autònoma de Castella i Lleó (Espanya).

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 221 | 211 | 177 | 170 |
# Partit Autònom d'Unió Republicana de Mallorca

Partit Autònom d'Unió Republicana de Mallorca (PAURM) fou un partit polític de caràcter republicà constituït a Palma el setembre del 1913 a instàncies de Francesc Julià i Perelló com a resposta a l'evolució vers el reformisme de Jeroni Pou en el Partit d'Unió Republicana de Mallorca. Hi aplegà membres del partit federal, com Francesc Villalonga i Benet Pomar, i republicans radicals com Francesc Julià i Perelló. Va assolir una certa presència a Llucmajor, gràcies a Francesc Noguera, i a Manacor amb Antoni Amer. El seu portaveu era La Voz del Pueblo.
# Rizoide

Un rizoide és una estructura semblant a una arrel o part inferior de vegetals no cormofítics o en alguns animals aquàtics. Té com a funció principal la fixació al substrat en alguns organismes aquàtics com ara algues, crinoïdeus, cnidaris colonials, fongs, molses i esponges. Sovint els rizoides prenen un aspecte filamentós, però l'estructura és molt més simple, fins al punt que a vegades és unicel·lular. Els rizoides varien en forma i funció depenent de l'espècie i del tipus de substrat. Els rizoides dels organismes que viuen en substrats fangosos sovint tenen complexes ramificacions. En canvi, els rizoides dels organismes que viuen en substrats sorrencs tenen forma de bulb i són molt flexibles, permetent introduir tot el cos en el substrat quan el rizoide es contreu. Finalment, els rizoides dels organismes que viuen sobre superfícies llises (com la superfície d'un bloc de pedra) presenten la seva base literalment enganxada a la superfície. L'organisme no obté els nutrients a través de l'íntim contacte amb el substrat, fet degut principalment al fet que l'extracció enzimàtica de nutrients del substrat l'erosionaria, augmentant el risc de despreniment de l'organisme.

## Referències

* ↑ D. N. Thomas. Seaweeds. Natural History Museum, London, 2002. ISBN 0-565-09175-1.
# Olaizola

Olaizola és el nom dels següents personatges:
* Asier Olaizola, pilotari navarrés conegut com a Olaizola I.
* Aimar Olaizola, pilotari navarrés conegut com a Olaizola II.
# Manuel de Elías

Manuel de Elías (Ciutat de Mèxic, 5 de juny de 1939) és un compositor mexicà.
Elías va rebre formació del seu pare Alfonso de Elías i Luis Herrera de la Fuente, així com de Karlheinz Stockhausen i Jean-Étienne Marie i va estudiar al Conservatori i la Universitat de Mèxic. El 1970 va ser un dels fundadors del grup de compositors de nova música, el grup Proa. El 1980 va fundar l'Orquestra Simfònica de Veracruz. Del 1984 al 1986 va ser director artístic de l'orquestra de cambra de l'Institut Nacional de Belles Arts. El 1987 es va convertir en director de l'Orquestra Simfònica de Guadalajara i el 1988 va fundar l'Orquestra Simfònica de Jalisco. De 1991 a 1993 va ser coordinador de música i òpera a l'Institut Nacional de Belles Arts. Entre d'altres coses, és membre de l'Acadèmia d'Arts.
A més d'obres de música simfònica i de cambra, també va compondre peces per a música electrònica i cinta

## Obres

* Vitral 1 per a orquestra de cambra
* Vitral 2 per a orquestra de cambra i cinta
* Vitral 3 per a orquestra
* Divertimento per a tambors
* Aforisme 1 per a un cor a cappella
* Aforisme 2 per a flauta i cinta adhesiva
* Aforisme 3 per a flauta solista
* Especulamen per a dos violins, dues violes, dos cèl·lules i contrabaix
* Moment per a gravadors, locutors, cor mixt i cordes
* Per pax per cinta
* Sonata 1 per a piano
* Sonata 2 per a piano
* Sonata 3 per a trompeta, trombó i trompa
* Sonata 4 per a orquestra

## Referències

* ↑ Acadèmia d'Arts: Manuel de Elias
# Lobocheilos kajanensis

Lobocheilos kajanensis és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 17,7 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Borneo (Indonèsia).

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1853. Nieuwe tientallen diagnostische beschrijvingen van nieuwe of weinig bekende vischsoorten van Sumatra. Natuurkd. Tijdschr. Neder. Indië v. 5. 495-534.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kottelat, M. i T. H. Hui, 2008. A synopsis of the genus Lobocheilos in Java, Sumatra and Borneo, with descriptions of six new species (Teleostei: Cyprinidae). Ichthyol. Explor. Freshwat. 19(1):27-58.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Pimelodella harttii

Pimelodella harttii és una espècie de peix de la família dels heptaptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 15 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Amèrica: Brasil.

## Referències

* ↑ ITIS (anglès)
* ↑ Eigenmann C. H. & Eigenmann R. S. 1888. Preliminary notes on South American Nematognathi. I. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 2) v. 1 (pt 2). 119-172.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bockmann, F.A. i G.M. Guazzelli 2003. Heptapteridae (Heptapterids). p. 406-431. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Raleigh Hills

Raleigh Hills és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat d'Oregon. Segons el cens del 2000 tenia 5.865 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Raleigh Hills tenia 5865 habitants, 2586 habitatges, i 1561 famílies. La densitat de població era de 1.480,1 habitants per km².
Dels 2586 habitatges en un 25,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 50,8% hi vivien parelles casades, en un 6,3% dones solteres, i en un 39,6% no eren unitats familiars. En el 33,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,26 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,91.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,5% tenia menys de 18 anys, un 6,5% entre 18 i 24, un 25,6% entre 25 i 44, un 28,2% de 45 a 60 i un 18,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 43 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 90,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 60.714 $ i la renda mediana per família de 83.300 $. Els homes tenien una renda mediana de 60.186 $ mentre que les dones 34.769 $. La renda per capita de la població era de 37.839 $. Aproximadament el 5% de les famílies i el 7,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Raleigh Hills». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Raleigh Hills». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.