OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# William Smethergell

William Smethergell (6 de gener de 1751 - 1836) va ser un compositor i músic anglès que va viure i treballar a Londres.
Bategat a l'església de "St Peter le Poer", després d'un aprenentatge de set anys, Smethergell es va convertir en l'organista de dues esglésies londinenques, "All Hallows-by-the-Tower" i "St Mary-at-Hill", càrrecs que va ocupar simultàniament durant cinquanta anys. També va ser el principal interpret de viola als "Vauxhall Pleasure Gardens". Els seus treballs supervivents inclouen dos conjunts de simfonies publicades, sis sonates de clavicèmbal, set concerts de teclat i diverses obres per a treballs menors com lieder i música per a orgue. Timothy Rishton, escrivint sobre la seva vida el 1983, assenyala que la promesa primerenca de les seves obres de teclat, algunes de les primeres que s'especifiquen per a pianoforte, no es compleix, i durant els darrers trenta anys de la seva vida va escriure poc (almenys que sobrevisqui).

## Referències

* ↑ A Biographical Dictionary of Actors, Actresses, Musicians, Dancers, Managers, and Other Stage Personnel in London, 1660-1800. 14 S. Siddons to Thynne. SIU Press. 1991. pp. 126–127.
* 1 2 3 Rishton, Timothy (1983). "William Smethergell, Organist" (PDF). The Musical Times. 124 (1684): 381–384.
# Bochum

Bochum és una ciutat del Rin del Nord-Westfàlia, Alemanya a la regió del Ruhr, entre Essen i Dortmund.

## Història

Malgrat que Bochum fou fundada el segle xiv, la ciutat no va destacar fins al segle xix, quan la mineria de carbó i la indústria de l'acer van aparèixer a la regió del Ruhr i la van fer créixer. La població de Bochum es va multiplicar per deu entre 1850 i 1890.
Durant la Segona Guerra Mundial la ciutat fou intensament bombardejada pels anglesos i americans. Quasi tota la ciutat fou destruïda i moriren milers de ciutadans.
Entre el 1960 i el 2001, totes les mines tancaren. Altres indústries, com la de construcció d'automòbils van compensar la pèrdua de llocs de treball. El 1965 s'hi fundà la Ruhr Universität, la primera universitat de l'àrea del Ruhr posterior a la Segona Guerra Mundial. Durant una reforma de 1975, Wattenscheid, que fins aleshores havia estat una ciutat independent, va passar a integrar l'àrea urbana de Bochum. Un referèndum efectuat en contra de la integració no prosperà.
El club de futbol VfL Bochum, que milita a la primera divisió de la lliga alemanya des de 2006, té dures rivalitats amb els equips veïns del Borussia Dortmund i el FC Schalke 04 de Gelsenkirchen.
Actualment l'equip juga a la primera divisió de la bundesliga-febrer de 2010-
Al vessant nord del riu Ruhr es conserven dos castells de l'edat mitjana. Són més famosos, però, el Museu de la Mineria Alemany, el musical Starlight Express (estrenat el 1988) i el nostàlgic Museu del Tren, al barri de Dahlhausen.

## Cultura

L'any 2010 la Conca del Ruhr va ser la capital europea de la cultura.
Oriünd d'aquesta ciutat és l'actor Christian Maria Goebel. El seu paper del comissari homosexual a Policia Criminal de Colònia va ser una novetat a les sèries alemanyes de policies.

## Connexions

Bochum està connectada a la xarxa d'autopistes mitjançant l'A 40 i l'A 43. L'estació central de trens està situada a la línia des de Duisburg a Dortmund i connecta la ciutat amb la xarxa de trens de llarga distància de la Deutsche Bahn i amb la de l'S-Bahn de la zona Rin-Ruhr. El transport local depèn de la BOGESTRA (Bochum-Gelsenkirchener Straßenbahnen AG), en cooperació amb la ciutat de Gelsenkirchen. Hi una sola línia de metro lleuger (Stadtbahn) que connecta la Universitat de Bochum i Herne, i diverses línies de tramvia que connecten amb Gelsenkirchen i amb Witten. El transport públic a la ciutat funciona amb el sistema de tarifes de l'associació de transports VRR.

## Ciutats agermanades

Bochum està agermanada amb
| - Sheffield, Anglaterra, des de 1950 - Oviedo, Espanya, des de 1980 - Donetsk, Ucraïna, des de 1987 | - Nordhausen, Turíngia (Alemanya), des de 1990 - Xuzhou, República Popular de la Xina, des de 1994 |

## Personatges il·lustres

* Christiane Gohl
* Manfred Eigen (1927- 2019) físic i químic, Premi Nobel de Química de l'any 1967

## Referències

* ↑ Klaic, Dragan. Resetting the Stage: Public Theatre Between the Market and Democracy (en anglès). Intellect Books, 2012, p. 146. ISBN 1841505471.

## Enllaços externs

* Pàgina oficial
# Biopoder

Biopoder és un terme originàriament forjat pel filòsof francès Michel Foucault per referir-se a la pràctica dels estats moderns d'«explotar nombroses i diverses tècniques per subjugar els cossos i controlar la població». Foucault introduí aquest concepte a La voluntat de saber, el primer volum de la seva Història de la sexualitat. D'altres pensadors han pres aquest concepte i li han donat la seva interpretació particular.

## Altres usos

Michael Hardt i Antonio Negri reescriuen aquest concepte en el marc teòric marxista. Per a ells, tant el biopoder com la biopolítica «són la contribució especial que marca el discurs del terrorisme, el qual hauria de dir-se en realitat discurs de la globalització» (Imperi 2000, i la seva seqüela Multitud 2004). Tant a Imperi com a la teoria de l'operaisme el biopoder i la biopolítica són pensats en termes positius, són força de vida, potència constitutiva i ontològica.
Per part seva, Giorgio Agamben defineix el concepte clàssic de sobirania com integrador, des dels seus inicis a l'antiga Grècia, de biopoder, terme que interpreta com l'emergència històrica d'un cert tipus de «tecnologia de poder».
Paolo Virno aplica la dimensió marxista al concepte de biopoder. El capitalista necessita controlar la força productiva; en ser aquesta una potència abstracta i immanent en el subjecte productiu, el cos del treballador esdevé d'interès per al capitalista, a qui li cal controlar-lo i reproduir-lo.

## Referències

* Michel Foucault, La història de la sexualitat Volum I: La voluntat de saber
* Giorgio Agamben, Homo Sacer
* Michael Hardt i Antonio Negri, Empire
* Michael Hardt i Antonio Negri, Multitude: War and Democracy in the Age of Empire
* Paolo Virno, Gramàtica de la multitud

## Vegeu també

* Necropolítica
# 8è districte de Lió

El 8è districte (arrondissement) de Lió és un del 9 districtes de Lió.
El vuitè districte de Lió és considerat la zona residencial obrera de la ciutat, influïda per la rica història del barri aportada pels germans Lumière a Monplaisir o per Tony Garnier al subdistrictr popular de Les États-Unis.
El vuitè districte es va crear el 9 de febrer de 1959 com a separació del 7è districte de Lió creat anteriorment el 1912. Es considera un dels barris més populars i obrers de Lió.
L'inici del districte va ser l'últim pas de l'extensió urbana de la ciutat cap a l'est a través del riu Roine, iniciada durant els segles XVIII i XIX. El barri s'ha guanyat la seva identitat molt abans de convertir-se en un districte, amb la implantació de moltes fàbriques industrials.
El vuit districte, conegut com una zona residencial obrera i estudiantil, tenia 85.000 residents el 2015 en les 667 hectàrees del barri.
El 8è districte és el començament de l'autopista A43 (a Grenoble i Chambèri).

## Geografia
### Barris

* Le Bachut
* Monplaisir Ville
* Monplaisir La Plaine, usually known as La Plaine
* Mermoz Nord
* Mermoz Sud
* Les États-Unis
* Le Transvaal
* Laënnec
* Le Grand Trou

### Carrers

* Avenue Berthelot
* Boulevard des États-Unis
* Avenue Jean Mermoz
* Place Ambroise-Courtois
* Place du 7 novembre
* Place Général André
* Avenue Paul Santy

### Monuments

* Musée urbain Tony-Garnier
* Maison de la danse
* Médiathèque du Bachut

## Referències

* ↑ «The 8th arrondissement of Lyon, where the Lumière brothers meet Tony Garnier» (en anglès britànic). [Consulta: 6 abril 2021].
# Areca

Areca és un gènere de plantes amb flor de la família de les arecàcies.
Són originàreies d'Àsia tropical i subtropical. Són palmeres amb troncs erectes i prims. L'espècie més coneguda és la palmera d'areca (Areca catechu), la nou de la qual es mastega junt amb la fulla de bètel (Piper betle), hidròxid de calci, clavell d'espècia i, sovint, tabac, costum molt popular a l'Àsia del sud i del sud-est.

## Taxonomia

Dins d'aquest gènere es reconeixen les següents espècies:
* Areca abdulrahmanii J.Dransf.
* Areca ahmadii J.Dransf.
* Areca andersonii J.Dransf.
* Areca arundinacea Becc.
* Areca bakeri Heatubun
* Areca brachypoda J.Dransf.
* Areca caliso Becc.
* Areca camarinensis Becc.
* Areca catechu L. - areca
* Areca chaiana J.Dransf.
* Areca churchii Heatubun
* Areca concinna Thwaites
* Areca congesta Becc.
* Areca costulata Becc.
* Areca dayung J.Dransf.
* Areca dransfieldii Heatubun
* Areca furcata Becc.
* Areca gurita Heatubun
* Areca hutchinsoniana Becc.
* Areca insignis (Becc.) J.Dransf.
* Areca ipot Becc.
* Areca jokowi Heatubun
* Areca jugahpunya J.Dransf.
* Areca kinabaluensis Furtado
* Areca klingkangensis J.Dransf.
* Areca laosensis Becc.
* Areca ledermanniana Becc.
* Areca macrocalyx Zipp. ex Blume
* Areca mandacanii Heatubun
* Areca minuta Scheff.
* Areca mogeana Heatubun
* Areca montana Ridl.
* Areca novohibernica (Lauterb.) Becc.
* Areca oxycarpa Miq.
* Areca parens Becc.
* Areca rheophytica J.Dransf.
* Areca ridleyana Becc. ex Furtado
* Areca riparia Heatubun
* Areca songthanhensis A.J.Hend., N.K.Ban & B.V.Thanh
* Areca subacaulis (Becc.) J.Dransf.
* Areca triandra Roxb. ex Buch.-Ham.
* Areca triginticollina Heatubun
* Areca tunku J.Dransf. & C.K.Lim
* Areca unipa Heatubun
* Areca vestiaria Giseke
* Areca vidaliana Becc.
* Areca whitfordii Becc.

## Referències

* 1 2 3 «Areca» (en anglès). Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 27 maig 2022].
* ↑ «Areca catechu». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 27 maig 2022].

## Enllaços externs

* Plant Cultures: Betelnut botany and history Arxivat 2008-08-27 a Wayback Machine.
* Areca
# William Smith

William Smith és el nom dels següents personatges:
* William Smith (actor) (1933), actor nord-americà
* William Smith (boxejador) (1904-1955), boxejador sud-africà, medallista als Jocs Olímpics d'estiu de 1924
* William Smith (ciclista) (1893-1958), ciclista sud-africà, medallista als Jocs Olímpics d'estiu de 1920
* William Smith (explorador), explorador britànic que va descobrir les Illes Shetland del Sud (1819)
* William Smith (geòleg) (1769-1839), geòleg anglès, un dels pares de la geologia contemporània
* William Smith (jugador d'hoquei sobre herba), jugador britànic d'hoquei sobre herba, medallista als Jocs Olímpics d'estiu de 1920
* William Smith (lexicògraf) (1813-1893), lexicògraf anglès
* William Smith (lluita), lluitador nord-americà, medallista als Jocs Olímpics d'estiu de 1952
* William Smith (nedador) (1924), nedador nord-americà, medallista als Jocs Olímpics d'estiu de 1948
* William Smith (polític), (1756-1835), polític anglès, abolicionista, membre de la Secta de Clapham
* William Smith (tirador), tirador canadenc, medallista als Jocs Olímpics d'estiu de 1908
* William Eugene Smith (1918, Wichita, Kansas - 1978, Tucson, Arizona), fotògraf nord-americà
* Willie "The Lion" Smith (Goshen, Nova York, 1897 - 1973), pianista i cantant de jazz estatunidenc
# Bock

La Bock (també anomenada Bockbier o Starkbier) és un estil de cervesa alemany amb un fort caràcter maltós (marcat per les maltes Múnic i Viena) i amb una llupolització molt menys destacada sobretot a l'aroma. Sovint se la considera una cervesa indicada per a ocasions i celebracions especials.
Té els seus orígens a la petita ciutat hanseàtica d'Einbeck a la qual 700 cases tenien el dret de fabricar cervesa a l'alta edat mitjana. El primer esment escrit d'activitat cervesera data del 1351. Les cerveses originals eren de fermentació alta de malt de blat i d'ordi. La seva graduació alcohòlica superior permetia una conservació prolongada i doncs l'exportació, el que va contribuir a la seva reputació molt enllà de les fronteres de la Baixa Saxònia.
El 1614, els ducs de la casa dels Wittelsbach de Baviera van contractar Elias Pichler, un mestre cerveser d'Einbeck per a treballar al Hofbräuhaus, la fàbrica de cervesa de la cort, creada el 1573. El mot ein Einbecker (una cervesa d'Einbeck) va transformar-se al dialecte bavarès a Ain Ainpöckisch i l'ús va suprimir el doble ain (= ú) per fer-ne ain Bock, com que els bavaresos no comprenien l'arrel baix alemany bek que significa rierol. L'etimologia popular va associar el nom amb Bock, l'alt alemany per a boc, el que explica la presència d'aquest animal dibuixat a l'etiqueta de moltes bocks bavareses.
La cervesa bock tradicional constitueix en si mateix un estil però al mateix temps és l'origen d'altres estils derivats com ara el Maibock (Bock de maig), helles bock (Bock clar), el Doppelbock o l'Eisbock.

## Referències

* ↑ Roger Protz, 300 beers to try before you die!, St Albans, Camra - Campaign for real ale, 2005, pàgina 270, ISBN 1852492139 (traducció: 300 cerveses a beure abans de morir)
* ↑ Tim Hampson (redactor), Beers to travel for, The Beer Book, London, Dorling Kindersley Limited, 2008, pàgina 95, ISBN 9781405333016 (traducció: Cerveses que valen el viatge, a: El llibre de la cervesa) (anglès)
* ↑ Adolf Radyan & Rudolf Lindemann, Ohne Einbeck gäb’s kein Bockbier!, Einbeck: die Historische Bier- und Fachwerkstadt, Einbeck, Ajunatament d'Einbeck, 1998 (3a edició), pàgina 47 (traducció: Sense Einbeck no hi hauria hagut la cervesa Bock. a: Einbeck: la ciutat de les cases a entramat de fusta i de la cervesa)
# Biennal internacional del llibre de São Paulo

La Biennal internacional del llibre de São Paulo, Brasil, és un esdeveniment cultural promogut per la Cambra Brasilera del Llibre, en l'esperit de les tradicionals fires literàries europees. La primera Biennal es va celebrar entre el 15 i el 30 d'agost de 1970. La 21a edició (2010) va tenir una audiència de més de 740.000 persones.
La 22a edició de l'esdeveniment tindrà lloc entre el 9 i 19 d'agost 2012 al Centre d'Exposicions d'Anhembi, el més gran d'Amèrica Llatina.

## Referències

* ↑ «Historia» (en portuguès). Bienal do Livro. Arxivat de l'original el 2011-07-03. [Consulta: 6 agost 2011].
* ↑ «Público da 21ª Bienal do Livro supera o da edição passada» (en portuguès). odiario.com, 24-08-2010. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 6 agost 2011].
* ↑ «A Bienal do Livro» (en portuguès). Bienal do Livro. Arxivat de l'original el 2011-08-10. [Consulta: 6 agost 2011].

## Enllaços externs

* Lloc web de la «Biennal de S. Paulo» (portuguès)
# Vídua cua d'agulla

La vídua cua d'agulla (Vidua macroura) és una espècie d'ocell de la família dels viduids (Viduidae).

## Hàbitat i distribució

Viu a les sabanes de l'Àfrica subsahariana, alSenegal i Gàmbia i Guinea Bissau, cap a l'est, a través del sud de Mali, Burkina Faso, Nigèria, sud de Txad i centre i Sudan del Sud fins Etiòpia i sud de Somàlia i, cap al sud, incloent l’illa de São Tomé, fins Sud-àfrica.

## Referències

* ↑ «Vídua cua d'agulla». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2022(català)
* ↑ Fitxa de la vídua de cua d'agulla a la pàgina del SIOC Rev. 16/05/2013 (català)
# Cementiri de l'Ametlla de Segarra

El Cementiri de l'Ametlla de Segarra és una obra de l'Ametlla de Segarra, al municipi de Montoliu de Segarra (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un cementiri situat vora la carretera d'accés al poble, aïllat de qualsevol construcció i fora del nucli urbà. L'edifici se'ns presenta de planta rectangular i se situen quatre esteles discoïdals situades damunt del seu mur, disposades una a cada angle del recinte. A la façana principal s'obre la porta d'accés d'arc apuntat motllurat, sustentat per un pilar de secció quadrada amb el capitell també motllurat. L'estructura d'aquesta porta està coronada per una creu llatina. La porta d'accés, de dos fulles, està realitzada amb ferro i a la part superior hi ha treballat la data "1928". Les esteles discoïdals presents a l'edifici tenen un avançat estat d'erosió que fa difícil el seu estudi iconogràfic. Destaquem, però una estela decorada, en una cara, per una orla circular sense cap dibuix al seu interior. A l'altra cara, sense orla, hi ha representat el calvari a partir de tres creus, sent la creu central més gran que les dues laterals, i als seus peus s'insinua un turó que podria ser el Gòlgota. Les tres creus estan realitzades mitjançant un rebaix de la superfície de la cara. L'obra presenta un parament paredat amb ús de pedra picada per l'estructura de la porta d'accés.

## Història

Les esteles són procedents de l'antic fossar situat al voltat de l'església parroquial de Sant Pere de l'Ametlla i que actualment estan conservades com a decoració del cementiri nou del poble i que data de l'any 1928.

## Referències

* 1 2 «Cementiri de l'Ametlla de Segarra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Cap de Reguera

El Cap de Reguera o Pic de Reguera és una muntanya que es troba en límit comarcal entre els termes municipals de la Vall de Boí (Alta Ribagorça) i la Torre de Cabdella (Pallars Jussà), en el límit del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici i la seva zona perifèrica.
El cim, de 2.800,5 metres, s'alça en el punt d'intersecció de les carenes que delimiten la Vall de les Mussoles (NO) amb: el Circ de Cogomella (E) i el Forat Negra (SO), de la Vall del Riqüerna. Constitueix l'extrem nord-oest de la carena que, formada per les Penyes de Salado i la Cresta de Reguera, ascendeix des de l'Estany Salado al sud-est; amb el Coll Pla de Dalt a l'oest i el Pic de Morrano al nord.

## Rutes

La ruta habitual ataca el cim des del Coll Pla de Dalt.

## Referències

* ↑ ICC - Institut Cartogràfic de Catalunya. Cap de Reguera. [Consulta: 02/11/2013]
* ↑ Editorial Alpina. Carros de Foc [mapa], 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (2007)

## Bibliografia

* Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001)
* Editorial Alpina. Carros de Foc [mapa], 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (2007)
* Institut Cartogràfic de Catalunya. Parc Nacional d'Aigües Tortes i Estany de Sant Maurici [mapa], Segona edició, 1:25.000. (abril 1998)
# Antoni Estivill i de Llorach

* No s'ha de confondre amb Antoni Estivill Domènech.
Antoni Estivill i de Llorach (Reus, 1875 - 1955) va ser un advocat i polític català.
Fill de família benestant, el seu pare era el passant de notari Antoni Estivill Camplà, i la seva mare Josepa Isabel de Llorach Torrents, tots dos de Reus. Es va llicenciar en Dret per la Universitat de Barcelona i va obrir a Reus un bufet que va tenir prestigi comarcal. Membre en la seva joventut del Partit Liberal Conservador, va dedicar-se al periodisme, i va ser director del diari Crónica Reusense, d'aquesta ideologia. El 1903 s'afilià a Unió Republicana i més endavant va ser membre del Partido Reformista. El 1904 va ser un dels accionistes i fundadors de la Comunitat de Regants del Pantà de Riudecanyes. Va ser secretari segon de l'Ajuntament de Reus, càrrec al que va renunciar el 1905 quan va ser elegit secretari de la Comunitat de Regants del Pantà de Riudecanyes. Va ser elegit diputat provincial pel districte de Reus i formà part de la Diputació de Tarragona en el consistori de 1909. Va ser nomenat vicepresident de la Diputació a inicis de 1911 i va formar part de les comissions de Foment i Junta d'Obres del Port. El mateix 1911 va ser designat president de la corporació provincial. Aquell mateix any, la Diputació de Tarragona, juntament amb el carlí Víctor Josep Olesa, el republicà Josep Mestres i el liberal Francesc Roig, el nomenà membre de l'equip de redacció de les bases del projecte per mancomunar les quatre diputacions catalanes que van donar origen a la Mancomunitat. Era un brillant orador i va promoure la creació d'aquesta institució a través de discursos i conferències a Reus i a Tarragona, almenys fins a finals de 1912. Al crear-se la Mancomunitat el 1914 en va ser un dels vicepresidents. Va ser vicepresident de l'Agrupació de Jurats Mixtos del Treball de Tarragona l'any 1936. Després de la guerra civil, va ser degà del Col·legi d'Advocats de Reus entre els anys 1949 i 1955. Un germà seu, Ricard Estivill, va ser un pintor deixeble de Joaquim Mir.

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 235.

## Enllaços externs

* Els diputats de la Mancomunitat de Catalunya. Antoni Estivill i de Llorach Arxivat 2017-04-04 a Wayback Machine.
# Bir Ennasar

Bir Ennasar (en àrab بئر النصر, Biʾr an-Naṣr ; en amazic ⴱⵉⵔ ⵏⴰⵚⵕ) és una comuna rural de la província de Benslimane, a la regió de Casablanca-Settat, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 4.855 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Vídua de Barka

La vídua de Barka (Vidua larvaticola) és un ocell de la família dels viduids (Viduidae).

## Hàbitat i distribució

Habita zones mab malesa i ciutats, comú des del Senegal, Gàmbia, Guinea Bissau, Ghana, Nigèria i Camerun, cap a l'est fins al nord de la República Democràtica del Congo, Sudan i l'extrem oest de Etiòpia.

## Referències

* ↑ «Vídua de Barka». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2022(català)
# Casa Joan Aragall

La Casa Joan Aragall és un edifici situat al carrer de Tapioles, 12 al Poble-sec de Barcelona, a tocar de l'església de Santa Madrona, catalogat com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

És un edifici entre mitgeres, molt estret, que consta de planta baixa, cinc pisos i terrat. A la planta s'obren tres portes rectangulars, la central més ample que les laterals. Una de les portes petites es correspon amb l'entrada de veïns, aquesta és de fusta envernissada amb la part superior de ferro forjat i està treballada seguint models decoratius modernistes amb flors i línies ondulants. Els murs dels extrems d'aquest nivells tenen la part superior decorada amb una forma arrodonida i relleus ondulants.
Als pisos superiors s'obren dues obertures per planta, seguint els mateixos eixos verticals, i estan emmarcades per una motllura llisa. Les del primer pis donen a un balcó corregut de formes poligonals amb la barana de ferro forjat; la llosana, de pedra, es recolza sobre unes mènsules de ferro forjat que s'agafen als pilars de la planta baixa. Al segon pis hi ha dos balcons individuals de formes poligonals amb barana de ferro forjat i llosana de pedra sense cap mènsula a la part inferior. Al tercer i quart pis també hi ha balcons individuals però aquests no són poligonals, són rectes amb els extrems arrodonits; la barana és de ferro forjat, la llosana de pedra i es recolza sobre una mènsula situada al centre del balcó. A l'últim pis hi ha un balcó corregut de formes rectes amb les cantonades arrodonides; les característiques són símiliars als altres balcons i es recolza sobre dues mènsules.
El parament a partir del primer pis està decorat amb esgrafiats de motius vegetals i florals. La façana està emmarcada per dues pilastres llises que tenen la part superior decorada amb unes formes arrodonides dobles i amb flors, motiu que es repeteix al centre de la façana, i que aguanten el coronament format per una barana de balustres i uns plafons de pedra decorats amb motius d'entrellaçat i flors.

## Història

Va ser projectat el 1903 pel mestre d'obres Josep Torres i Ferran per encàrrec de Joan Aragall.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Juan Aragall». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Juan Aragall. Tapioles 12. Construir una casa de planta baixa i cinc pisos». Q127 Eixample 8817/1903. AMCB.

## Enllaços externs

* «Casa Joan Aragall Ferrer». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.