OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Baywood

Baywood és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Nova York. Segons el cens del 2000 tenia 7.571 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Baywood tenia 7.571 habitants, 2.252 habitatges, i 1.880 famílies. La densitat de població era de 1.299,2 habitants/km².
Dels 2.252 habitatges en un 38,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 61,1% hi vivien parelles casades, en un 15,9% dones solteres, i en un 16,5% no eren unitats familiars. En el 12,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 4,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,35 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,56.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,2% tenia menys de 18 anys, un 8% entre 18 i 24, un 34,5% entre 25 i 44, un 20,9% de 45 a 60 i un 9,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 93,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 60.294 $ i la renda mediana per família de 62.037 $. Els homes tenien una renda mediana de 39.926 $ mentre que les dones 30.609 $. La renda per capita de la població era de 20.978 $. Entorn del 5,2% de les famílies i el 5,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Baywood». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Baywood». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Bayárcal

Bayárcal és una localitat de la província d'Almeria, Andalusia. L'any 2006 tenia 277 habitants. La seva extensió superficial és de 37 km² i té una densitat de 7,5 hab/km². Les seves coordenades geogràfiques són 37° 02′ N, 2° 59′ O. Està situada a una altitud de 1258 metres i a 84 kilòmetres de la capital de la província, Almeria.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 |
| 357 | 334 | 334 | 320 | 329 | 335 | 315 | 305 | 303 | 277 |
# Baz Luhrmann

Baz Luhrmann (Sydney, 17 de setembre de 1962), nom artístic de Mark Anthony Luhrmann, és un director i productor de cinema australià conegut sobretot per la seva Trilogia de Teló Vermell, de la qual destaca especialment la seva tercera pel·lícula Moulin Rouge!.

## Filmografia

Pel·lícules que ha dirigit:
* 1992: L'amor és a l'aire (Strictly Ballroom) (1992), protagonitzada per Tara Morice i Paul Mercurio
* 1996: Romeo + Juliet, protagonitzada per Claire Danes i Leonardo DiCaprio
* 2001: Moulin Rouge!, protagonitzada per Nicole Kidman i Ewan McGregor
* 2008: Austràlia (Australia), protagonitzada per Nicole Kidman i Hugh Jackman
* 2013: El gran Gatsby (The Great Gatsby), protagonitzada per Leonardo DiCaprio i Carey Mulligan
* 2022: Elvis, protagonitzada per Austin Butler i Tom Hanks
Les seves tres primeres pel·lícules formen part de la Trilogia de Teló Vermell.

## Guardons i nominacions

| Any | Premi | Àlbum | Categoria | Resultat | Ref |
| 2020 | Grammy | Moulin Rouge! The Musical | Millor àlbum de teatre musical | Nominat | |

## Referències

* ↑ «Inside The 'Moulin Rouge' Broadway Cast Recording, With Baz Luhrmann, Matt Stine & More» (en anglès), 08-01-2020. [Consulta: 27 juliol 2020].
# Beats màrtirs caputxins de Catalunya

Els beats màrtirs caputxins de Catalunya són un grup de 26 frares caputxins, procedents de diversos llocs i residents en diferents convents catalans de l'orde, tots morts per la seva condició religiosa entre l'inici de la Guerra civil espanyola i febrer de 1937. Són considerats màrtirs i venerats com a beats per l'Església Catòlica.
El papa Francesc n'aprovà la beatificació el 5 de juny de 2015: la cerimònia va tenir lloc el 21 de novembre del mateix any a les 11.30h, a la Catedral de Barcelona, en una cerimònia presidida pel cardenal Angelo Amato.
Les restes dels nou frares que han pogut estar trobades i identificades es troben en un panteó a l'església del convent dels Caputxins de Sarrià (Barcelona).
El grup està format per:
* morts el 28 de juliol de 1936:
** Joan Ayats Plantalech (Eloi de Bianya),
** Pelagi Ayats Vergés (Miquel de Bianya),
** Joan Bover i Teixidor (Modest de Mieres),
** Gregorio Chárlez Ribera (Prudenci de Pomar de Cinca),
** Manel Collellmir Senties (Jordi de Santa Pau),
** Ramón Gros Ballbé (Cebrià de Terrassa)
** Josep Martí Coll (Àngel de Ferreries),
* 1 d'agost de 1936:
** Joan Bonavida Dellà (Fèlix de Tortosa)
** Soteras Culla (Rafael Maria de Mataró),
* 12 d'agost de 1936:
** Josep Alsina i Casas (Agustí de Montclar),
* 15 d'agost de 1936:
** Laurentí Basil Matas (Anselm d'Olot),
* 19 d'agost de 1936:
** Miquel Sagré Fornaguera (Benigne de Canet de Mar),
* 20 d'agost de 1936:
** Carles Canyes Santacana (Marçal de Vilafranca del Penedès),
** Josep Vilalta Saumell (Tarsici de Miralcamp)
* 23 d'agost de 1936:
** Julià Gibrat Marcé, (Vicenç de Besalú),
* 25 d'agost de 1936:
** Tomás Díaz Díaz (Bonaventura d'Arroyo Cerezo),
** Sebastià Sonet i Romeu (Zacaries de Llorenç),
* 9 de setembre de 1936:
** Joan Vila Colomé (Josep de Calella de la Costa)
* 31 d'octubre de 1936:
** Jesús Miquel Girbau (Timoteu de Palafrugell),
** Lluís Estruch i Vives (Eudald d'Igualada),
* 23 de novembre de 1936:
** Jaime Nájera Gherna (Alexandre de Barcelona),
* 19 de desembre de 1936:
** Jordi Sampé Tarragó (Doroteu de Villalba dels Arcs),
** Jaume Bogunyà Casanovas (Martí de Barcelona)
* 21 de gener de 1937:
** Esteve Santacana Armengol (Remigi del Papiol),
* 24 de gener de 1937:
** Francesc Maria Colomer Presas (Pacià M. de Barcelona)
* 16 o 17 de febrer de 1937:
** Martí Tarrés i Puigpelat, (Frederic de Berga).

## Referències

* ↑ «El Papa aprueba la beatificación de 26 nuevos mártires españoles». Infocatolica, 07-06-2015 [Consulta: 23 juliol 2015].
* ↑ «El 21 de novembre fra Frederic de Berga i 25 companys caputxins més seran beatificats a la catedral de Barcelona». , 22-07-2015 [Consulta: 23 juliol 2015].
* ↑ Màrquez, Pilar «"Fra Frederic de Berga serà beatificat enguany després d'un procés que ha reconegut el martiri de fins a 25 caputxins més". Aquí Berguedà». , 26-06-2015 [Consulta: 23 juliol 2015].
# Bezprym

Bezprym (986/987-1032), va ser el primer fill de Boleslau I de Polònia i una princesa hongaresa de nom desconegut antigament identificada amb Judit. Se'l privava del tron de Polònia per donar-lo al seu germà Casimir i es refugià al Rus de Kiev. Després de la mort del seu marit, Richensa, mare de Casimir, va intentar probablement agafar el poder al país i assegurar la corona al seu fill. Tanmateix, no ho aconseguí i Casimir hagué de fugir al Regne d'Hongria mentre les parts centrals de Polònia eren controlades per Bezprym en aliança amb Conrad II, emperador del Sacre Imperi Romanogermànic i el príncep de Rutènia Iaroslav I de Kíev. La regió de Gran Polònia es revoltà contra els nobles i el clergat. També la secessionista Masòvia i un noble local nomenat Miecław formaren un estat propi. Una situació similar es donà a Pomerània, on tenia el poder una dinastia local lleugerament relacionada amb el Piasts. El regnat de Bezprym va ser passatger, fou assassinat el 1032 i Miecislau II retornà al tron de Polònia. El duc Bretislau I de Bohèmia, observant el període de confusió a Polònia, aprofità la debilitat del seu veí i envaí el país en 1039. Després d'una lluita curta, conquerí Silèsia i Petita Polònia i saquejà severament Gran Polònia, cremant completament Gniezno i saquejant les relíquies de Sant Adalbert.
És possible que mentre era a Hongria se'l nomenés cap del comtat de Veszprém i Zala. En aquest cas el nom de Veszprém s'originaria a partir del seu nom.

## Referències

* ↑ Kazimierz Jasiński: Rodowód pierwszych Piastów, 1993.
* ↑ Oswald Balzer: Genealogia Piastów, 1895, pàg. 39-41.
* 1 2 Wolfram, Herwig. Conrad II, 990-1039: Emperor of Three Kingdoms (en anglès). Penn State Press, 2010, p. 215. ISBN 9780271048185.
* ↑ Wihoda, Martin. Vladislaus Henry: The Formation of Moravian Identity (en anglès). BRILL, 2015, p. 288. ISBN 9789004303836.
# Bezsmertnovita

La bezsmertnovita és un mineral de la classe dels sulfurs. Va rebre el seu nom l'any 1979 per E. M. Spiridonov i T. N. Chvileva, en honor de la Dra. Marianna Sergeevna Bezsmertnaya (1915-1991) i del Dr. Vladimir Vasilevich Bezsmertny (1912), mineralogistes russos.

## Característiques

La bezsmertnovita és un sulfur de fórmula química (Au,Ag)₄Cu(Te,Pb). Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. Forma grans tabulars o irregulars d'entre 0,05 i 0,2 mil·límetres. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la bezsmertnovita pertany a «02.BA: sulfurs metàl·lics amb proporció M:S > 1:1 (principalment 2:1) amb coure, plata i/o or», juntament amb els minerals següents: calcocita, djurleïta, geerita, roxbyita, anilita, digenita, bornita, bellidoïta, berzelianita, athabascaïta, umangita, rickardita, weissita, acantita, mckinstryita, stromeyerita, jalpaïta, selenojalpaïta, eucairita, aguilarita, naumannita, cervel·leïta, hessita, chenguodaïta, henryita, stützita, argirodita, canfieldita, putzita, fischesserita, penzhinita, petrovskaïta, petzita, uytenbogaardtita, bilibinskita i bogdanovita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta l'any 1979 al dipòsit d'or d'Aginskoe, a l'óblast de Kamtxatka (Rússia), en la zona de cimentació d'un dipòsit vulcanogènic de tel·lurur d'or. A banda de a la seva localitat tipus, també se n'ha trobat a les mines Guilaizhuang i Zhuojiazhuang (Shandong, República Popular de la Xina), al dipòsit d'or de Manka (Kazakhstan) i a la mina Trixie (Utah, Estats Units). Sol trobar-se associada a altres minerals com l'or natiu, la bogdanovita o la bilibinskita, així com a tel·lururs de coure, ferro i plom.

## Referències

* ↑ «Bezsmertnovite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 10 febrer 2016].
* ↑ «Bezsmertnovite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 10 febrer 2016].
# Beatriu II de Bigorra

Beatriu II fou comtessa de Bigorra de 1129 a la seva mort, sobrevinguda després del 7 de febrer de 1148. Era filla de Cèntul II de Bigorra.

## Biografia

Va succeir al seu pare cap a 1129 i el seu matrimoni amb Pere I de Marsan va permetre la unió entre el comtat de Bigorra i el vescomtat de Marçan. El 7 de febrer de 1148, apareix citada amb el seu marit i el seu fill en un acte de donació d'una vil·la que fan a favor de l'Orde del Temple.

## Matrimonis i fills

Es va casar amb Pere († 1163), vescomte de Marsan, del que va tenir a:
* Cèntul III († 1178), comte de Bigorra i vescomte de Marsan.

## Bibliografia

* Foundation for Medieval Genealogy : Comtes de Bigorre
* Biografies medievals
# Beatriu II de Borgonya

Beatriu II de Borgonya (1193- 1231), nascuda Beatriu de Hohenstaufen, va ser comtessa palatina de Borgonya, duquessa d'Andechs i de Merània pel seu matrimoni amb el duc Otó I d'Andechs i de Merània

## Biografia

Nascuda el 1193, Beatriu fou la segona filla del comte Otó I de Borgonya i de Margarida de Blois (1170-1230), filla del comte Teobald V de Blois i de Chartres i d'Alix de França (aquesta al seu torn filla del rei Lluís VII de França i de la seva primera esposa Elionor d'Aquitània). La seva germana gran, la futura comtessa Joana I de Borgonya va néixer dos anys abans (1191).
El 13 de gener de 1200, el seu pare fou assassinat a Besançon a l'edat de 30 anys. La seva filla gran Joana I el va succeir com a comtessa de Borgonya a l'edat de 9 anys, però va morir el 1205, amb només 14 anys. Beatriu va esdevenir llavors comtessa de Borgonya.
El 1208 es va casar amb el duc Otó I d'Andechs i de Merània que va esdevenir pel seu matrimoni, comte palatí de Borgonya sota el nom d'Otó II de Borgonya, i del qual va tenir un fill el mateix any, el futur comte Otó III de Borgonya. L'any següent (1209) va néixer una filla, la futura comtessa Adelaida I de Borgonya.
La comtessa Beatriu II de Borgonya va morir el 1231, a l'edat de 40 anys.

## Successió

El 7 de maig de 1234, el seu marit Otó II de Borgonya va morir, i el seu fill Otó III el va succeir com a comte palatí de Borgonya. El 1248, quan el comte Otó III al seu torn va morir sense hereu, el comtat va passar a la seva germana, la comtessa Adelaida I de Borgonya.

## Notes i referències

* 1 2 3 Jiri Louda i Michael MacLagan Les Dinasties d'Europa, Bordas, 1995. ISBN 2-04-027115-5
# Beatriu I d'Este

Beatriu d'Este (Ferrara, 1192 – Gemmola, 10 de maig de 1226) va ser una noble dama italiana; va ingressar a l'orde benedictí a Pàdua i Gemmola. És venerada com a beata per l'Església catòlica. La principal font per a la seva vida és una biografia escrita per Alberto, germà de l'església de Santo Spirito. Era filla d'Azzo VI d'Este i la seva segona muller, Sofia Leonora, filla d'Humbert III de Savoia, comte de Savoia. Va viure la joventut habitual en una noble de l'època i va ser festejada per Rambertino Buvalelli, trobador de Bolonya. En nou de les seves cansós, Rambertino lloa la bellesa i el tarannà de Beatrice. La relació, però, era purament poètica, exemple d'amor cortès, entre altres raons per la diferència social i d'edat de tots dos. Beatriu va fer-se monja benedictina en fer els catorze anys. Ingressà a l'abadia de Solarola, prop de Pàdua i més tard va fundar una comunitat al monestir abandonat de Gemmola, el 1221. Hi morí en 1226 i fou portada a Pàdua per ésser enterrada a Santa Sofia. D'aquí, les seves restes van ser traslladades en 1256 a la catedral de Santa Tecla d'Este. Una llegenda diu que quan alguna cosa greu havia de passar a la família Este, el cos de la beata es movia a la seva tomba i el soroll podia ser sentit pels seus parents, que en quedaven així assabentats. El seu culte va ser aprovat en 1763, essent proclamada beata.

## Bibliografia

* Bertoni, Giulio. I Trovatori d'Italia: Biografie, testi, tradizioni, note. Rome: Società Multigrafica Editrice Somu, 1967 [1915].
* Patron Saints Index - Blessed Beatrix d'Este Arxivat 2008-05-13 a Wayback Machine.
* "Beatrix", a Catholic encyclopedia
# Beatriu I de Borgonya

Beatriu I de Borgonya o Beatrix de Borgonya (1145 - 1184) va ser comtessa de Borgonya (filla única del comte Renald III de Borgonya) i Emperadriu del Sacre Imperi per matrimoni el 1156 amb l'Emperador Frederic Barba-roja.

## Biografia

Nascuda el 1145, era filla única i hereva del comte Renald III de Borgonya i d'Agata de Lorena (filla del duc Simó I de Lorena)
El 1156, es va casar amb l'Emperador Frederic Barba-roja a Würzburg i li va aportar en dot el comtat de Borgonya. Van tenir nombrosos fills entre els quals:
* Beatriu (vers 1161-1174)
* Frederic que després fou el duc Frederic V de Suàbia (16 juliol de 1164 a Pavie; † 28 de novembre de 1169/1170)
* Enric després emperador Enric VI (1165-1197) que va succeir al seu pare com emperador
* Frederic, després duc Frederic VI de Suàbia (1167; † 20 gener de 1191)
* El comte Otó I de Borgonya (1167-1200) que es va casar el 1192 amb la comtessa de Blois Margarida (vers 1170-1231) i que va succeir com a comte de Borgonya al seu pare Frederic I del Sacre Imperi Romanogermànic
* Conrad de Hohenstaufen, després duc Conrad II de Suàbia (1172-1196)
* Rainald (1173-† jove)
* Guillem (1176-† jove)
* Felip, després duc Felip de Suàbia (1176-1208)
* Agnès (†1184).
El 15 de novembre de 1184 va morir a Besançon a l'edat de 38 anys. Després fou portada, juntament amb la seva filla Agnès, a la cripta de la Catedral d'Espira. El seu cor hauria estat conservat a l'antiga abadia benedictina de Jouhe-lès-Dole.

## Enllaços externs

* Les quartiers généalogiques d'Otte-Guillaume (francès)
# Barbut verd de Malabar

El barbut verd de Malabar (Psilopogon malabaricus) és una espècie d'ocell de la família dels megalèmids (Megalaimidae) que habita selva i boscos de les terres baixes fins als 1300 m al sud-oest de lÍndia, des de Goa fins Kerala.
# Barbut verd de Taiwan

El barbut verd de Taiwan (Psilopogon nuchalis) és una espècie d'ocell de la família dels megalèmids (Megalaimidae).

## Descripció

* Fa 20 - 23,5 cm de llarg.
* El plomatge és principalment verd, a banda del cap que conté colors blau, groc i vermell. Cella negra.
* Bec negre i potes gris verdoses

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos tropicals i subtropicals de Taiwan.

## Taxonomia

Era considerat una subespècie del barbut verd cellanegre. Actualment considerat una espècie de ple dret seguint Collar 2006b.

## Referències

* ↑ Nigel J.Collar, (2006b). A taxonomic reappraisal of the Black-browed Barbet Megalaima oorti. Forktail 22: 170–173
# Berenguer II de Millau

Berenguer II de Millau (c.1025 - c. 1080), esdevingut també Berenguer de Carlat, fou vescomte de Millau i Rodés des de l'any 1051 i, per matrimoni, també vescomte de Carlat. Era fill de Ricard II, vescomte de Millau i Rodés, i de Rixenda de Narbona.

## Biografia

Cap al 1080, amb la seva dona Adela i Nobilia de Lodeva, mare d'Adela, així com els seus tres fills Ricard, Gilbert i Ramon, va fer una donació a l'abadia fundada per Gausbert, monjo a Sant Amans de Rodés, d'una terra entre quatre creus que formava una salvetat dependent del castell de Mandulfa, i per l'espiritual de la parròquia de Junhac. El nom de Montsauvi (Montis Salvii), d'on és el castell, no apareixerà fins a l'any 1093 en una butlla de Celestí III que va unir directament la nova abadia amb la Santa Seu.

## Noces i descendència

Abans del 1050 es va casar amb Adela, vescomtessa de Carlat, filla de Girbert, vescomte de Carlat, i de Nobilia, vescomtessa de Lodeva. Junts van tenir almenys tres fills:
* Gilbert de Millau († 1111).
* Ricard de Millau († 1135), pare d'Hug I, († 1159), vescomte de Carlat i comte de Rodés.
* Ramon.

## Referències

* 1 2 de Barrau, 1853, p. 216-217.
* ↑ «Berenguer II, Vicomte de Millau-Gévaudan» (en anglès). Genealogics. [Consulta: 3 abril 2023].
* ↑ «VICOMTES de LODEVE» (en anglès). Foundation for Medieval Genealogy. [Consulta: 3 abril 2023].

## Bibliografia

* de Barrau, Hippolyte. Documents historiques et généalogiques sur les familles et les hommes remarquables du Rouergue dans les temps anciens et modernes (en francès). vol. 1. Rodés: N. Ratery, 1853.
* Mazel, Florian. La Noblesse et l'Église en Provence, fin Xe-début XIVe siècle (en francès). parís: Éditions du CTHS (Comité des Travaux Historiques et Scientifiques), 2002. ISBN 2735505030.
# Berenguer I d'Entença

Berenguer I d'Entença (s. XI) fou el primer senyor documentat de la baronia d'Entença. Hom sap que assistí al setge de Barbastre (1065). No es coneix cap membre de la nissaga dels Entença anterior a Berenguer I. No es tenen dades del seu casament, fou pare de Gombau I d'Entença, personatge igualment obscur.

## Referències

* ↑ «Gran Enciclopèdia Catalana: Entença».

## Enllaços externs

* Dades dels Països Catalans Arxivat 2010-05-30 a Wayback Machine.
# Bisbat de Semigàlia

La diòcesi de Semigàlia (llatí: Dioecesis Semigallensis) és una seu suprimida de l'Església catòlica a Letònia.

## Territori

La diòcesi s'estenia a la part central de l'actual Letònia, a la regió històrica de Semigàlia.
La seu episcopal era la ciutat de Selburg, avui coneguda com a Sēlpils (al raion de Jēkabpils) ciutat que va ser destruïda pels suecs el 1704.

## Història

La diòcesi va ser erigida a la primera meitat del segle xiii quan, després de la Croada del Nord, la regió bàltica va ser convertida al cristianisme.
Era sufragània de l'arquebisbat de Riga.
La diòcesi va ser suprimida el 1251, i el seu territori va ser incorporat al de l'arxidiòcesi de Riga.
Al segle xiv se senyalaren alguns bisbes titulars.

## Cronologia episcopal

* Bernhard von Lippe, O.Cist. † (1217 - 30 d'abril de 1224 mort)
* Lambert † (inicis d'agost de 1225 - finals de 1229 mort)
* Balduin von Alna, O.Cist. † (1232 - 1243 mort)
* Arnold, O.Cist. † (vers 1246 - ? renuncià)
* Heinrich von Lützelburg, O.F.M. † (5 de desembre de 1247 - 1251 nomenat bisbe de Curlàndia)

## Cronologia de bisbes titulars

* Tommaso † (14 de febrer de 1343 - ?)
* Boniface du Puy † (vers 1379 - ?)
* Giovanni Jagow, O.P. † (18 de febrer de 1383 - 20 de juliol de 1384 nomenat bisbe de Strängnäs)

## Fonts

* Pius Bonifacius Gams, Series episcoporum Ecclesiae Catholicae, Leipzig 1931, pp. 311(llatí)
* Konrad Eubel, Hierarchia Catholica Medii Aevi, vol. 1 Arxivat 2019-07-09 a Wayback Machine., pp. 445 e 519(llatí)
* Ernst Friedrich Mooyer, Verzeichnisse der deutschen Bischöfe seit dem Jahr 800 nach Chr. Geb., Minden 1854, p. 100(alemany)
# Centre sociocultural

El centre sociocultural és un edifici al nucli de les Gunyoles inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es tracta d'un edifici construït per funcionar com escola l'any 1917. En ser suprimida aquesta, per manca de cens escolar passà a ser teleclub i actualment és un centre sociocultural.
Edifici de planta baixa i pis, les finestres del qual són tapiades. La façana esta arrebossada i pintada, cosa que contrasta amb la rusticitat de totes les cases del poble. La planta baixa és centrada per la porta i tres finestres a banda i banda. Tota la façana presenta un cert ritme accentuat per l'esglaonament de les finestres de la planta baixa i pel coronament de la mateixa façana, al qual contribueixen les garlandes i les sanefes que emmarquen totes les obertures. El conjunt fa pensar en un edifici de regust encara modernista de transició, però, cap al noucentisme.

## Notes

* 1 2 «Centre Socio-cultural». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 setembre 2015].
# Castejón del Puente

Castelló Seboller (en castellà: Castejón del Puente i en aragonès Castillón d'o Puent) és un municipi aragonès situat la província d'Osca i enquadrat a la comarca del Somontano de Barbastre.
La temperatura mitjana anual és de 13,9° i la precipitació anual, 470 mm.
Va ser conquerida l'any 1099 per Pere I. Jaume I va concedir a l'Orde del Temple el castell i vila l'any 1220.

## Referències

* ↑ Gran Enciclopèdia Catalana, GEC «Castejón del Puente». Enciclopedia.cat [Consulta: 23 maig 2014].
* ↑ «Gran Enciclopèdia Aragonesa, Castejón del Puente». Arxivat de l'original el 2020-09-22. [Consulta: 17 setembre 2016].
# Castell de Vêves

El castell de Vêves (en francès: Château de Vêves) ocupa una plataforma rocallosa just als afores de Celles, a la província de Namur, a Bèlgica. Està classificat com patrimoni excepcional de Valònia. Segons la tradició, el lloc ha estat ocupat per castells des dels temps de Pipí d'Héristal (segle vii). Cap a la darreria de l'edat mitjana, la zona va caure sota el control de la família Beaufort, que va supervisar la construcció d'un baluard aquí, vers l'any 1230.
El castell actual, que té forma de pentàgon irregular, i està voltat per sis torres rodones de diverses mides, data de cap a 1410. Successives restauracions han modificat especialment els murs del pati interior, un dels quals té una distintiva galeria a dos nivells d'entramat de fusta, i un altre dels quals fa una façana de totxo vermell d'estil Lluís XV. El front nord és coronat amb una petita cúpula que conté un rellotge.

## Bibliografia

* Comtessa Marie-Caroline d'Ursel, Cinquante châteaux evoquent l'histoire de Belgique (Brussel·les, 1972).

## Enllaços externs

* Web del Chateau de Veves Arxivat 2015-09-30 a Wayback Machine..
* Foto del castell.