OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cantó de Villeneuve-sur-Yonne

El cantó de Villeneuve-sur-Yonne és un cantó francès del departament del Yonne, situat al districte de Sens. Té 8 municipis i el cap és Villeneuve-sur-Yonne.

## Municipis

* Armeau
* Les Bordes
* Bussy-le-Repos
* Chaumot
* Dixmont
* Piffonds
* Rousson
* Villeneuve-sur-Yonne

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1955 | Louis Condemine | Divers droite |
| 1955-1967 | Pierre Seguin | Divers droite |
| 1967-1993 | Roland Bonnion | Sense etiqueta, després UDF |
| 1993-2011 | Jean-Luc Dauphin | RPR, després UMP |
| 2011- | Cyril Boulleaux | Divers droite |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| 7.292 | 7.316 | 7.477 | 7.760 | 8.071 | 8.928 | 9.567 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Casa Ricós Roig

La Casa Ricós Roig és un edifici del municipi de Cardedeu (Vallès Oriental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa de tipologia entre mitgeres, de planta baixa i dos pisos i coberta a dues vessants. La façana està força carregada d'ornamentació neoclàssica, amb llindes en relleu i columnes que flanquegen les finestres, amb capitells decorats. La pintura, d'ocre clar i vermell fort, reforça el decorativisme de la façana. La façana acaba en balustrada, amb balustres de pedra.

## Història

Podrien datar la casa, de la que no tenim dades segures, a principis de segle xx; tant pel seu estil eclèctic, com perquè a finals dels s. XIX hi havia una dinàmica de desplaçar l'eix del poble cap a la carretera de Caldes, on s'hi feien nombroses construccions, degut a l'atracció de la nova carretera i el ferrocarril.

## Referències

* 1 2 «Casa Ricós Roig». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 setembre 2015].
# Arxiu Històric de la Universitat de València

L'Arxiu Històric de la Universitat de València, també conegut com a Arxiu de la Universitat de València, fou fundat el segle xvi, i oferix servicis de consulta, préstecs per a exposicions, subministrament d'articles per a investigadors, i visites programades. Els seus fons contenen documentació relativa als diferents òrgans de govern de la Universitat, facultats i escoles, així com diverses donacions particulars.
També recull documentació externa a la Universitat, com ara sobre l'expedició de títols de batxiller de l'Instituto Provincial de Segunda Enseñanza Alfonso X El Sabio de Múrcia, o sobre la legalització de les escoles vinculades a la Sociedad de Socorros Mutuos i al Círculo Católico de Xiva.

## Història

La documentació sobre els inicis de l'Arxiu de la Universitat de València, situats als segles XVI, XVII i XVIII, cal trobar-los en l'Arxiu Històric Municipal, l'Arxiu de la Catedral de València i l'Arxiu General de l'Administració d'Alcalá de Henares.

## Referències

* ↑ «Archivo de la Universidad de Valencia». Censo-Guía de Archivos de España e Iberoamérica. Ministerio de Cultura y Deporte - Gobierno de España. [Consulta: 16 maig 2020].
* ↑ «Presentació». Universitat de València. [Consulta: 16 maig 2020].
* ↑ «Serveis». Universitat de València. [Consulta: 16 maig 2020].
* ↑ «Fons». Universitat de València. [Consulta: 16 maig 2020].
* ↑ «Archivo General Región de Murcia». Consejería de Educación y Cultura - Región de Murcia. [Consulta: 16 maig 2020].
* ↑ Verdet Gómez, Federico «El asociacionismo en el medio rural - La Sociedad de Socorros Mutuos de Chiva» ( PDF). Estudis Comarcals. Diputació de València [Consulta: 16 maig 2020].
* ↑ «Arxiu Històric de la Universitat de Valencia - Estudi General». Universidad de Granada. Arxivat de l'original el 2003-04-20. [Consulta: 16 maig 2020].
* ↑ «Història». Universitat de València. [Consulta: 16 maig 2020].

## Enllaços externs

* Fitxa de l'Arxiu Històric de la Universitat de València al Ministerio de Cultura y Deporte
# Balneari

Un balneari és un lloc dedicat al repòs i la curació a través de la utilització de les aigües, sobretot les termals i minerals, sovint amb un edifici per a l'allotjament. També es pot anomenar així el lloc d'oci situat a la vora del mar, rius i llacs, on es pot practicar el campisme i la natació. El nom prové del llatí: balneum (bany).
Algunes de les tècniques que s'utilitzen en els balnearis a més de les piscines termals són banys amb algues, banys amb fang, banys de pell de taronja, inhalació de vapors, hidromassatge, dolls d'aigua, circuits contra corrent, etc. En el cas dels balnearis marins, el conjunt de tècniques hidrosaludables es diuen talassoteràpia.
Les instal·lacions es completen amb altres serveis per a la cura de la salut com massatges diversos, saunes (turca, finlandesa, etc.), raig uva, solàrium, gimnàs, llits d'aigua, tractaments de bellesa, etc.
Quan no és possible que estigui en llocs amb cursos d'aigua natural termal, s'utilitzen banyeres amb aigua escalfada. S'hi poden afegir atraccions aquàtiques com tobogans (o aquatubs), llacs artificials per a rem, piscines amb ones artificials, rius de diferents corrents generades també de manera artificial, i d'altres efectes d'entreteniment.

## Balnearis a Catalunya

* Alcarràs
* Balneari de Caldes (Caldes d'Estrac)
* Cardó (Benifallet)
* Banhs de Tredòs (Naut Aran)
* Banys de Les (Vall d'Aran)
* Banys de Molig (Molig)
* Banys de Sant Vicenç (Pont de Bar)
* Caldes de Boí
* Codina (Tona)
* Font Pudosa (Banyoles)
* Nossa
* Prats (Caldes de Malavella)
* La Puda
* Roqueta (Tona)
* Segalers (Tona)
* Termes Orion (Santa Coloma de Farners)
* Vallfogona de Riucorb
* Ullastres (Tona)
* Vichy Catalàn (Caldes de Malavella)
* Vilajuïga

## Referències

* ↑ «Balneari». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Glossari de Termes Ambientals. Barcelona: Fundació Bancaixa, 1996, p. 43. ISBN 84-88715-60-9 [Consulta: 29 novembre 2014].
* ↑ Bruguera i Talleda, Jordi; Fluvià i Figueras, Assumpta. «balneo». A: Diccionari etimològic. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1996 (2004, 4a edició, p. 103. ISBN 9788441225169.

## Enllaços externs

* Guia temàtica: Com cercar informació sobre: Balnearis - Biblioteca Oriol Bohigas (Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona)
# Can Mas de Dalt

Can Mas de Dalt és una masia al poble de Bigues (municipi de Bigues i Riells, l Vallès Oriental). És el sector oest del poble de Bigues, ja ratllant l'antic terme de Riells del Fai. És la masia més allunyada del Rieral de Bigues en direcció a ponent. És a l'esquerra del torrent del Quirze, al nord-oest de Can Prat de la Riba, al sud-est del Turó d'en Vileu i a ponent del Pla de Can Torroella. És en el vessant de migdia de l'extrem occidental dels Tripons.
Es tracta d'una casa petita, però antiga. Probablement data, almenys, del segle xviii. Prop seu, més al nord, enmig d'unes oliveres, hi ha la moderna capella de Sant Ferran de Can Mas de Dalt.
S'hi accedeix per una pista rural en bon estat que arrenca del punt quilomètric 23,1 de la carretera BP-1432, des d'on surt cap al nord-est i en 600 metres mena fins a la masia de Can Prat de la Riba. Des d'aquesta masia, en 100 metres més un camí rural en bon estat cap al nord mena a Can Mas de Dalt.
Està inclosa a l'Inventari del patrimoni cultural i en el Catàleg de masies i cases rurals de Bigues i Riells.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ «Inventari Patrimoni Cultural de Bigues i Riells. Memòria tècnica». Arxivat de l'original el 2010-11-16. [Consulta: 18 febrer 2011].
* ↑ Catàleg de masies i cases rurals
# Careproctus longipectoralis

Careproctus longipectoralis és una espècie de peix pertanyent a la família dels lipàrids.

## Descripció

* Fa 16,8 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 2.025 i 2.037 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al nord-est del mar de Weddell.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Krøyer H. N., 1862: Nogle Bidrag til Nordisk ichthyologi. Naturhist. Tidsskr. Kjøbenhavn (Ser. 3) v. 1. 233-310.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Duhamel, G., 1992. Description d'espèces nouvelles de Careproctus et Paraliparis et données nouvelles sur ces genres et le genre Edentoliparis de l'océan Austral (Cyclopteridae, Liparinae). Cybium 16(3):183-207.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Andriàixev, A. P., 1998. A review of recent studies of Southern Ocean Liparidae (Teleostei: Scorpaeniformes). Cybium 22(3):255-266.

## Bibliografia

* Txernova, N. V.; Stein, D. L.; Andriàixev, A. P «Family Liparidae (Scopoli, 1777) snailfishes» (en anglès). California Academy of Sciences Annotated Checklists of Fishes, 31, 72, 2004.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Casterner de Noals

Casterner de Noals és un poble de la comarca aragonesa de la Ribagorça. Pertany al municipi de Montanui. Es troba a 1044 metres d'altitud sobre el nivell del mar, a la riba esquerra de la Valira de Castanesa. L'any 2009 tenia 12 habitants.

## Toponímia

El nom pot venir de Castrum Negrum, castell negre en llatí.

## Monuments

* Església del segle xviii, amb moltes reformes.
* Ruïnes d'un castell.
* Ermita de la Verge de Buràs, romànica, del segle xi.
# Barraca de la Foradada 3

La Barraca de la Foradada 3 és una obra de Calafell (Baix Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'una edificació d'ús agrícola amb un sol espai interior i una porta d'entrada que, actualment, està en ruïnes.
Els murs i la volta són fets de peces irregulars de pedra unides en sec amb l'ajut de falques, també de pedra, de dimensions més petites. Els murs tenen un rebliment de pedruscall

## Referències

* 1 2 «Barraca de la Foradada 3». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 febrer 2019].
# Casa Ramon Casas

«Casa Ramon Casas» té aquests significats:
* Casa Ramon Casas i Carbó, edifici modernista a l'Eixample.
* Casa Ramon Casas i Gatell, casa natal del pintor Ramon Casas i Carbó al barri Gòtic.
# Campanula medium

Campanula medium és una planta de la família de les campanulàcies.

## Descripció

Planta biennal, erecta, més o menys ramificada de fins a 60 cm de llarg, ciliada. Fulles basals o alternes, incises fins a dentades, les basals ovals i peciolades, les superiors sèssils lanceolades. Flors solitàries, terminals o pedunculades (peduncle de 2-10 cm) en les axil·les superiors, inclinades fins a penjolls. 5 dents calicines lanceolats fins a ovals, de fins a 1,5 cm de llarg, entre els quals es troben 5 apèndixs ovals, regirats. Corol·la acampanada-inflada, blava-violeta o blanca, amb 5 lòbuls curts, de fins a 5 cm de llarg. 5 estams amb anteres unides i filaments eixamplats. Estil trífil. Ovari ínfer, que es converteix en una càpsula.

## Hàbitat

Pendents assolellats i roquetars.

## Distribució

Mediterrània occidental, i conreada en altres llocs

## Taxonomia

Campanula medium va ser descrita per Carolus Linnaeus i publicat en Species Plantarum 1: 167. 1753.

### Etimologia

Campanula: nom genèric diminutiu del terme llatí campana, que significa "petita campana", al·ludint a la forma de les flors.
medium: epítet llatí que significa "de grandària intermediària".

### Sinonímia

* Campanula bourdiniana Gand.
* Campanula florida Salisb.
* Campanula grandiflora Lam.
* Campanula grandiflorum Lam.
* Marianthemum medium (L.) Schur
* Medium grandiflorum Spach
* Medium grandiflorum (Lam.) Fourr.
* Rapuntia mitjana (L.) Chevall.
* Sykoraea hortensis Opiz
* Talanelis medium (L.) Raf.

## Noms comuns

* fanalets

## Referències

* ↑ Bayer, E; Buttler K.P.; Finkenzeller X.; Grau J. Plantas del Mediterráneo. Barcelona:Blume, 1989. ISBN 84-7031-629-X.
* ↑ Campanula medium en Trópicos
* ↑ Campanula en Flora de Canarias
* ↑ En Epítetos Botánicos
* ↑ «Campanula medium». Royal Botanic Gardens, Kew: World Checklist of Selected Plant Families. [Consulta: 8 abril 2012].
* ↑ Campanula medium en PlantList
* ↑ Colmeiro, Miguel: «Diccionario de los diversos nombres vulgares de muchas plantas usuales ó notables del antiguo y nuevo mundo», Madrid, 1871.

## Bibliografia

* Breedlove, D. E. 1986. Flora de Chiapas. Llistes Floríst. Mèxic 4: i–v, 1–246.
* Jørgensen, P. M. & C. Ulloa Ulloa. 1994. Seed plants of the high Andes of l'Equador---A checklist. AAU Rep. 34: 1–443.
* Jørgensen, P. M. & S. León-Yánez. (eds.) 1999. Catalogue of the vascular plants of Equador. Monogr. Syst. Bot. Missouri Bot. Gard. 75: i–viii, 1–1181.
* Lammers, T. G. 1994. Prodromus Monographiae Campanuloidearum.
* Nash, D. L. 1976. Campanulaceae. In Nash, D.L. (Ed.), Flora of Guatemala - Part X, Number 4. Fieldiana, Bot. 24(11/4): 396–431.
* Voss, E. G. 1996. Michigan Flora, Part III: Dicots (Pyrolaceae-Compositae). Cranbrook Inst. of Science, Ann Arbor.
# Capitoli de Tolosa

El Capitoli és el cor de l'administració municipal de la ciutat occitana de Tolosa.
El Capítols (magistrats) de Tolosa es varen embarcar en la construcció de l'edifici original en 1190, per a proporcionar una seu al govern d'un comtat que creixia en riquesa i influència. El nom Capitoli es referia no només al Capitoli romà, sinó també al capitulum, el capítol dels magistrats que governaven la ciutat. Al segle xx, es van redissenyar les estructures que envolten la gra Plaça del Capitoli (2 hectàrees). Algunes parts de l'interior del Capitoli es remunten al segle xvi, però la façana actual d'estil neoclàssic data del 1750 i es va construir segons els plànols de Guillaume Cammas. La façana té 135 metres de llarg i es va fer amb el maó rosa característic de la zona. Les vuit columnes representen els 8 capítols originals.
El 1873 Eugène Viollet-le-Duc va construir un campanar a l'estil del nord de França al cim de la torre de l'homenatge de l'edifici. Va ser en aquesta torre que Jean Cales, víctima protestant d'un judici religiosament esbiaixat, va ser interrogat. Només el pati i la porta d'Enric IV sobreviuen dels edificis medievals originals. Va ser en aquest pati on el duc de Montmorency va ser decapitat després de la seva rebel·lió contra el Cardenal-Duc de Richelieu.
Un redisseny a fons de la Plaça del Capitoli, fet el 1995, va reservar un gran espai per als vianants. Avui en dia el Capitoli acull Casa de la Vila, a més de la companyia d'òpera del Teatre del Capitoli de Tolosa i una orquestra simfònica. La Sala dels Il·lustres conté obres d'art del segle xix.
* Façana posterior del Capitoli.
* Entrada del teatre

## Referències

* ↑ Clément, Corinne. Les Beaux jours / Compagnie Parisienne du livre. Toulouse secret et insolite (en francès), 2007, p. 184. ISBN 978-2-35179-015-1. , page 13
* «Hôtel de ville appelé Le Capitole». base Mérimée. ministère français de la Culture. [Consulta: 2 maig 2014].

## Bibliografia

* Turning, Patricia (2013), Municipal Officials, Their Public, and the Negotiation of Justice in Medieval Languedoc: Fear Not the Madness of the Raging Mob, Later Medieval Europe, No. 10, Leiden: Brill, ISBN 978-90-04-23464-2, <https://books.google.cat/books?id=VPsky0R6JvYC&pg=PP1>.
# Centre Cívic Mestre Salvador Fàbregas

El Centre Cívic Mestre Salvador Fàbregas és un edifici modernista de Santa Maria de Palautordera (Vallès Oriental) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici amb tres façanes i una paret mitgera. La façana del c/ Doctor Robert dona accés a Ràdio Vitamènia, a la Disco Jove i al Centre cívic i a la façana del carrer Consolat de Mar al centre cívic i l'Àrea de Cultura i Joventut de l'Ajuntament de Palautordera. La tercera façana dona al pavelló municipal. La planta és rectangular i la coberta a dues vessants. Les façanes estan assentades sobre sòcol de pedra rematat per una faixa de totxo i al damunt arrebossades i pintades de color ocre. Els capcers estan recoberts de rajola de terra cuita. Als extrems sobresurten de la façana i al centre tenen un gran arc esglaonat. L'accés a l'edifici s'efectua per un cos més baix adossat a un lateral, també té el capcer amb arc esglaonat recobert de rajoles. Les obertures són grans d'arc rebaixat i ampit inclinat. Les de les façanes del carrer estan emmarcades per una motllura que arrenca de la línia d'imposta feta de totxo com l'arc i l'ampit. Aquesta motllura s'uneix amb un arc esglaonat que hi ha entre els dos buit. Les obertures de la façana que dona al pati són més senzilles. Les finestres només tenen totxo a l'arc i a l'ampit i les portes a l'arc.
Els elements formals són representatius del llenguatge de l'arquitectura modernista.
Aquest edifici ja era inclòs al Pla parcial de 1981.

## Història

Aquest petit edifici està situat junt a l'Ajuntament. Fou erigit com a escoles públiques, però després d'uns anys d'abandonament, ara és objecte de restauració.
Els seus elements formals, però no els decoratius, són típics de l'arquitectura del modernisme.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Centre Cívic Mestre Salvador Fàbregas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 octubre 2017].
# Azerbaidjan (desambiguació)

«Azerbaidjan» té aquests significats:
* República de l'Azerbaidjan, Azerbaidjan del Nord o Septentrional, república caucàsica, a mig camí entre Europa i Àsia
* Azerbaidjan Meridional, Azerbaidjan Iranià, Azerbaidjan Persa o Azerbaidjan del Sud, territori nacional dels àzeris sota sobirania de l'Iran
Viccionari
# Castell de Toudell

El Castell de Toudell és un castell del municipi de Viladecavalls (Vallès Occidental) declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

El castell feudal de Toudell s'alça dins els termes de l'antiquíssim Castell de Terrassa, a l'extrem del mateix planell on es troba l'ermita romànica de Sant Miquel de Toudell, lloc encinglerat, des d'on es domina la Vall del Rieral de Gaià i el Turó de Can Mitjans.
Del Castell de Toudell queden fragments de les seves parets, a més dels consegüents munts de rocs i pedres escampades per l'entorn. La seva estructura era molt complexa, formada per diferents àmbits entre els quals destaca una torre, de la qual es conserva un potent enderroc.

## Història

El topònim fou documentat el 986.
Possiblement els Senyors de Toudell van residir al castell des de finals del segle xi. L'esment del "Castro de Toudello" és del 1244, temps en què ja existia l'Església de Sant Miquel, donada el 1159 per Allegret de Tuldell a "Deo et eccleasiae Sanctae Mariae et Sancti Petri de Egara et Geraldo, Priori ejusdem loci et canonicis Sancti Rufi".
Resta importància al castell diversos factors: la brevetat del seti que ocuparia el castell; la dependència de Terrassa; la indicació, en el 1287, de "domo et fortitudinis de Toudello" no pas pròpiament castell; i la confrontació d'aparèixer contemporàniament les expressions, positives, "catrum meum vocatum de Toudello" i "ipsum castellum" amb les negatives, pel concepte de quadra que aporten registres dels anys 1358, 1365-1370 i enllà.
En la propietat, s'observen (segle XIV) les famílies Montornès i Parent.
L'any 2005 es va portar a terme una intervenció arqueològica inscrita en el marc del projecte d'investigació Estudi arqueològic de Toudel en època medieval, que plantejava aportar noves dades sobre la història de Toudell. L'excavació arqueològica va consistir en la neteja superficial dels murs del sector de ponent i en l'excavació en extensió del de llevant. Al sector de ponent, que té forma triangular, la neteja de la capa vegetal va deixar al descobert el potent enderroc de la torre del castell de Toudell.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Castell de Toudell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 novembre 2015].
* ↑ «Restes del castell de Toudell (Viladecavalls - Vallès Occidental)». Pobles de Catalunya. [Consulta: 29 novembre 2015].
* ↑ «Castell de Toudell – Viladecavalls / Vallès Occidental». Catalunya Medieval. [Consulta: 29 novembre 2015].
* ↑ «Memòria de la intervenció arqueològica al castell de Toudell» (pdf). Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 novembre 2015].

## Enllaços externs

* «Castell de Toudell». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Batlle general de Catalunya

El batlle general de Catalunya va ser una figura administrativa incorporada pel rei Pere II de Catalunya-Aragó, l'ofici va ser reglamentat el 1347, amb funcions sobre la tresoreria reial i, en general, sobre tot el que afectava el patrimoni reial, que comprenia tant el domini públic (mines, salines, pastures, boscos, aigües, drets de caça i pesca), monopolis reials de serveis públics (molins, forns, carnisseries, banys, etc.), rendes i drets dominicals o emfitèutics (delmes, tasques, etc.), com, d'altra banda, censos, drets d'establiment emfitèutic, firma, lluïsmes, etc., imposts reials de diversa mena, impostos sobre pas marítim o terrestre de bestiar o mercaderies, drets de duana, etc. De la mateixa manera que el batlle era el receptor de les rendes i dels impostos reials, també era el pagador de les despeses de la Corona en el territori que administrava: salaris dels oficials reials, despeses de conservació o reparació d'edificis públics, castells, etc.
El batlle general només havia de retre comptes al mestre racional del rei o a qui el monarca designàs, mentre que ell podia demanar comptes a tots els oficials menors dependents de la batllia general. A més del vessant pròpiament econòmic, el càrrec de batlle general tenia també un vessant judicial i governatiu, ja que tenia competència en ambdues esferes sobre jueus i sarraïns, derivades de llur consideració, com ja hem dit, de tresor del rei. Tenia també jurisdicció sobre afers marítims i concedia, per exemple, llicències de navegació, autoritzava armaments en cors, etc. D'altra banda, també era competent en les qüestions judicials per causa de rendes i drets patrimonials i fiscals
El batlle general era, a més, el cap jeràrquic dels batlles locals i del personal lligat a la batllia. El nomenament del batlle general solia fer-se a beneplàcit, és a dir, revocable a voluntat del monarca; només en alguns casos era concedit amb caràcter vitalici, sovint després d'un temps d'exercici de la persona afavorida amb aquesta distinció. A través dels seus llibres de comptes hom pot seguir l'evolució de les rendes i drets del domini reial durant els segles xiv i xv.

## Vegeu també

* Batle general del Regne de València
* Baile general d'Aragó

## Referències

* ↑ FERRER MALLOL, Maria Teresa. La batllia general de la part del Regne de València dellà Xixona. Institució Milà i Fontanals. CSIC
# Cangur rata de Tasmània

El cangur rata de Tasmània (Bettongia gaimardi) és una espècie de cangur rata. El seu àmbit de distribució natural inclou el sud-est d'Austràlia i la part oriental de Tasmània. Després de la introducció de la guineu, s'extingí al continent australià vers el 1890.

## Referències

* ↑ Groves, Colin. Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Johns Hopkins University Press, 2005, pàg. 57. ISBN 0-801-88221-4. (anglès)
* ↑ Rose, R. (1997). Metabolic rate and thermal conductance in a mycophagous marsupial, Bettongia gaimardi Arxivat 2008-07-23 a Wayback Machine.. The World Wide Web Journal of Biology 2: 2-7.
Espècies vivents de diprotodonts :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subordre Vombatiformes :
Subordre Phalangeriformes (continua més avall) :
Subordre Phalangeriformes (continua més amunt) :
Subordre Macropodiformes (continua més avall) :
Subordre Macropodiformes (continua més amunt) :