OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Willi Baumeister

Willi Baumeister (22 de gener de 1889 - 3 d'agost de 1955) va ser un pintor informalista, escenògraf, fotògraf i tipògraf alemany.

## Biografia

Va néixer a Stuttgart. Allí va ser educat com a pintor decorador entre 1905 i 1907. Alhora, va començar a estudiar art a l'Acadèmia d'Art de Stuttgart (Kunstakademie) amb Robert Poetzelberger, Josef Kerschensteiner, i Adolf Hölzel. Allà es va fer amic de Oskar Schlemmer. Va haver d'interrompre els seus estudis pel servei militar obligatori. La seva obra va estar molt influïda per l'art primitiu i l'obra de Joan Miró.
Fa part del moviment artístic del Novembergruppe (1918). El 1919 va realitzar el seu primer «quadre mur» ( Mauer Bilder), un panell l'estructura en relleu com d'un mur aconseguia, en què integrava les seves experiències cubistes. El 1926, Baumeister es va casar amb la pintora Margarete Oehm. Aquest mateix any va celebrar la seva primera exposició individual a París. El 1927, va començar a ensenyar com a professor a la Stadelschule (Escola Municipal d'Art) de Frankfurt del Main, però va ser destituït del seu càrrec el 31 de març de 1933 pels nazis. Les seves obres van formar part de l'exposició d'art degenerat que el règim nazi va organitzar el 1937 i el 1938 se li va prohibir fer classes. Després de la guerra va tornar a donar classes de pintura a Stuttgart (1946). Baumeister va morir a Stuttgart.

## Obra

Les seves pintures són geometritzants, després d'un començament encara figuratiu, però amb el pas del temps es converteix en un artista clarament abstracte. Durant l'època en què va estar prohibit pels nazis va desenvolupar una sèrie de pintures conegudes com a ideogrames, que són signes purs i en els quals s'adverteixen influències de l'art africà i mesopotàmic.
Va ser professor a l'Acadèmia Städel a Frankfurt fins que l'arribada del règim nazi el va apartar de la docència que no va poder recuperar fins acabada la guerra. Entre els seus alumnes es trobava Marta Hoepffner.

## Referències

* ↑ Diccionari d'història de la fotografia. Edicions Càtedra, 2003, p. 57. ISBN 84-376-2038-4.

## Enllaços externs

* web oficial (anglès) (alemany)
# Campionat Mundial de Ral·lis del 1988

El Campionat Mundial de Ral·lis del 1988 va començar el 16 de gener amb la 56a edició del ral·li de Monte-Carlo i va finalitzar amb el Gal·les el 24 de novembre. El pilot Miki Biasion va guanyar el campionat al segon classificat, Markku Alén a quasi trenta punts.

## Referències

* ↑ Jonkka's. «Resum del Mundial de Ral·lis 1988» (en anglès). unofficial World Rally Archive, 2013. [Consulta: 26 desembre 2013].
* ↑ van der Zee, 2011.
* 1 2 van der Zee, Tjeerd. «FIA World Rally Championship 1988» (en anglès). Rally base website, 2011. [Consulta: 26 desembre 2013].
# Surija (cràter)

Surija és un cràter d'impacte en el planeta Venus de 15,3 km de diàmetre. Porta el nom d'un antropònim àzeri, i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 1994.

## Referències

* ↑ «Surija». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey. [Consulta: 1r juliol 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Venus
# The Castle of Otranto

The Castle of Otranto ("El castell d'Otranto") és una obra escrita en per Horace Walpole en 1764. Es considera que és el primer llibre de l'anomenada novel·la gòtica, que triomfaria amb el romanticisme i esdevindria un subgènere dins de la literatura de terror contemporània. La novel·la va ser publicada primer anònimament, ja que el seu autor temia la reacció del públic en trencar les normes de la literatura neoclàssica imperant. El seu gran èxit l'animà a confessar l'autoria i provocà multitud de versions.

## Argument

Manfred és el nou amo del castell d'Otranto, després que el seu senyor morís a les croades en estranyes circumstàncies. Però el castell té una maledicció associada, com prova el fet que el seu fill gran mori just abans del seu casament. Manfred decideix llavors divorciar-se, abandonar la seva muller i la seva filla, i casar-se ell mateix amb la jove, en l'esperança de perpetuar el seu llinatge amb més fills mascles. Isabella, la promesa, escapa del castell horroritzada, amb ajuda de Theodore, un camperol de qui la filla de Manfred, Matilda, està enamorada des de fa temps. Isabella es refugia a un monestir regentat per un monjo que és el pare de Theodore. Aquest intenta ajudar la jove tancant-la en una cambra sota terra i demana ajuda a uns cavallers que comencen a combatre Manfred i els seus servents. El líder dels cavallers resulta ser el pare d'Isabella i s'enamora de Matilda, per la qual cosa demana a Manfred un intercanvi de filles. Matilda va a demanar ajuda a Theodore i el seu pare l'assassina. Finalment Theodore reclama el castell d'Otranto, en revelar-se com l'autentic hereu, i es casa amb Isabella mentre els dos pares es consumeixen en els remordiments pels amors prohibits.

## Anàlisi

En aquesta novel·la apareixen elements que després seran clàssics de la ficció gòtica: una ambientació medieval, una trama complicada que inclou amor de diverses parelles, elements sobrenaturals (en aquest cas les profecies i les morts estranyes dels personatges), identitats amagades i un antagonista cruel. L'associació entre terror i amor serà una de les marques del gènere, especialment en les seves revisions més modernes.
La història està basada en algunes llegendes que envolten la vida de Manfred I de Sicília, qui dona nom al protagonista. Una altra font d'inspiració, reconeguda pel mateix Walpole, és Shakespeare, ja que el fantasma turmentat de Hamlet ajuda a crear l'ambient del castell.
Walpole intenta que la història sigui versemblant malgrat emmarcar-se en el gènere fantàstic. Per això justifica les accions dels personatges i al·ludeix a un suposat manuscrit com la font de la història, que ell estaria només traduint. El pes dels sentiments contrasta amb la majoria de la literatura del segle XVIII, de caràcter molt més racional i contra la qual vol posicionar-se. Per això és un precursor del romanticisme, que reivindicarà justament els sentiments exaltats i el retorn a l'edat mitjana prefigurats per Walpole.

## Referències

* ↑ Hamm, Robert B. “Hamlet and Horace Walpole’s The Castle of Otranto.” SEL Studies in English Literature 1500–1900. Volum 49 (2009): 667–692.
# Xandro Meurisse

Xandro Meurisse (Kortrijk, Flandes Occidental, 31 de gener de 1992) és un ciclista belga, professional des del 2015. Actualment corre a l'equip Alpecin-Fenix. En el seu palmarès destaca una victòria d'etapa als Quatre dies de Dunkerque de 2016. i la Volta a Múrcia de 2020.

## Palmarès

* 2013
** Vencedor d'una etapa a l'Okolo Jižních Čech
* 2014
** Vencedor d'una etapa al Tríptic de les Ardenes
* 2016
** Vencedor d'una etapa als Quatre dies de Dunkerque
* 2017
** 1r al Stadsprijs Geraardsbergen
* 2018
** 1r a la Druivenkoers Overijse
* 2020
** 1r a la Volta a Múrcia i vencedor d'una etapa
* 2021
** 1r al Stadsprijs Geraardsbergen
** 1r al Giro del Vèneto

### Resultats al Tour de França

* 2019. 21è de la classificació general
* 2021. 29è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2022. 39è de la classificació general

## Referències

* ↑ «El belga Meurisse se lleva la etapa reina y Coquard aguanta líder». El Mundo Deportivo, 07-05-2016 [Consulta: 9 maig 2016].
* ↑ «Meurisse conquista la Vuelta a Murcia y Luis León Sánchez se lleva la etapa en casa». El Mundo Deportivo, 15-02-2020 [Consulta: 19 febrer 2020].

## Enllaços externs

* Fitxa de Xandro Meurisse
# Anna Balaguer i Prunés

Anna Balaguer i Prunés (Manresa, 1950) és una historiadora, numismàtica i museòloga catalana. Ha col·laborat durant anys en publicacions com “Gaceta numismática” i “Acta numismàtica”.
Ha escrit Las emisiones transicionales árabe-musulmanas de Hispania (1976), Corpus de la moneda catalana comtal (1979), Troballa de monedes comtals a Òrrius(1983), Història de la moneda catalana (1986), Del mancús a la dobla. Or i paries d'Hispània (1993) i Història de la moneda dels comtats catalans (1999).

## Referències

* 1 2 «Anna Balaguer i Prunés». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Sulpicia de aere alieno

La lex Sulpicia de aere alieno ('Sulpícia de deutes') va ser una antiga llei romana proposada pel pretor Servi Sulpici Galba l'any 54 aC. El senat hi va donar suport, i establia que un senador no podria tenir deutes superiors a les dues mil dracmes. Aquest mateix pretor que la va proposar, que també va ser senador, a la seva mort, tenia uns deutes molt superiors.

## Referències

* ↑ Puente y Franco, Antonio de. Historia de las leyes, plebiscitos y senadoconsultos más notables des de la fundación de Roma hasta Justiniano. Madrid: Imprenta de Vicente de Lalama, 1840, p. 152-153 [Consulta: 16 abril 2022].
# Cal Fraret

Cal Fraret és una obra del municipi de Sant Boi de Llobregat (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Ha estat del tot enderrocada durant el mes de novembre de 2023.

## Descripció

Es tracta d'una casa de planta baixa i pis entre paret mitgera al seu costat dret i fent cantonada a l'esquerre. Construïda amb pedra irregular i arrebossada, es cobreix amb teula àrab a dues aigües perpendiculars a la façana. Aquesta se situa al carrer Major i es dignifica per diversos elements que combinen estils diferents en una construcció essencialment popular. Un ràfec d'uns 50 cm ombreja la part superior, a sota hi ha dues finestres que integren motius gòtics i barrocs. El barroquisme també es troba als muntants ,alternança de carreus verticals i horitzontals i a l'arc rebaixat de la porta de la dreta, mentre la de mig punt del centre, ben aparellada, té un caire més popular.
Finestra:
Finestra amb muntants de pedra seca ben tallats i aparellats. La seva disposició, amb carreus rectangulars col·locats verticalment i horitzontalment de forma alternativa, respon a una tipologia clara de caràcter barroc, escaient a l'època de construcció de la casa. Contràriament, l'estil del coronament és gòtic tardà, i s'explica per les pervivències que aquest estil tingué a Catalunya en el temps. Un arc apuntat rebaixat es forma a partir de dos grans carreus esculpits en diagonal. L'intradós de l'arc és trilobat i es decora amb motius vegetals fets a bisell, cisell i trepa. L'arc descansa sobre dues petites impostes, també treballades amb formes vegetals i integrades als carreus superiors dels muntants. La tipologia d'aquest arc ja estava definida a les darreries del segle xv i a Sant Boi hi ha exemples d'època com la finestra de Can Barraquer.

## Història

Aquesta casa, no se sap amb certesa qui la va construir. Consta a les informacions dels Serveis d'Urbanisme de l'Ajuntament de Sant Boi que hi vivia el confessor de les monges del convent que hi havia fins a principis del segle xix a Can Sílio, just al davant. També diuen els veïns més vells del carrer, que qui hi vivia era un cavaller que les afavoria i per això li deien "el Fraret".

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Cal Fraret». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 febrer 2016].
# Can Puig (Castellbisbal)

Can Puig és un edifici del municipi de Castellbisbal (Vallès Occidental) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici aïllat de planta rectangular cobert a dues aigües de planta baixa, primer i segon pis. Les obertures estan col·locades simètricament i molt ordenades. Destaca un cos quadrangular adossat a la façana nord de dues plantes amb la teulada plana, cosa que permet disposar d'una terrassa al segon pis i també d'un espai de galeria porticada formada per arcades rebaixades recolzades sobre pilars a la planta baixa i al segon pis. A l'interior destaca els sostres amb volta catalana amb rajoles. Hi ha també les restes de l'antic estable que estan situades al nord de la finca que es troben en ruïnes. El cos antic de la masia és el celler que es va reutilitzar com a cuina. La masia actual és un edifici nou aixecat sobre les estructures de l'antic mas.

## Història

La masia té origen al segle xiv o XV, tot i que les primeres fonts documentals daten del segle xviii, podria ser que per un canvi de nom. La casa va ser reedificada el 1848 i l'edifici actual respon a aquell moment. La casa va restar abandonada a mitjan segle XX i restaurada el 1995.

## Referències

* 1 2 3 «Can Puig». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 novembre 2015].
# Supercopa eslovena de futbol

La supercopa eslovena de futbol fou una competició de futbol eslovena que enfrontava als campions de la lliga i la copa del país. Es disputà només dues temporades, entre 1994 i 1996.

## Historial

| Temporada | Campió | Marcador | Finalista |
| 1994/95 | Olimpija Ljubljana | 2-1 | Mura Murska Sobota |
| 1995/96 | HiT Gorica | 3-1 | Olimpija Ljubljana |
| 1996/06 | no disputada |
| 2006/07 | NK Domzale | 2-1 | NK Koper |
| 2007/08 | NK Domzale | 0-0 (6-7) | Interblock Ljubljiana |
| 2008/09 | Maribor | 3-2 | Interblock Ljubljiana |
# Xandru Fernández

Xandru Fernández (Turón, 22 de gener de 1970) és un escriptor asturià en asturià. Doctor en Filosofía per la Universitat d'Oviedo, actualment treballa de professor de filosofia a l'institut públic de Luanco.
La seva obra és una de les més prolífiques de la segona generació del Surdimientu. Es compon de set novel·les, quatre llibres de poesia i dos de relats; endemés de traduccions de Franz Kafka, Thomas Mann i Friedrich Nietzsche. També és coneguda la seva faceta musical, com a lletrista i col·laborador del grup de rock Dixebra. Ha traduït obres dels autors gallecs Suso del Toro i Xosé Neira Vilas.
Entre altres, ha guanyat el Premi de narrativa Xosefa de Xovellanos el 1994 (El club de los inocentes), 1999 (El suañu de los páxaros de sable) i 2011 (El príncipe derviche) i el Xuan María Acebal de poesia de 2008. Ha estat promotor de nombroses iniciatives culturals, columnista del setmanari Les Noticies i membre del consell editorial de la revista d'assaig Tiempu de Nós.

## Obra
### Novel·la

* El silenciu en fuga (1990)
* Tráficu de cuerpos (1990)
* El club de los inocentes (1994) (Premi Xosefa de Xovellanos)
* El suañu de los páxaros de sable (1999) (Premi Xosefa de Xovellanos)
* Los homes de bronce (2001)
* Les ruines (2005)
* El nuesu mar de los sargazos (2005)
* La banda sonora del paraísu (2006)
* El príncipe derviche (2012)

### Poesia

* Primer bestiariu (1990)
* Breviariu de la diáspora (1993)
* Lletra muerto (1998)
* Servidume (2000)
* El doble blancu (2008)
* Les vides incompletes (2009)

### Relats

* Del llaberintu al trenta (1995)
* Les cuentes del alma (2000)
* Entierros de xente famoso (2008)

## Referències

* ↑ Xandru Fernandez a lliteratu.com
* ↑ (asturià) Xandru Fernandez a araz.net
* ↑ Arxivat 2011-11-18 a Wayback Machine., Les Noticies, consultat el 15 de novembre de 2011
# Sulfit de sodi

El sulfit de sodi (antigament sulfit sòdic) és un compost incolor, producte de la reacció de l'àcid sulfurós amb hidròxid de sodi. En aigua es dissol amb reacció lleugerament bàsica.
És lleugerament higroscòpic.
El sulfit de sodi s'oxida fàcilment per convertir-se en sulfat de sodi (Na₂SO₄). Per aquesta raó també decolora una dissolució àcida de permanganat de potassi:
2 KMnO₄ + 5 Na₂SO₃ + 3 H₂SO₄ → K₂SO₄ + 2 MnSO₄ + 5 Na₂SO₄ + 3 H₂O

## Dades fisicoquímiques

Fórmula: Na₂SO₃
Massa molecular: 126,06 g/mol
Es descompon per sota del punt de fusió: a 600 °C
Densitat: 2,63 g/ml
Núm. Cas: 7757-83-7
Solubilitat en aigua: 12,54 g/100 ml (0 °C); 28,3 g/100 ml (80 °C)
LD$_{50}$: 6400 mg/kg (rata); 820 mg/kg (ratolí)

## Aplicacions

El sulfit de sodi és producte de partida en diversos processos químics. Per exemple, s'utilitza conjuntament amb sofre elemental en l'obtenció del tiosulfat de sodi (sal de fixació).
També s'utilitza, aprofitant les seves propietats reductores, per protegir canonades o per eliminar el clor lliure.
Com a conservant i antioxidant, s'utilitza en la indústria alimentària (E221, declarat com diòxid de sofre). La concentració sol ser habitualment de 30 - 200 mg/kg d'aliment, tot i que en alguns fruits secs pot arribar als 2000 mg/kg.
També millora la qualitat dels productes en la indústria del cautxú i de la cel·lulosa i és un producte intermedi en la síntesi del ditionit de sodi.
En el laboratori s'utilitza la reacció del sulfit de sodi amb àcid per generar corrents de diòxid de sofre:
Na₂SO₃ + H₂SO₄ → Na₂SO₄ + H₂O + SO₂
Amb els aldehids reacciona sota formació d'àcids hidroxisulfònics, insolubles en dissolvents orgànics. Aquesta reacció s'aprofita en les operacions de neteja dels aldehids, ja que aquests s'alliberen altre cop quan s'acidula la dissolució.

## Toxicologia

La pols del sulfit de sodi irrita els pulmons. Ingerit en quantitats grans és nociu. Especialment en persones sensibles, provoca mal de cap i també basques, i pot irritar el sistema intestinal. La presència del sulfit de sodi en els aliments pot reduir el contingut d'algunes vitamines, com ara les vitamines B i l'àcid fòlic.
# Can Roca (Vilanova de Sau)

Can Roca és una masia del municipi de Vilanova de Sau (Osona) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català.

## Descripció

Edifici civil.
Masia que consta de dos cossos adossats, coberts a dues vessants i amb el carener orientat de nord a sud. La façana es troba orientada a migdia, a l'angle sud-est s'hi adossa el segon cos, que abraça part de la façana i part del mur de ponent. La façana presenta un portal rectangular amb una gran llinda de pedra i finestres al pis, el cos adossat té un gran finestral amb llinda de fusta (aquest cos té un altre portal a ponent); a ponent només s'obre una finestra. A la part de tramuntana hi ha unes finestretes emmarcades per quatre carreus, alguna es troba parcialment tapiada per les noves construccions. És construïda amb pedra del país unida amb morter de calç, les obertures i escaires són de pedra picada vermellosa, hi ha afegitons de pòrtland, malgrat tot la restauració és força bona.
Una llinda de la finestra de la façana presenta una inscripció gairebé indesxifrable:
S R E T I T I
_DA PER JUAN
_ _ TI AN 1556

### Pou

Antic coll de pou situat a la part de migdia del mas la Roca, situat sobre el sòl cobert de pòrtland i sense la punció original de pou.
És de base quadrada i està format per grossos carreus de pedra, 16 en total. Els que formen el paral·lelepípede són ben escairats mentre que els de la part superior presenten una forma arrodonida als angles, i dos de llargada considerable. A sobre s'assenten ferros on devia assentar-se l'estructura superior de ferro.
És construït amb gres de gra fi i de color blavós. L'estat de conservació és bo. Les pedres de la part superior estan desgastades pel fregadís de les cadenes.

## Història

Dins la propietat de Can Roca hi ha les runes de dues antigues masies conegudes per Can Solita i Can Tofoner.
Es troba dins la demarcació de la desapareguda parròquia de Sant Romà de Sau, que comptava amb 16 famílies al segle xvi i al segle xix tenia una cinquantena de cases, el mas es degué construir durant aquest període de creixement demogràfic, qui sap si fou al segle xix com indica la llinda de la finestra.
El pou presenta la data de 1673, que presenta indica el moment de la seva construcció. Segons han informat els habitants de la casa, el coll de pou procedeix del mas del pla de Montdois.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 «Can Roca». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 desembre 2012].

## Enllaços externs

* «Can Roca». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
# Teatre erudit al Renaixement

El teatre erudit al Renaixement és aquella pràctica escènica promoguda pels cercles intel·lectuals i humanístics durant el Renaixement, amb la voluntat d'influir en la població. Amb aquest tipus de teatre del Renaixement, les classes il·lustrades pretenen manifestar la seva posició envers l'aparell de poder de l'estat, de caràcter absolutista, del qual han estat excloses.
En llengua catalana, cal destacar la companyia d'Andreu Solanell. Organitza representacions de farses i comèdies a Barcelona, Girona i Puigcerdà, i cap a l'any 1542 presenta una versió catalana de l'Eunuc de Terenci.

## Referències

* ↑ «Teatre erudit». Web del museu. Centre de Documentació i Museu de les Arts Escèniques, 2012. [Consulta: 25 octubre 2012].
# The Old Doll

The Old Doll és una pel·lícula muda estatunidenca de la Vitagraph estrenada el 23 de desembre de 1911, protagonitzada per Helene Costello, John Bunny i Alec B. Francis.

## Argument

La Delia i la Fanny són grans amigues a l'escola. John Bunny n'és el mestre. La Delia té una nina que estima molt però quan els seus pares es muden a una altra ciutat la regala a Fanny que al seu torn li dona un petit anell d'or a la Fanny. Així sempre es recordaran. Anys després, Delia es casa i gaudeix de tots els conforts de la vida. Fanny també s'ha casat però ha quedat vídua amb una criatura petita. Viuen a la mateixa ciutat però no s'han vist mai. Per tal de tirar endavant, Fanny fa de modista. Un dia, rep una minyona li porta l'encàrrec de fer un vestit. És per a Delia. Acabat l'encàrrec el porta a la casa i la deixen sola un moment al rebedor. Allà, Fanny descobreix la bossa de Delia sobre la taula i l'agafa.
Quan es descobreix el robatori, de seguida sospiten d'ella i el matrimoni, amb la criada i la policia es dirigeixen a casa de Fanny. Cercant el moneder obren un bagul i Delia hi descobreix la seva nina. Demana a Fanny d'on l'ha treta. En descobrir que la modista és Fanny, fa que la policia marxi i presenta la Fanny al seu marit que l'acullen amb el seu fillet a casa seva.

## Repartiment

* Helene Costello (la nena)
* John Bunny (el mestre)
* Alec B. Francis (el pare)
* Rose Tapley (Delia)
* Beatrice Behrman (Fanny)

## Referències

* ↑ «Data of manufacturing’s list of releases». The Moving Picture News IV, 49, 09-12-1909, pàg. 49.
* ↑ «The Old Doll». The Moving Picture World 10, 11, 16-12-1911, pàg. 920.
* ↑ «The Old Doll». The Moving Picture World 11, 1, 06-01-1912, pàg. 41.