OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Palmira Saladié i Ballesté

Palmira Saladié i Ballesté és una arqueòloga i professora universitària catalana. La seva recerca s'enfoca a les estratègies de subsistència de les poblacions d'homínids del Plistocè de la península Ibèrica a través de l'estudi dels jaciments de la serra d'Atapuerca, el barranc de la Boella i l'Abric Romaní, així com en la realització de treballs experimentals en tafonomia.

## Obra publicada

* La caza. Nos hicimos omnívoros, 2020. ISBN 978-84-121082-2-4.

## Referències

* ↑ «Estudiants de la URV i de la UOC potencien la presència de jaciments prehistòrics a la Viquipèdia elaborant noves entrades», 22-06-2020. [Consulta: 28 agost 2022].
* ↑ «Com és l'Indiana Jones del segle XXI?». Catalunya Ràdio, 03-03-2022. [Consulta: 28 agost 2022].
* ↑ «La influencia de la caza y la dieta en la evolución humana» (en castellà). EiTB, 22-02-2022. [Consulta: 28 agost 2022].
* ↑ Corbella, Josep. «Las ideas se me ocurren caminando» (en castellà). La Vanguardia, 27-06-2016. [Consulta: 28 agost 2022].
* ↑ «Descubrimos los tesoros del Abric Romaní» (en castellà). RTVE, 23-09-2019. [Consulta: 28 agost 2022].
* ↑ «Hace un millón de años, en Tarragona había leones de 300 kilos» (en castellà). Diari de Tarragona, 02-04-2021. [Consulta: 28 agost 2022].
# Mas Suro

El Mas Suro és un monument del municipi de Sant Gregori (Gironès) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Construcció rural de planta rectangular, desenvolupada en planta baixa, pis i golfes. La coberta és de teula àrab a dues vessants. La casa és feta amb parets portants de maçoneria, amb restes d'arrebossat a les façanes deixant a la vista els carreus de les cantonades i els que emmarquen les obertures. La porta principal, que es troba descentrada respecte al carener, és de mig punt i feta amb dovelles. Sobre ella hi ha una finestra amb llinda, brancals i ampit de pedra motllurats. La llinda presenta un guardapols amb els arrencaments en forma de caps humans. A la part superior de la façana principal hi ha un rellotge de sol.
Els sostres de la planta baixa són fets amb cairats de fusta. A la part posterior el sostre és amb volta de maçoneria i també de rajol, en el mateix lloc hi ha arcs torals de carreus, rebaixats.

## Paller

Al costat de l'edifici hi ha un Paller, una construcció rural de planta rectangular, les parets portants són de pedra morterada amb carreus a les cantonades. La coberta és a dues vessants feta amb cairats, llates i teula àrab. El bigam de la coberta és de tirada doble, perpendicular a la façana principal i descansa sobre dues jàsseres que van de paret a paret lateral. La jàssera central del carener descansa sobre dos pilars fets amb grossos carreus situats un al centre de la planta i l'altre a la façana principal.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Mas Suro». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 desembre 2012].
# Juan Carlos Heredia (Milonga)

Juan Carlos Heredia (Córdoba, 27 d'abril de 1922 - 21 d'abril de 1987) fou un futbolista argentí de la dècada de 1940.
El seu fill fou el futbolista "Milonguita" Heredia.
Pel que fa a clubs, destacà a Talleres, Rosario Central i San Lorenzo de Almagro.
Fou internacional amb la selecció argentina, amb la qual disputà el campionat sud-americà de l'any 1942.

## Referències

* ↑ «Heredia: Milonguita sentimental». Revista El Gráfico, 25-02-2014. [Consulta: 9 febrer 2018].
* ↑ [Historia en Azul y Amarillo, Carlos Durhand - Diario La Capital de Rosario, 2010, pàgines 13 a 15, 138]
* ↑ «Ficha de Juan Carlos Heredia». Argentina & Brazil Soccer Reference. [Consulta: 9 febrer 2018].
* ↑ «Campionat sud-americà 1942». RSSSF. [Consulta: 9 febrer 2018].
* ↑ «Ficha internacional de Juan Carlos Heredia». Soccer Data Base. [Consulta: 9 febrer 2018].
# Nigrita

Nigrita és un gènere d'ocells de la família dels estríldids (Estrildidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 2.7, 2011) aquest gènere està format per 4 espècies:
* Nigrita fusconotus - negreta pitblanca.
* Nigrita bicolor - negreta de pit castany.
* Nigrita canicapillus - negreta canosa.
* Nigrita luteifrons - negreta frontclara.
# Leptolebias minimus

Leptolebias minimus és un peix de la família dels rivúlids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Brasil.

## Referències

* ↑ BioLib (anglès) i (txec)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Myers, G. S. 1942. Studies on South American fresh-water fishes. I. Stanford Ichthyol. Bull. v. 2 (no. 4): 89-114.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Heinrich Kuen

Heinrich Kuen (Imst, Àustria, 2 d'agost de 1899 – Erlangen, 7 d'octubre de 1989) fou un romanista i lingüista austríaco-alemany.

## Vida

Kuen va estudiar romanística i germanística a la Universitat d'Innsbruck on va llegir la tesi el 1922 amb Ernst Gamillscheg amb el títol Vokalismus der bairischen Lehnwörter im Grödnerischen (el vocalisme dels préstecs bavaresos en un dialecte del ladí de les Dolomites). Va prosseguir els estudis a Berlín amb Max-Leopold Wagner i feu una estada a l'Institut d'Estudis Catalans on preparà la seva tesi d'habilitació sobre el dialecte de l'Alguer (que va presentar el 1930 a Leipzig amb Walther von Wartburg). Fou lector d'espanyol a la Universitat d'Innsbruck i el 1926 va incorporar-se com a ajudant de Philipp-August Becker a Leipzig. De 1931 a 1938 va ser professor de Filologia Romànica a la Universitat de Friburg (Alemanya), i a partir d'aleshores a la Universitat d'Erlangen, on es jubilà (1967). Entre els seus alumnes hi ha Bodo Müller, Gerhard Ernst, August Dauses o Theodor Berchem. Tot i que rebé invitacions d'altres universitats es quedà a Erlangen on la seva personalitat durant la guerra li havia valgut ser anomenat degà i, de 1953 a 1954, rector. Va ser membre del senat de Baviera i rebé altres distincions alemanyes (Creu federal al mèrit, 1978, etc).
Fou membre corresponent de l'Institut d'Estudis Catalans (1948) i de la Reial Acadèmia de Bones Lletres (1949); fou doctor honris causa per la Universitat d'Innsbruck (1985).

## Obra

* El dialecto de Alguer y su posición en la historia de la lengua catalana. Barcelona: Biblioteca Balmes, 1934 (publicació, traduïda i parcial, de la tesi d'habilitació)
* Versuch einer vergleichenden Charakteristik der romanischen Schriftsprachen. Erlangen: Universitätsbund Erlangen, 1958
* Romanistische Aufsätze. Nuremberg: Hans Carl, 1970 [recull d'articles]
* Beiträge zum Rätoromanischen (editat per Werner Marxgut). Innsbruck: Inst. für Romanistik, 1991 [recull pòstum d'estudis sobre el retoromànic]

## Bibliografia

* Gerhard Ernst / Arnulf Stefenelli (editors), Sprache und Mensch in der Romania. Heinrich Kuen zum 80. Geburtstag. Wiesbaden, 1979 (miscel·lània d'homenatge amb una bibliografia de l'homenatjat)
* Studien zur romanischen Wortgeschichte: Festschrift für Heinrich Kuen zum 90. Geburtstag. Wiesbaden, 1989
* Akademische Gedenkfeier zu Ehren von Prof. Dr. Dr. hc. Heinrich Kuen, Erlanger Universitätsreden 33 (1990)
* Hudde, Hinrich, “Zur Geschichte der romanischen Philologie in Erlangen”. In: Kössler, H., (ed.) 250 Jahre Friedrich-Alexander-Universität Erlangen-Nürnberg. Festschrift. Erlangen, 1993, pàg. 546-564
* Gustav Siebenmann, Heinrich Kuen, notícia necrològica. Iberoromania 32, 1990, pàg 121-122
* Volker Glab, Heinrich Kuen, notícia necrològica. Zeitschrift für Katalanistik 3, 1990, pàg. 296-298

## Enllaços externs

* Pàgina d'H. Kuen al web de la Universitat de Friburg (Alemanya) (amb una foto)
* «Heinrich Kuen». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Iorras Aithneach

Iorras Aithneach és una península en zona on es parla gaèlic irlandès a l'oest del Comtat de Galway i on hi viuen unes 2.000 persones. Un 80% d'ells parlen habitualment irlandès.
Les dues principals viles són Carna i Cill Chiaráin. Hi ha tres divisions electorals, Abhainn Ghabhla, Scainimh i Cnoc Bui.

## Educació

Carna és la seu del centre educacional de la Universitat Nacional d'Irlanda, Galway que hi ofereix cursos de nivell superior. També hi ha un col·legi de secundària per a estudiants de Carna i Cill Chiarain anomenat Coláiste Sheosaimh.

## Vegeu també

* Conamara
* Conamara Theas
* Gaeltacht Cois Fharraige
* Ceantar na nOilean
* Joyce Country
* Illes Aran

## Bibliografia

* County Galway Gaeltacht Development Plan Arxivat 2013-01-23 a Wayback Machine. p.58
# Mathilde Gabriel-Péri

Mathilde Gabriel-Péri, nascuda Mathilde Taurinyà (Canet de Rosselló, 7 de juny de 1902 - Boulogne-Billancourt, Alts del Sena, 16 de desembre de 1981) fou una política nord-catalana, diputada a l'Assemblea Nacional Francesa pel Partit Comunista Francès entre 1945 i 1958.

## Biografia

Mathilde Taurinyà era obrera de professió. Era membre del Partit Comunista Francès, i cunyada del líder comunista André Marty, que era casat amb la seva germana gran Pauline (1898-1993). Ells mateixos es va casar amb el polític comunista i futur diputat Gabriel Péri el 1927, i es va separar d'ell durant un any quan va ser empresonat a finals de 1929. Durant la Segona Guerra Mundial va abandonar la seva esposa Mathilde i va tenir una relació amb la periodista Sofia Jancu.
El 1940 fou « internada administrativament » al camp de Rieucros (Losera). El 18 de maig de 1941, se n'assabenta de l'arrest del seu marit per actes de resistència. Abans de la seva execució, aquest últim va escriure una carta a un dels seus amics:
| « | Digues-li (a Mathilde) que tinc un penediment: el fet de no haver-li donat la vida seriosa que es mereixia. Però digues-li que porti amb orgull el vel de vídua. | » |
Després de la Segona Guerra Mundial serà una de les figures més destacades del PCF, els funcionaris electes nomenen Gabriel-Péri a molts carrers i places. La seva carrera política va començar el 1944, quan es va convertir en una de les úniques dones delegada a l'Assemblea Consultiva Provisional de París. També era presidenta de l'Associació de Famílies d'Afusellats.
Fou escollida diputada pel departament de Sena i Oise a les eleccions legislatives franceses de novembre de 1946, 1951 i 1956. De 1945 a 1948 fou jurat de l'Alta Cort de Justícia, i del 10 de gener de 1950 a l'11 de gener de 1951 fou vicepresidenta de l'Assemblea Nacional Francesa. El 1958 va perdre l'escó davant el gaullista Claude Labbé i es va retirar de la vida política activa.

## Referències

* ↑ Mme Gabriel-Péri est morte, Le Monde, 18 de desembre de 1981
* ↑ Mathilde Gabriel-Péri a l'ASSOCIATION NATIONALE DES FAMILLES DE FUSILLÉS ET MASSACRÉS DE LA RÉSISTANCE FRANÇAISE ET SES AMIS
* ↑ Mathilde Gabriel-Péri a l'Assemblea Nacional Francesa
# Joan Rodés i Teixidor

Joan Rodés i Teixidor (Barcelona, 1938 - 10 de gener de 2017) va ser un metge català, catedràtic de Patologia Digestiva, cap de Servei i director d'Investigació de l'Hospital Clínic de Barcelona i director de l'Institut d'Investigacions Biomèdiques August Pi i Sunyer.

## Biografia

Es doctorà en medicina a la Universitat de Barcelona el 1967. En l'any 1973 va obtenir la Prefectura del Servei d'Hepatologia de l'Hospital Clínic i en 1985 va ser nomenat Catedràtic de Medicina de la Universitat de Barcelona.
En 1968 participa activament en la creació de l'Associació Espanyola per a l'Estudi del Fetge, de la qual fou president el 1986-1989. Durant els anys 1976 a 1979, va ser nomenat membre del Comitè de la European Association for the Study of the Liver, de la qual va ser president en els períodes 1990-1991 i 1992-94. També ha estat president de la International Association for the Study of the Liver. El 2001 va rebre la Creu de Sant Jordi per la seva contribució a l'estudi de les malalties del fetge. El 2006 va rebre el Premi Nacional d'Investigació, i el 2015 fou distingit amb la Medalla d'Or de la Generalitat de Catalunya.

## Referències

* ↑ «Joan Rodés i Teixidor». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Muere el doctor Joan Rodés». La Vanguardia.
* ↑ March, Oriol «Medalla d'Or de la Generalitat per a Neus Català, Josep Maria Espinàs i Joan Rodés». Ara.cat, 03-03-2015 [Consulta: 3 març 2015].

## Enllaços externs

* Joan Rodés i Teixidor - Galeria de Metges Catalans
# Louis D. Lighton

Louis D. Lighton (Omaha, 25 de novembre de 1895 - Palma, 1 de febrer de 1963) va ser un guionista i productor de cinema estatunidenc. Va escriure per a 40 pel·lícules entre 1920 i 1927. També va produir 30 pel·lícules entre 1928 i 1951. Estava casat amb la seva també guionista Hope Loring.

## Filmografia parcial

* The Champion Liar (1920)
* The Big Catch (1920)
* Flesh and Blood (1922)
* Paid Back (1922)
* The Woman of Bronze (1923)
* An Old Sweetheart of Mine (1923)
* Don't Marry for Money (1923)
* East Side - West Side (1923)
* Cornered (1924)
* K – The Unknown (1924)
* The Lullaby (1924)
* Little Annie Rooney (1925)
* Wandering Footsteps (1925)
* Ranger of the Big Pines (1925)
* The Crown of Lies (1926)
* The Blind Goddess (1926)
* Fig Leaves (1926)
* It (1927)
* Children of Divorce (1927)
* Wings (1927)
* El virginià (The Virginian) (1929)
* Tom Sawyer (1930)
* Alice in Wonderland (1933, sense acreditar)
* The Lives of a Bengal Lancer (1935)
* Annapolis Farewell (1935)
* Captains Courageous (1937)
* Test Pilot (1938)
* A Tree Grows in Brooklyn (1945)
* The Black Rose (1950)
* No Highway in the Sky (1951)

## Referències

* ↑ «LOUIS D. LIGHTON». mubi.com. [Consulta: 4 febrer 2024].
# Nigra Fenikso

Nigra Fenikso (lit. ‘Fènix negre’) és un col·lectiu anarquista i esperantista brasiler que difon material d'anarquisme tant en llengua portuguesa com en esperanto. El nom al·ludeix al fènix que apareix a l'escut d'armes de la ciutat de Campinas, la seu del projecte.
El grup es va fundar l'any 2005. Així, van començar a editar en la dècada del 2010 la revista llibertària Anarkio, que té per lema Anarkio kaj esperanto. Entre d'altres, l'historiador portuguès Edgar Rodrigues, d'idees afins, va contribuir a llurs publicacions, fins i tot a les darreries de la vida i en estat moribund.
Nigra Fenikso té per objectiu fer arribar l'anarquisme i l'esperanto a més persones. En aquest sentit, distribueixen el jornal gratuït Ação Coletiva, per exemple.
| « | No esperis que el sistema capitalista canviï o “evolucioni” vers opcions “ecològicament correctes.” Dins del sistema capitalista, la lògica del lucre màxim va per davant de la vida de qualsevol. | » |
| — Nigra Fenikso, 262 Monólogos |||
Entre els anys 2016 i 2017, l'organització va passar a formar part d'una federació anarquista brasilera anomenada Iniciativa Federalista Anarquista al Brasil, juntament amb la Lliga Anarquista de Rio de Janeiro i la comuna anarcopunk Aurora Negra. Aquesta federació, al seu torn, pertany a la Internacional de Federacions Anarquistes. De fet, el juny del 2017, van ser els amfitrions de la primera reunió de la Comissió de Relacions de la IFA que té lloc a l'Amèrica Llatina, i també del III Fòrum General Anarquista del Brasil.

## Bibliografia

* «Monólogo de como destruir o capitalismo». A: 262 Monólogos (en portuguès brasiler). Clube de Autores, 03-01-2019, p. 170.

## Referències

* ↑ Basso, Jô. «História de resistência e renascimento para uma cidade acostumada a virar o jogo» (en portuguès brasiler). Hora Campinas, 07-07-2021. [Consulta: 10 agost 2022].
* ↑ Colectivo Libertário Évora «Fórum Geral Anarquista» (en portuguès de Portugal). A ideia, XX, 83, Tardor 2017, pàg. 308 [Consulta: 10 agost 2022].
* 1 2 González, Pascual. «Crónica de la conferencia de la CRIFA en Brasil» (en castellà). alasbarricadas.org, 24-07-2017. [Consulta: 10 agost 2022].
* 1 2 «Sobre nossa união» (en portuguès brasiler). [Consulta: 10 agost 2022].
* ↑ «Anarkio». Publicacions Anarquistes. [Consulta: 10 agost 2022].
* ↑ «Linukso, Anarkio kaj Esperanto» (en castellà). Rojo y Negro, 10-09-2011. [Consulta: 10 agost 2022].
* ↑ «Anarcoefemèrides del 12 de març». Ateneu Llibertari Estel Negre. [Consulta: 10 agost 2022].
* ↑ Rodrigues, Edgar. Lembranças incompletas (en portuguès de Portugal). Santos: Opúsculo Literário, 2007, p. 14.
* ↑ «JORNAL AÇÃO COLETIVA» (en portuguès brasiler). Biblioteca Terra Livre. [Consulta: 10 agost 2022].
* ↑ «Pronunciamiento anarquista desde Brasil: Fuerzas armadas contra trabajadores» (en castellà). LaPeste.org, 30-05-2017. Arxivat de l'original el 10 d’agost 2022. [Consulta: 10 agost 2022].
* ↑ «Relato sobre el X Congreso de la Internacional de Federaciones Anarquistas» (en castellà). LaPeste.org, 01-09-2016. Arxivat de l'original el 10 d’agost 2022. [Consulta: 10 agost 2022].
# Laurent Pichon

Laurent Pichon (Quimper, 19 de juliol de 1986) és un ciclista francès, que va debutar professionalment el 2010 al 2023. En el seu palmarès destaca la Copa de França de ciclisme, la Clàssica Loira Atlàntic i la Ruta Adélie de Vitré, totes el 2017.

## Palmarès

* 2009
** 1r al Gran Premi de Plouay amateur
* 2010
** Vencedor d'una etapa al Circuit des plages vendéennes
** Vencedor d'una etapa al Tour de Normandia
* 2011
** 1r a la Kreiz Breizh Elites
** Vencedor d'una etapa al Circuit de les Ardenes
* 2012
** 1r als Boucles de la Mayenne
* 2017
** 1r a la Copa de França de ciclisme
** 1r a la Clàssica Loira Atlàntic
** 1r a la Ruta Adélie de Vitré
** Vencedor d'una etapa de la Setmana Internacional de Coppi i Bartali

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2013. 163è de la classificació general
* 2014. 129è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2015. 111è de la classificació general
* 2016. Abandona (11a etapa)

### Resultats al Tour de França

* 2017. 125è de la classificació general
* 2018. 98è de la classificació general
* 2023. 124è de la classificació general

## Referències

* ↑ «À 37 ans, Laurent Pichon va prendre sa retraite à la fin de la saison» (en francès). L'Équipe, 09-08-2023. [Consulta: 12 octubre 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a cyclebase.nl
# Insizwaïta

La insizwaïta és un mineral de la classe dels sulfurs, que pertany al grup de la pirita. Rep el nom de la seva localitat tipus.

## Característiques

La insizwaïta és un bismutur de fórmula química PtBi₂. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 5 i 5,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la insizwaïta pertany a «02.EA: Sulfurs metàl·lics, M:S = 1:2, amb Fe, Co, Ni, PGE, etc.» juntament amb els següents minerals: aurostibita, bambollaïta, cattierita, erlichmanita, fukuchilita, geversita, hauerita, krutaïta, laurita, penroseïta, pirita, sperrylita, trogtalita, vaesita, villamaninita, dzharkenita, gaotaiïta, al·loclasita, costibita, ferroselita, frohbergita, glaucodot, kullerudita, marcassita, mattagamita, paracostibita, pararammelsbergita, oenita, anduoïta, clinosafflorita, löllingita, nisbita, omeiïta, paxita, rammelsbergita, safflorita, seinäjokita, arsenopirita, gudmundita, osarsita, ruarsita, cobaltita, gersdorffita, hol·lingworthita, irarsita, jol·liffeïta, krutovita, maslovita, michenerita, padmaïta, platarsita, testibiopal·ladita, tolovkita, ullmannita, wil·lyamita, changchengita, mayingita, hollingsworthita, kalungaïta, milotaïta, urvantsevita i reniïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la cascada Gorge, a la localitat d'Insizwa del districte d'Alfred Nzo, al Cap Oriental, Sud-àfrica. També ha estat descrita en altres indrets sud-africans, així com a Alaska (Estats Units), Canadà i Rússia.

## Referències

* ↑ «Insizwaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 30 novembre 2017].
* ↑ «The New IMA List of Minerals – A Work in Progress – Updated: May 2017» (en anglès). International Mineralogical Association. Arxivat de l'original el 10 d’agost 2019. [Consulta: 30 novembre 2017].
# Oshkosh (Wisconsin)

Oshkosh és una població dels Estats Units a l'estat de Wisconsin. Segons el cens del 2007 tenia 64.592 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Oshkosh tenia 62.916 habitants, 24.082 habitatges, i 13.654 famílies. La densitat de població era de 1.028 habitants per km².
Dels 24.082 habitatges en un 27,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 44,3% hi vivien parelles casades, en un 9,1% dones solteres, i en un 43,3% no eren unitats familiars. En el 32,4% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,31 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,95.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 20,7% tenia menys de 18 anys, un 18,1% entre 18 i 24, un 29,7% entre 25 i 44, un 18,3% de 45 a 60 i un 13,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 32 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 98,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 37.636$ i la renda mediana per família de 48.843$. Els homes tenien una renda mediana de 33.750$ mentre que les dones 24.154$. La renda per capita de la població era de 18.964$. Aproximadament el 5,2% de les famílies i el 10,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Oshkosh» (en anglès). American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 14 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Oshkosh». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Max Gallo

Max Gallo (Niça, França, 7 de gener de 1932-Cabris, Alpes-Maritimes, França, 18 de juliol de 2017) va ser un historiador, periodista, escriptor i eurodiputat francès. Va ser membre de l'Acadèmia Francesa, on hi va ocupar la cadira número 24.

## Biografia

Fill d'immigrants italians, va començar la seva carrera com a periodista i es va unir a les files del comunisme fins a 1956. El 1974 es va adherir al Partit Socialista Francès. Va ser estat membre del Parlament francès i europeu, així com a ministre i portaveu del govern. Va ser catedràtic d'Història i era doctor en Literatura. Va escriure nombroses biografies (entre elles les de Robespierre, Garibaldi, Napoleó i Juli Cèsar) i assajos sobre temes clau de la història contemporània abans de publicar les seves novel·les més reeixides: Napoleó , Caesar Imperator i La Creu d'Occident . Va ser col·laborador de L'Express i editor en cap de Le Matin de Paris . En els últims anys es dedicava exclusivament a la literatura. El 26 d'abril de 2007 es va postular per entrar a l'Acadèmia Francesa, cosa que va aconseguir el 31 de maig de 2007, reemplaçant a Jean-François Revel.
Va patir la malaltia de Parkinson durant diversos anys. Morí el 18 de juliol de 2017, als 85 anys.

## Bibliografia

* Histoire de l'Espagne franquiste, Robert Laffont ou Marabout- Université 1969 (Edició espanyola: “Historia de la España franquista”, Ruedo Ibérico, 1971)
* Le cortège des vainqueurs, Robert Laffont, 1972
* Un pas vers la mer, Robert Laffont, 1973
* L'oiseau des origines, Robert Laffont, 1974
* Que sont les siècles pour la mer, Robert Laffont, 1977
* Une affaire intime, Robert Laffont, 1979
* France, Grasset, 1980
* Un crime très ordinaire, Grasset, 1982
* La demeure des puissants, Grasset, 1983
* Au nom de tous les miens de Martin Gray, Robert Laffont, 1971
* Le beau rivage, Grasset, 1985
* Belle époque, Grasset, 1986
* La route Napoléon, Robert Laffont, 1987
* Une affaire publique, Robert Laffont, 1989
* Le regard des femmes, Robert Laffont, 1991
* Napoléon, le roman, 1997
* Les Fanatiques, Fayard, 2006
* Fier d'être Français, Fayard, 2006

## Referències

* 1 2 Paoli, Paul-François «Mort de Max Gallo, un historien qui aimait la France» (en francès). , 19-07-2017 [Consulta: 19 juliol 2017].
* ↑ Fallece el académico Max Gallo, Le Monde, con acceso el 19 de julio de 2017
* ↑ «L'historien Max Gallo est décédé à l'âge de 85 ans» (en francès). [Consulta: 19 juliol 2017].