OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Philippe Tamborini

Philippe Tamborini (23 de maig de 1958) és un pianista i professor francès.

## Biografia

Philippe Tamborini va començar a estudiar el piano als set anys. Va estudiar a la Schola Cantorum amb Nadia Tagrine i va ingressar per unanimitat al Conservatori Nacional de Música de París el 1976.
El 1981 va guanyar els seus primers premis de piano i música de cambra a les classes de Jacques Rouvier i Geneviève Joy, així com el certificat d'acompanyament a la classe d'Anne Grapotte. Després de graduar-se del Cnsm, va millorar les seves habilitats amb mestres russos com Ievgueni Malinin, Lev Naumow i Héléna Varvarova.
Notat durant el seu pas a les semifinals del Monte-Carlo Piano Masters el 1995, va aparèixer al programa Alain Duault de France 3.
Actua regularment en concerts a França (Théâtre du Châtelet, Auditorium Saint-Germain, Salle Debussy-Pleyel, Musicora, la Cité des Sciences, l'Espace Carpeaux de Courbevoie, l'Espace Croix-Baragnon de Tolosa de Llenguadoc, etc.) i a l'estranger (Friebourg, Ginebra, Roma, Barcelona, Dublín...) com a solista i en música de cambra.
Des del 19935 imparteix classes de piano complementari al Conservatori Nacional de Música i Dansa de París on entre els seus alumnes ha tingut en Lucas Debargue.

## Referències

* ↑ http://www.musiquesechanges.com/piano/tamborini-philippe.html Arxivat 2013-09-21 a Wayback Machine. [archive]
* ↑ Concert Duo piano et violon le 16 juin 2011 mairie du 7 eme Paris» [archive], sur blogspot.fr (consulté le 27 août 2020).
* ↑ Le petit livre de Gaëlle, Bruno de St-Maurice [archive] Page 6
* ↑ Concert Mendelssohn. Des mélomanes conquis » [archive], sur letelegramme.fr, Le Télégramme, 5 mai 2009 (consulté le 27 août 2020).
* ↑ http://www.conservatoiredeparis.fr/disciplines/les-enseignants/les-enseignants-detail/enseignant/tamborini/ Arxivat 2018-05-15 a Wayback Machine. [archive]

## Enllaços externs

* http://www.philippetamborini.com/
# Llop de Ferro

Llop de Ferro (en lituà: Geležinis Vilkas) va ser el nom del moviment feixista lituà. Es va formar el 1927 i va ser liderat per Augustinas Voldemaras. Disposava d'una secció violenta (Unió Nacional Lituana), que s'utilitzava contra els seus enemics polítics. Va ser prohibit el 1930 i el 1934 va intentar un cop d'estat contra el president Antanas Smetona, de tendència autoritària i anteriorment president honorari d'aquest mateix moviment. El 1938 Voldemaras es va exiliar. Durant l'ocupació alemanya a la Segona Guerra Mundial, molts dirigents de Llop de Ferro van col·laborar amb els ocupants.
El nom de l'organització, que ara comparteixen clubs de futbol i una secció de l'exèrcit lituà (Brigada d'Infanteria Motoritzada Llop de Ferro), prové de la història del somni de Gediminas, popularitzat al poema d'Adam Mickiewicz Pan Tadeusz:
And of Gediminas, who on Ponary's crest, Warm in hunter's bearskin, lay down to rest. Soothed by the songs of the wise Lizdejko, Lulled by the rush of the sweet Vilejko, He saw a wolf of iron in his dreams.

## Referències

* ↑ Stanley G. Payne A History of Fascism: 1914-1945, Londres: Routledge, 2001, p. 341
* ↑ Timothy Snyder. The Reconstruction of Nations: Poland, Ukraine, Lithuania, Belarus, 1569-1999. New Haven: Yale UP, 2003: p.78 ISBN 0-300-10586-X
* ↑ Ibid, p. 73

## Enllaços externs

* Biografia de Voldemaras Arxivat 2017-04-23 a Wayback Machine. (anglès)
# Juan Alfonso de la Cerda

Juan Alfonso de la Cerda fou un aspirant a la Corona de Castella inserit en una crisi successòria. Jaume II (fill de Jaume I) va aprofitar aquesta crisi, donant suport a Alfons de la Cerda a canvi de la cessió a la Corona d'Aragó el Regne de Múrcia, que tenia el suport de la població. Se signà la Sentència Arbitral de Torrellas el 1304, partint el Regne de Múrcia i deixant el petit nord-est a la Corona d'Aragó (Oriola, Elx i Alacant). L'any 1305 s'anul·la la primera sentència i s'elabora el Tractat d'Elx, que eliminava Cartagena de la Corona d'Aragó.

## Referències

* ↑ Masnata y de Quesada, David E. La Casa Real de la Cerda (en castellà). Estudios Genealógicos y Heráldicos, 1985, p. 219. ISBN 84-398-3591-4.
* ↑ de Arteaga, Almudena. Maria de Molina. Tres coronas medievales (en castellà). Martínez Roca.
# José María Cano

José María Cano Andrés és un cantant, compositor i productor espanyol, nascut a Madrid el 21 de febrer de 1959. Va començar la carrera d'Arquitectura i Econòmiques (on va conèixer Ana Torroja). El 1980, es va unir amb el seu germà menor Nacho Cano i la cantant Ana Torroja per a conformar el grup Mecano.
Ha compost moltes cançons per al grup superant les autories del seu germà Nacho, entre les seves composicions que va fer que el grup tingués més èxit amb la col·laboració de la veu d'Ana Torroja, són les següents: Hijo de la luna, Aire, Mujer contra mujer, Cruz de navajas, "Eungenio" Salvador Dalí i Bailando salsa (amb la coproducció de Johnny Pacheco).
El 1992 en desintegrar-se el grup, José María va treure el seu disc com solista titulat Luna amb què poc va ser conegut principalment en la majoria dels països de parla hispana, després es va unir a Plácido Domingo, per a la col·laboració de l'òpera en la part instrumental en la seva composició. La tornada del grup Mecano el 1998, novament junts amb l'àlbum Ana, José y Nacho, per a aquest disc va compondre per al grup cançons com Otro mort, Stereosexual i Esto no es una canción.
El 1999 com a comiat el grup es va tornar a desintegrar, Ana Torroja i Nacho Cano decideixen retornar novament pel seu camí en solitari, i José María, torna a la seva tasca professional com a productor i compositor per a altres artistes.
El 2000 va sortir "José Cano", disc on destaca "Ahora tengo un novio", dedicat al seu fill.
# L'Aguilar

L'Aguilar és una masia de Tavèrnoles (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de grans dimensions que consta de diversos cossos. El més antic és una torre de planta quadrada (5 x 5 m) i consta de planta baixa i dos pisos. Està coberta a quatre vessants i presenta poques obertures, una de les finestres té la llinda de forma goticitzant amb l'ampit motllurat. A ponent de la torre s'hi va adossar un edifici cobert a dues vessants que conserva algunes finestres datades a la part de ponent. Al Sud de la torre hi ha la lliça amb un portal que tanca el barri. A la part Nord-est no hi ha cap cos adossat. Materials constructius: gres unit amb morter de calç i afegitons de pòrtland durant les reformes. Es troben també elements molt diversos, la procedència dels quals és difícil de determinar. D'altra banda, les reformes de la masia han canviat substancialment la seva estructura primitiva.
La cabana, de planta rectangular (6mx7m), cobert a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana la qual es troba orientada a migdia. Aquí la teulada presenta uns ràfecs amplis, un portal a la planta amb una escala exterior (mig de fusta i mig de pedra) des de la qual s'accedeix al primer pis, que és descobert i té un pilar central de totxo. El mur de llevant és cec i el de ponent presenta un petit portal de totxo; el de la part de tramuntana té un gran finestral de construcció recent. Els materials constructius són: lleves de gres unides amb morter de calç i alguns afegitons de totxo. L'estat de conservació és bo.

## Història

Antiga masia registrada als fogatges de la parròquia i terme de Tavèrnoles de l'any 1553. Aleshores habitava el mas un tal BERNAT AGUILAR.
El mas ha sofert diverses reformes, com es pot observar per les dates de les llindes, la més important ha estat la darrera, en la qual el propietari ha procurat fer-la habitable com a segona residència i hi ha aplegat una colla de peces procedents d'antiquaris o altres masies enderrocades.
La història de la cabana va unida a la del mas que han sofert diverses reformes; però en aquesta no trobem cap element que ens permeti datar-les.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «L'Aguilar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].
# Miroslav Nováček

Miroslav Nováček (Ostrava, 7 de juliol de 1952) és un antic pilot de motocròs txec de renom internacional durant la dècada del 1970. El 1975, com a membre de l'equip estatal en què també hi havia Jiří Churavý, Zdeněk Velký i Antonín Baborovský, aconseguí al circuit txec de Sedlčany l'únic triomf que obtingué mai l'antiga Txecoslovàquia al Motocross des Nations. Originari d'Ostrava, la capital de la regió de Moràvia i Silèsia, Nováček era l'únic dels quatre components de l'equip que no pertanyia al club Dukla de Praga, sinó al Dukla Mošnov, on entrà amb el permís dels seus pares quan començava a destacar en competicions juvenils.

## Trajectòria esportiva

El 1971, abans de començar el servei militar bàsic, mentre corria com a membre de la secció júnior del Dukla Mošnov es va classificar entre els sèniors al Campionat de Txecoslovàquia i fou el pilot més jove de la temporada en la categoria superior. El 1973, el seu tercer any al campionat estatal sènior, acabà onzè a la cilindrada dels 500cc i començà a participar en competicions internacionals a l'estranger.
Un cop acabat el servei militar, va tornar al Dukla de Mošnov i va continuar la seva especialització en la cilindrada dels 500cc. Pilot de gran fons físic, es desenvolupava amb facilitat dins la màxima cilindrada, la més exigent. El 1975 va guanyar el seu primer campionat de Txecoslovàquia de 500cc -el revalidà el 1982- i va aconseguir punts al Campionat del món de la mateixa cilindrada (hi acabà el vint-i-novè). Al setembre, a Sedlčany, tot i ser el més novell dels quatre membres de l'equip txecoslovac, va aconseguir acabar les dues mànegues del Motocross des Nations: la primera en setè lloc i la segona en el catorzè.

## Referències

* ↑ «SETKÁNÍ MISTRŮ SVĚTA - Weltmeistertreffen World Champions Meeting» (en txec). setkani-mistru.cz, 2015. Arxivat de l'original el 6 d’abril 2020. [Consulta: 26 març 2020].
* 1 2 3 4 Wohlmuth, Jiří «První a dodnes jediné vítězství» (PDF) (en txec). Veterán - ZPRAVODAJ SVAZU ZÁVODNÍKŮ VETERÁNŮ - AČR, Tardor 2015 - Núm. 113, 20-12-2015, pàg. 20-25 [Consulta: 19 març 2020].
* ↑ «Motocross - GP des Nations - 1975 - Résultats détaillés» (en francès). les-sports.info. [Consulta: 6 gener 2020].
* ↑ «Palmares du Mondial Mx 3» (en francès). memotocross.fr. [Consulta: 6 gener 2020].
* ↑ «Motocross des Nations 500 - 1975» (PDF) (en francès). memotocross.fr. [Consulta: 6 gener 2020].

## Enllaços externs

* Recull d'imatges de Miroslav Nováček (txec)
# Lopholepis

Lopholepis és un gènere de plantes de la subfamília de les cloridòidies, família de les poàcies. És originari de l'Índia i Sri Lanka.
El gènere fou descrit per Joseph Decaisne i descrit a Archives du Muséum d'Histoire Naturelle 1: 147. 1839.
El nom del gènere es deriva de les paraules gregues lophos (cresta) i lepis (escala), referint-se a la quilla de les glumes.

## Taxonomia

* Lopholepis ornithocephala (Hook.) Steud. Syn. Pl. Glumac. 1: 112 1854
* Lopholepis piloselloides (L.) J.sm. Bot. Vaig. Herald 229 1854
* Lopholepis vacciniifolia (Langsd. i Fisch.) J. Sm.

## Referències

* 1 2 Watson L, Dallwitz MJ. «The grass genera of the world: descriptions, illustrations, identification, and information retrieval; including synonyms, morphology, anatomy, physiology, phytochemistry, cytology, classification, pathogens, world and local distribution, and references». The Grass Genera of the World, 2008. Arxivat de l'original el 2006-11-01. [Consulta: 3 febrer 2010].
* 1 2 3 4 «= Lopholepis». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 16 novembre 2014].

## Enllaços externs

* Grassbase - The World Online Grass Flora
# Pericoma restonicana

Pericoma restonicana és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a Europa: l'illa de Còrsega.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Muséum National d'Histoire Naturelle, 2003-2012 (francès)
* ↑ TELA INSECTA - Le réseau de l'entomologie Francophone Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (francès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Fauna Europaea (anglès)
* ↑ PESI (anglès)

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
# Llorenç Torres Nin

Llorenç Torres Nin, conegut en el món artístic com Mestre Demon (Sant Lluís, (Menorca), 15 de juliol de 1890 - Barcelona, 22 de desembre de 1964) va ser un músic, pianista i compositor menorquí. Molt aviat es va traslladar a Barcelona per a cursar-hi els estudis de música. Es donà a conèixer com intèrpret de música lleugera. Va ser el creador de l'Orquestra Demon's Jazz. Va compondre infinitat de partitures.

## Obra musical

Cançons
* 1928. Honolulu Moon. Vals
* 1930. Say no More. Fox trot
* 1930. Alma española.
* 1937. Caldolla. Havanera, amb lletra de F. Lloret
* Somni del mariner. Sardana
* Por un cariño. Cançó
* Ay, Rodolfo. Schottisch
* La Rambla. One-step
* Malvaloca. Pasdoble.
* D. Quijote. Pasdoble
* Ginesta. One-step
Espectacles
* 1926. Las pobres millonarias. Comèdia lírica en 2 actes. Llibret d'Emili Junoy. Cantables de Gerardo Álcazar. Teatre Eldorado de Barcelona.
* 1927. Charivari. Revista
* 1927. Reus, París y Londres. Llibre de Francisco Madrid. Teatre Apol·lo (Barcelona).
* 1928. Color. Revista. Teatre Nou (Avinguda del Paral·lel) de Barcelona.
* 1928. Kosmópolis
* 1929. 29. Revista. Lletristes: Brauli Solsona i Francisco Madrid. Teatre Goya (Barcelona).
* 1931. La taquillera del cinema. Estrenada al Teatre Nou de Barcelona.
* 1934. Espectacle Demon's Jazz. Al Teatre Barcelona
* 1951. Medio siglo de canciones.
Música de pel·lícules
* 1934. El cafè de la marina. Director: Domènec Pruna
# José Canalejas Casas

José Canalejas Casas (Barcelona, 4 de desembre de 1827 - Madrid, 2 de novembre de 1902) fou un enginyer industrial i polític català, diputat a Corts durant la restauració borbònica.

## Biografia

Era fill del madrileny José Canalejas i de la lleidatana Anna Casas, i germà de Francisco de Paula Canalejas Casas.
Establit a Madrid, el 1847 va dirigir el diari El Eco Agrícola i traduí del francès al castellà Lecciones de mecánica racional d'Arthur Morin. El 1850 fou nomenat professor del Real Instituto Industrial de Madrid, però poc després va obtenir una beca per a estudiar enginyeria a Lieja. Aprovà l'oposició per a professor de l'Escola de Maquinistes de l'Armada i es va instal·lar a Ferrol, on el 1854 fundà el diari El Eco Ferrolano. Allí es casà amb la sevillana Amparo Méndez; tingueren com a fill el futur polític José Canalejas y Méndez. El 1855 va tornar a Madrid i començà a col·laborar en empreses ferroviàries impulsades pel marquès de Salamanca.
El 1860 va col·laborar a la Revista Ibérica, dirigida pel seu germà, i on publicà articles de caràcter científic. Més tard fou director de la Compañía de Badajoz, va intervenir en la línia de Linares a Almeria i en el projecte de ferrocarril transpirinenc per Navarra (1878-1885).
Políticament, després de la restauració borbònica fou elegit diputat per Arévalo (província d'Àvila) a les eleccions generals espanyoles de 1876 i per les Borges Blanques a les eleccions generals espanyoles de 1879, on va substituir Manuel Vivanco Menchaca. També fou senador per la província d'Àvila el 1891-1893.

## Obres

* Anuario de los progresos tecnológicos de la industria y de la agricultura (1865)

## Enllaços externs

* Biografia a filosofia.org
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Fitxa del Senat
# L'Agulla (el Catllar)

* Per a altres significats, vegeu «Agulla».
L'Agulla és una mena de monòlit situat al municipi del Catllar, al Tarragonès, al nord-est del nucli urbà. Es tracta d'una construcció de tipus popular, feta de pedra i morter de calç, de 12 metres d'alçada, que resulta sorprenent a primer cop d'ull. És un dels punts de ventilació de les conduccions d'aigua que solcaven antigament les ribes del riu Gaià. Segurament n'hi havia més d'una, però només s'ha conservat aquesta fins avui. De l'Agulla, se'n té constància des del segle xvii, tot i que podria haver estat construïda molt abans.
El Gaià era, a començament del segle xviii, una font d'energia per a les fàbriques de teixits que se situaven a les seves ribes, igual que les fàbriques de paper. Per això, en aquests termes del Tarragonès, es troben encara avui gran quantitat de molins paperers i d'altres instruments necessaris per a l'arribada i la conducció d'aigües necessàries per a la indústria.

## Referències

* ↑ «L'Agulla», Pat.mapa: arquitectura. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 novembre 2013].

## Enllaços externs

* Ajuntament del Catllar – L'Agulla Arxivat 2013-11-20 a Wayback Machine..
# Qüestió d'inconstitucionalitat a Espanya

La Qüestió d'inconstitucionalitat a Espanya és una eina jurídica que permet a jutges i magistrats comprovar a través del Tribunal Constitucional si una llei és constitucional o no en la seva aplicació.

## Marc Legal

El dret al recurs d'inconstitucionalitat ve regulat a l'estat espanyol pel que diu la mateixa Constitució Espanyola i el que regula la llei 2/1979 del Tribunal Constitucional.

## Objecte

Normes amb rang de llei aplicables al procés, de la validesa de les quals depengui la resolució, que es considerin contràries a la Constitució Espanyola.

## Legitimació

La poden plantejar únicament el jutge o tribunal que conegui el procés (CE art. 163), d'ofici o a instància de part. El plantejament de la qüestió no suspèn l'eficàcia de la llei, però si el termini per dictar sentència.

## Referències

* 1 2 3 Ley Orgánica 2/1979, de 3 de octubre, del Tribunal Constitucional.
* 1 2 3 La Constitución Española de 1978
# Photo finish (desambiguació)

«Photo finish» té aquests significats:
* Foto finish, en esports, la reproducció de l'arribada a la línia de meta per dilucidar els vencedors d'una carrera o esdeveniment.
* Photo-Finish, setè àlbum d'estudi del guitarrista irlandès Rory Gallagher, publicat en 1978.
* «Photo Finish», sisè capítol de la tercera temporada de la sèrie de televisió Prison Break.
* Photo Finish Records, companyia discogràfica de Nova York.
# José Muñoz Congost

José Muñoz Congost també conegut com a Xaume d'Ost (Melilla, 21 de juliol de 1918 - Llemotges, 18 de maig de 1996) fou un mestre racionalista i militant anarcosindicalista espanyol, exiliat del franquisme.

## Biografia

De jovenet va establir a Alacant,on es va afiliar a les Joventuts Llibertàries i a la CNT amb el seu amic Benjamín Cano Ruiz. L'inici de la guerra civil espanyola el va trobar estudiant magisteri, i fou un dels promotors de la Federació Ibèrica d'Estudiants Revolucionaris (FIER), patrocinada per la FIJL responsable de les Missions Culturals de la Federació Universitària d'Estudiants (FUE) i membre de la Federació Estudiantil de Consciències Lliures (FECL).
Quan estava a punt de graduar-se com a mestre el 1937 fou cridat per fer de mestre a l'Escola Racionalista d'Alacant, amb Carmen Bernabeu, Matilde Forner i Modestro Izquierdo, entre d'altres. També s'encarregà de la publicació Liberación (Alacant, 1937-1939) i Anarquia (1937).
En acabar la guerra civil va poder embarcar-se al darrer vaixell Stanbrook que salpà d'Alacant fins a Orà, on fou internat al camp de concentració de Hadjerat M'Guil, i després a Camp Morand (Ksar el Boukhari, afores d'Alger) per les autoritats colonials franceses. Després de l'alliberament de França es va establir a Alger, on el 1946 dirigí Solidaridad Obrera i el 1947 secretari de les Joventuts Llibertàries al nord d'Àfrica. A començaments de la dècada de 1950 es va establir al Marroc, i en la dècada de 1960 a Casablanca, on dirigí l'associació cultural Armonía amb Juan Jimeno Montalbán, Vallés, Fernández i Vizcaíno.
El 1964 marxà a França on es va establir a Bordeus i definitivament el 1967 a Llemotges. A França començà treballant de paleta i el 1981 es jubilà com a enginyer. Va participar en la major part dels congressos i plens de la CNT de l'Exili i de l'Associació Internacional dels Treballadors (AIT). Amb Frederica Montseny i Mañé i Vicente Llansola Renau, representà el Moviment Llibertari Espanyol (MLE) al Congrés Internacional de Federacions Anarquistes de París d'estiu de 1971. El 1972 col·laborà en l'edició castellana de l'Enciclopèdia Anarquista. Entre 1972 i 1979 fou secretari de l'AIT, director del Bulletin d'Information de l'AIT i col·laborà en el butlletí de la Comissió de Relacions de la Internacional de Federacions Anarquistes (CRIFA). El 1986 fou nomenat director del setmanari anarcosindicalista Cenit. Va morir a Llemotges el 18 de maig de 1996.

## Obres

* La revolución de Octubre de 1934
* AIT: La Internacional del sindicalismo revolucionario (1976, amb altres)
* Vigencia del anarcosindicalismo (1982)
* El anarquismo en Alicante (1868-1945) (1986, amb altres)
* Del cero a la revolución social. Reflexiones y ensayo (1988)
* La AIT a través de sus congresos. El debate anarcosindicalista (1988)
* Por tierras de moros. El exilio español en el Magreb (1989)

## Referències

* ↑ Muñoz Congost, Jose N°1244 a Los pasajeros del Stanbrook
* ↑ José Muñoz Congost al Dictionnaire des Militants Anarchistes
* ↑ José Muñoz Congost a estelnegre.org

## Enllaços externs

* "Cautivos en la arena", un documental sobre la odisea de unos héroes del exilio español al web de RTVE
# Laura Fortuny Bonet

Laura Fortuny Bonet (Barcelona, 1992) és una arxivera catalana, tècnica a l'Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona i que exerceix també com a docent del màster en Arxivística i Gestió de Documents de la Universitat Autònoma de Barcelona.
Nascuda a Barcelona el 1992, és filla del barri de Sant Antoni. La seva formació va passar primer pel grau en Història a la Universitat Autònoma de Barcelona, i després al màster en Arxivística i Gestió de Documents per l'Escola Superior d'Arxivística i Gestió de Documents, adscrita a la mateixa universitat, i el màster en Gestió Documental i Informació a les empreses a la Universitat de Barcelona.
Després d'exercir de tècnica d'arxiu a diverses empreses, el 2017, va passar a ser tècnica superior d'arxiu de l'Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona, on s'ha dedicat al tractament documental dels diferents fons que conserva l'arxiu, en l'àmbit d'arxiu medieval i modern. Ha treballat amb diversa documentació, destacant el fons municipal, i concretament la secció d'obreria, on, juntament amb Oriol Calvet, van sistematitzar tots els noms i malnoms dels carrers de Barcelona, especialment del segle xviii, per tal de facilitar la consulta de la documentació als usuaris.
Es va fer especialment coneguda arran de la difusió que va fer de la documentació amb la qual treballava amb la voluntat d'apropar-la al gran públic, i molt més notòria arran de la pandèmia de COVID-19, a través del seu compte de Twitter amb les publicacions sobre la història de Barcelona a partir de la documentació original d'arxiu, com per exemple un sorteig del segle xviii per a dones casadores pobres.

## Referències

* ↑ «Coordinació de màsters». Universitat Autònoma de Barcelona. [Consulta: 14 gener 2023].
* 1 2 3 4 Garcia Solé, Guillem ««Quan parlem del Twitter d’un arxiu no hem de tenir por a ser propers amb la ciutadania» – Entrevista a Laura Fortuny». Ab Origine, 15-01-2022.
* 1 2 Padilla, Toni «Laura Fortuny: "Els arxius són llocs plens de vida, amb històries per descobrir"». Ara, 17-08-2021.
* 1 2 Forés Juliana, Jaume «Persones – Arxius – Vides». Núvol, 09-06-2021.
* ↑ Alós, Ernest «Carrers amb sobrenom». El Periódico de Catalunya, 14-10-2020.
* ↑ Sancho, Jesús «L'altre nomenclàtor de Barcelona». La Vanguardia, 08-11-2020.
* ↑ «Catalunya celebra la Setmana Internacional dels Arxius amb diverses activitats programades arreu del territori». Govern de Catalunya, 07-06-2021. [Consulta: 14 gener 2023].
* ↑ Roig, Rita. «Laura Fortuny: "La Via Laietana no hauria d’existir"». TimeOut, 05-10-2021. [Consulta: 14 gener 2023].