כמו דמעות האכזבה. אני מרגישה את טעמה של ההחמצה הנוראה מכל. במהירות. אני רואה את הרסיסים שלי מתנפצים על הרצפה ומתפזרים תיזהר!". כל מה שאני רואה לפניי זו הרצפה ההולכת ומתקרבת מצפה לי בעודי שומעת את קולה "אוי, הכוס, היא עומדת ליפול, באותה האלימות לכיווני. הנה, היא מעיפה אותי לצד. נפילה קשה לעברי. הוא לא רואה שאני עומדת בדרכו. כף ידו ממשיכה להתקדם אוי ואוי לי! אני רואה את כף ידו לוקחת תנופה פתאומית ומתקרבת אותה גם בפעם הזאת, כי איננו יכול אחרת. שבתוכו סופגת את כל החום והאהבה ולא מסגירה אותם. הוא יחמיץ מתלקח מרוב התרגשות, אולם מבחוץ הוא נראה קר וצונן. השממה יעשה את זה בגלל השממה. הוא לא יכול. הוא בוער כולו מבפנים, לרגשותיו דרור, לאחוז בידה ולבקש סליחה. אני יודעת שהוא לא יש לו הזדמנות עכשיו. לומר לה את כל מה שהוא הרגיש, לתת אותו לעולם. ועצוב. האמת היא שכך או כך מתרגלים לטעם הזה, אך לא שוכחים מקולקל: מצפים לטעם מתוק בפה, ומה שמקבלים זה משקה חמוץ אולי, טעם של יין יבש? כן, האכזבה מייבשת. או אולי טעם של יין דמעות זכוכית, שטעמן אכזבה. מעניין, איזה טעם יש לאכזבה? את השפה שלה והוא לא ניצל אותה. הוא