אף אחד לא מתייחס אליו אחר כך, כי המורה זוכרת רק את אלה שצועקים, שצוחקים, שמספרים בדיחות גסות על כוסים וזיונים ופרסים ורומנים, את אלה ששרים שירי רחוב בזנב האוטובוס. הוא לא כזה. הוא לא התחנך ככה, הילד הזה. זה הילד שאמא שלו בוחרת לו בגדים למסיבה ומסרקת אותו יפה-יפה. זה הילד שלה.  הוא שקוע במחשבות על החיים. ילד קטן. רוצה לומר מילים אבל לא יכול. הוא מגמגם. קשה לו להגיד. כועסים עליו. צוחקים עליו. הנה הילד שכמעט נשבר. עכשיו הוא נשבר. עכשיו הוא בוכה. דמעות חמות ומלוחות נוטפות במורד הלחי, הפה מתעוות וקשה לו לנשום. הוא צריך את התרופה שלו. הוא רוצה לצייר, והילד מצייר פני אדם. עלוקה שחורה ורעה דובקת בפנים.  הנה הילד שכולם יודעים שהוא מצייר יפה, שהוא קצת חוצפן, הילד החכם שמגמגם עם העיניים הכי יפות בכיתה. הנה הילד, הוא שם בפינה. עוד מעט קט ולא תראה אותו יותר... והוא קם והולך למקום אחר, מחשבות אחרות...