87416#& זכרונות של יחדיו." כי גרים פה. אנחנו גרות בגירה. הגירה שלנו. הגירה שמלאה מכיסה של מור, ושניהן נכנסו לגירה. "את רואה מורילה, זה גירה ובדברי געגועים ליעל אמה. ליאונור הוציאה את מפתחות הדירה שניהן עלו לבית, האחת בשקט, והשנייה בשירה, בצחוק, בדמע גולומב, שהיום קרוי דודאשוילי. מתחשב שכמוהו, חשבה ליאונור. מביתם של מור וליאונור הוא הלך ברגל, לבית הקרוב מאוד, ברחוב צעקה. במילים, "חבל שהיא מתה. אני רוצה את אמא. אמא, איפה את? אמא!" ליאונור סיפרה גם לו את סיפורה של מור שהתערבה מדי פעם במצב קשה. שרה וצוחקת ובוכה, צועקת בעצב ודומעת משמחה. לא היה יודע שהיא שיכורה כלוט, הוא היה משוכנע שהיא משוגעת "מה יש לה?" שאל את ליאונור במכונית על מור, שאם אדם מן החוץ והוא נסע במונית למסיבה. הבנות במיצובישי הרוויח הסעה חינם. המכונית היתה אצל אשתו הוא לא היה פלרטטן ובוגדני ולא היה איכפת לה שיצא. כשהסיע את שיגרה והניחה לו לצאת לחופשות, לטיולים ולמסיבות עם חבריו. שייכת לחבורתם המתהוללת, את מור וליאונור. אשתו היתה אתו בקשר נשוי לאשה שהיתה אלמנה ומבוגרת ממנו באחת-עשרה שנים וממש לא באחת וחצי, כשהמסיבה הסתיימה,