"ראש-השבט", כמו שאימא כינתה את זה. כשהגיע הזמן, הדפיס אבא מודעה בעיתון שהזמינה לאזכרה את אלה  שאבא קרא להם "מוקירי זכרו" של סבא. התאספנו כולנו בשער בית העלמין, והייתה לנו הרגשה של חזרה על מה שהיה לפני אחד עשר חודש. צעדנו לאט בין המצבות השונות. לפנינו הלך החזן שזמזם משהו לא מובן בנעימת נכאים. אימא החזיקה בידה בקבוק מים קרים, "למקרה שסבתא תתעלף". הפרחים שהבאנו הוסיפו צבע לקבוצה הצועדת בנחת. אימא וסבתא הלכו שלובות זרוע, בשורה הראשונה. אבא והילדים,  אחריהם. שתי שורות אלה הלכו בשתיקה. מהשאר עלה רחש שיחות בענייני  חול, בורסה, פוליטיקה ורכילות. שניים מהשכנים שלנו התווכחו בסוף השורה על היתרונות והחסרונות של סוברו וסיטרואן. בשוליים, מצד  ימין, צלע קבצן מקצועי של בית-העלמין מתוך תקווה להשתכר את עמל-יומו. החזן, שהוליך את הטור, נעצר, הוציא פתק מכיס מעילו, עיין בספרות הרשומות בו ואמר: "זה כאן!".  אימא עצרה במקומה, שיחררה אחיזתה מידי סבתא, תפסה את החזן בשרוולו ואמרה לו בלחש רם: "סליחה אדוני! זה לא כאן! זה לא המצבה שלנו."  החזן הוציא שוב את הפתק מכיסו קרב אותו למשקפיו, עיין היטב  ואמר לאימא בתקיפות