עננים של כאוס, ישבו שניים, שדים של רקיע. יציר גיהנום ונביא חורבן, זה לצד זה. מאוחדים, סוף כל סוף. לאחר כל כך הרבה זמן, ראוי היה שלפחות אחד מהם ימצא את מולדתו, המקום אליו הוא שייך, ויתקרר קצת. בכל זאת, להיות בוער כל הזמן זה לא הכי כיף בעולם. אינפרנוס, הכלוא לנצח בגופו החרוך והמעוות של יוסף קלייזרמן, סמל במשטרת תל אביב, מביט למטה, על אדמת השלג. על עולם בו נאלץ לבזבז חמשת אלפים שנה מחיי הנצח שלו. הוא מלטף את רעמת האש של אחיו בעודו בוחן את שני הליצנים הלבנים. 'מי מסתכל על מי מלמעלה עכשיו, אה?' הוא מגחך לעצמו.