לא יעזבו, לא השולטים ולא הנשלטים, אי אפשר להפסיק וזה גם מת, משהו הופיע, וזה רודף, אין מפה חופשה, הם רוצים מהארוך או מהנוזלי של השעות הקשות, ושוב רטוב, ויש גם קצת דם, המאורה, הוא בא לייעץ לי, שוב, מביט עלי בחיוך טיפשי, אולי זה ושוב רטוב, אני רוצה, אני שוגה, אבל אני רוצה, נשכבים על רצפת מתבוננים פעם נוספת ויודעים, נאנחים, נפגשים, גם אם לא ממש, בלבול, עייפות, ואני תוהה וטועה, הולכים קדימה במאורה, לא לגעת, ולשכוח, ולהזכר, ואז יש בלבול, וקצת לעג, ושוב נחמדה, מקהלת ילדים דמיונית, שתעבור מהר, כי מותר להסתכל אבל לנגן, וזה נראה כאילו זה קופץ לשניה, אבל לא, ואז יש מנגינה ויש צלילים מוזרים, וגם רטוב, והשריטה במקום הקבוע לא מפסיקה חבל שלא, עולות תמונות הווה, עבר, עתיד, חלום וזה דומה, הכל, עששית גווע, כמעט אשליה, וצמרמורת קור, הזמן פה כמעט נעצר, עם עצמי, במאורה שלי, והיא מפחידה אותי, חשוכה כזאת, עם אור