חברים טובים. מהסיפון אל הים כחול. חייכתי לעצמי. אני והדגים עוד נהיה דגים זה פשוט לא הגיוני..." צעקתי לו תוך כדי ריצה וקפיצה "לא  ממש לא! אין כמו הטעם של הים! איך אפשר בכלל לא לאהוב אלרגי או משהו... " . אמר תוך כדי הורדת העוגן. אוכלים כל היום דגים, אין שום דבר אחר! אני מקווה שאתה לא הקול של פיטר הסקיפר ניסר את המחשבות שלי "בפפואה ניו גיני ברעננות ובקרירות שלו. עגנו לשעה קלה. דרכי, גורם לי להרגיש שקוף, צובע אותי בצבעים שלו, וממלא אותי שנבנו בתוכי במשך שנים נמסים. והנה, עכשיו הים כבר יכול לעבור עוד גוש, עוד קיר, כמו באיזו מפולת מבוקרת, הקירות והמחסומים לא קבעתי לעצמי תאריך חזרה. אני מרגיש איך כל יום כאן מתפורר לעצמי. שמשתיקים  אותו ומפריעים לו. איזה מזל שדגים לא מדברים, חשבתי רועש אם תרצו. הטבע מדבר כאן, ככה זה כנראה כשאין אנשים בתוך הריק הציוויליזציוני הזה, הכל כל-כך יותר ברור, מודגש, הזה, 02 אלף קילומטר מהבית, והשמיים הם אותם שמיים. רק שכאן, תחושה מוכרת. הנה אני כאן בצד השני של העולם, באמצע הים הגדול הדרמה חלפה, והשמים חוזרים לשלוותם הקבועה, משרים ביטחון, מהשני. כוכב נופל פתאום, ומשאיר