הסתבכותו של המו"ל של מעריב, הוצאתי בנידון מכתב כאזרח, בו הרהרתי בקול רם על האבסורד החמור, באפשרות ניצול הדיעה העיתונאית לצרכים בלתי תמימים בעליל, והכוונת הדיעות והטייתן לכיוון מסומן מראש- כך שיישרתו את מקורן באופן הרצוי והמחושב מראש, והתהייה באוזלת היד הציבורית שמביטה על האבסורד שנעשה לאור השמש ובחסות הדמוקרטיה- ואין לאיל ידה.. כוונתי הייתה לדיקטטורה העיתונאית שבחלקה מייצרת דיעות בחסות פולחן חופש הביטוי והמשחק המכור של הדמוקרטיה . את המכתב קיפלתי ושלחתי אל כבוד נשיא בית המשפט העליון בעצמו, כאזרח דואג, ואולי והכתובת שבחרתי תצביע על גודל וכנות דאגתי .  אינני, כמובן, אובייקטיבי כלפי עצמי ולהערכתי העצמית, אולם לא אמנע מלומר שאם היה חתום על המכתב אישייות ציבורית, או אם הייתה התייחסות עניינית או אף מקרית לתוכן המכתב, הדבר היה מספיק ליצור הד אדיר ורעידה שאין למגזר מסויים עניין בה ..  על המכתב קיבלתי מכתב תשובה בן חצי שורה ממנהלת לישכת השופט העליון, בו אישרה "כחוק" את קבלת מכתבי . יש להוסיף, ומתוך הכבוד שרחשתי לכתובת רמת המעלה שהמכתב הופנה אליה, הוא נשלח אך אל לישכת השופט העליון בירושלים, בלי