הוא לא סתם את הפה שלו לרגע, וכל מהאורחים השתקנים האלה, שיושבים על צלחת הפיסטוקים ומהנהנים איך שלא ניסיתי להעיף אותו, כלום לא עזר. ומילא אם הוא היה לבושה, בלי להתעניין אם בכלל יש לי כוח לאורחים. ופתאום הוא בא, ככה, בלי שום הודעה מוקדמת, בלי לשאול אם אני אני זוכרת שלילה אחד ישבתי בבית, סתם, לא חיכיתי לאף אחד, מהתמודדות עם כל מה שהתחמקת ממנו במשך כל היום. רק אתה והחושך, אין אף אחד שימשוך את תשומת הלב ויציל אותך זה כמו חשבון נפש שאי אפשר לברוח ממנו, לא משנה עד כמה תנסה. משהו אהוב במיוחד. היום, אחרי עשר שנים )וקורס להגנה עצמית(, החושך הוא עדיין לא הזמן... של סוטה נרקומן שמסתובב ברחובות ומחפש דרכים להעביר את עלינו משחת שיניים, וכשגדלתי ומצאתי חיי חברה הוא קיבל דמות למיטה שלי, אחר כך, בטיול השנתי, הילדים מהכיתה המקבילה שמרחו בהתחלה הוא היה המפלצות שאוכלות את כפות הרגליים וגרות מתחת