את עצמי שוב ושוב אם לחזור לזמן ההוא, לפצע המוגלתי, יושב לכתוב על ימים שהיו. ימים עברו. כזה אני, מתבודד. תיפרדי מכל מה שעטית על גופך, מכל מסכה ומכל רגש בלתי רצוי. תחרה ורודים ותיפרדי מהתמימות לכמה שעות, תיפרדי מבגדייך, היית כל כך צפויה. המתנה שלי לגיל 71, היה צפוי שתלבשי תחתוני רגעים ומפליג יחד איתך למקום אחר. רחוק. מכריחה אותי להיזכר בך, לזכור הכל תוך שאני נפרד מעצמי לכמה את צפויה. מתגנבת בצורה ברורה למוחי ומנתקת את הזרם בלב, את ריאותי, מכריח אותי לנשום. לחיות.