                                         ולא הייתי שם כדי להיות עד לכך. תהליך. אך הדבר אשר פחדתי ממנו יותר מכל הוא שאגלה שהתבגרתי כבר לא נשמע כל כך כבד. אולי למעשה אין בגרות. הכל ענין של ומן-או-וור. שמעתי את הרוק הכבד אשר זעזע אותי בתחילה. הוא אני אט אט שקעתי בעולמה. סלייר, מגה-דת' ופנתרה. איירון מיידן ציפתה לכזה יחס וכזו בגרות מנער בן 61, והימים המשיכו לחלוף. ואני נהגתי כמוה. היא כינתה אותי בוגר לגילי, אמרה שהיא לא עזרתי, למרות הכל. היא נהגה כאילו דבר לא קרה באותו לילה, כשהייתי יכול. היא הייתה צריכה עזרה בארגון מסיבות, אני שהבגרות שלי היא מסווה בלבד. ויתרתי מתי שהצטרכתי, התנדבתי ונפגשתי עמה, מעמיד פנים של נער בוגר, למרות שידעתי היטב הימים עברו, ולמרות שלא ראיתי את חגית זה זמן רב, בסוף חזרתי ללמוד ולא לשקוע בצער ובבושה שלי. לרוץ שמתי לב שהאלבום של "מטאליקה" עוד מונח בכיסי. אולי עלי להתבגר ? העדפתי להדחיק את כל מה שקרה הלילה, אך כאשר הפסקתי והגיע הזמן לשינוי מבפנים. אך איך ילד יוכל לכפות על עצמו רציתי להתחמק עוד. הוכחתי לעצמי פעם אחרונה שאני ילד מגודל רצתי הביתה, מקום ממנו אני נוהג לרוב