מצליחה למצוא. טוב לה עם תומר, כיף לה איתו, הוא לא פגע בה אף פעם, לא פיזית ולא נפשית, לא כואב לה כשהם שוכבים. עם החבר הקודם שלה היא לא בכתה. מאז שתומר ונעמה ביחד, הם לא מדברים באינטרנט. הם סיכמו שזה סתמי. היא מסתכלת עליו מחובר ומחייכת, והוא מסתכל על הכינוי שלה ומת לשלוח הודעה, לראות את הפונט הסקסי הזה, הסגול, עונה לו. הוא מתאפק. עוד חמש דקות הוא יצלצל אליה וישאל אם היא רוצה להיפגש לסרט ופיצה בערב, אצלה. הוא מתקשר, ושואל. שאלה רטורית. הם מנתקים. הוא הולך להתקלח.  היא מסדרת את החדר.  הוא עומד מול המראה ותוהה אם הוא נראה טוב מספיק בשביל החברה החמודה שלו.  היא עומדת מול המראה ומשננת "אני לא אבכה הפעם... אני לא אבכה הפעם.. אני לא אבכה הפעם...". הוא בא אליה, והיא שמחה. היא מרגישה שהיא אוהבת אותו יותר משהיא אי פעם אהבה מישהו בחייה, ומרגישה שהיא לא יכולה לחיות בלעדיו. והיא מפחדת. היא מפחדת לספר לו שברגעים הכי אינטימיים שהם חווים יחד, שבמעשה שהיא עושה אך ורק איתו והוא שלהם ולא של אף אחד אחר, היא לא מצליחה לעצור את הדמעות שלה. היא מפחדת פחד מוות שהוא יחליט שהיא סובלת ולא ירצה שהם ישכבו, או שהוא