לא יודע שהיא בכלל צמח בר והוא מגביל וחונק אותה, לא נותן לה אוויר. כל הקלישאות מתפוצצות לנו בפרצוף, כל הסיפורים נגמרים עם סוף בינוני לחלוטין וטעם מר בפה, כמעט תפל. אז אני לא רוצה למצוא עבודה, לא רוצה להחזיר הביתה תלוש בשביל ללכת לסופר, לעבור בין המדפים ולנסות למצוא מישהי שעדיין חדשה מהאריזה. אומרים לי שאני מפחד מהשגרה, שאני סתם עצלן, שאני מחפש תירוצים לא לעשות עם עצמי משהו, וכל מה שאני רואה, זה אנשים שמחפשים תירוצים לא לעשות עם עצמם דברים, בגלל המשכורת, בגלל התנאים, בגלל שזה נוח, בגלל שזה מתאים כרגע. אולי אחר כך נרדוף אחרי החלומות שלנו, אולי מחר נעשה את מה שאנחנו באמת רוצים, אולי אף פעם לא נגיע לאן שרצינו להגיע בחיים. ואז נשב בבית שלנו (דו קומתי בפרברים, שתי דקות נסיעה מכל המקומות שאתה לא באמת רוצה להגיע אליהם), נרים רגליים על הספה, נוריד רגליים מהספה, נקום, נסתובב קצת בחדר ונבין, לאן לעזאזל נעלמו החיים שלנו?! מה קרה למי שרצינו להיות? מי שרציתם להיות עדיין כאן, מה שאתם רוצים לעשות עדיין אפשרי ואם זה נראה לא אפשרי, זה רק בגלל שאתם ממש חייבים לעשות את זה. ג.יפית הייתה אומרת "בלי רשימת