להתפרץ. ועדיין, אני לבד. כבר עברו שישה ימים מהטקס. החנק בגרון נשאר. הדמעות שנאבקות שעדיף להחזיק מלבכות לבד. אז אני מחזיק, אבל עד מתי? אותי כדי שלא אשבר, אבל לא היה טעם לבכות. מניסיון אני יודע כשהטקס נגמר כבר לא הייתה לי עבודה, כבר לא היה מה שיעסיק 2.רוב השחקנים יבכו בסוף הטקס. 3. אף אחד מהם לא יצטרך אותי. לגלות שצדקתי בשלש ההשערות שלי: 1.תהיה פשלה עם האבוקות. הקלעים לבדוק אם כולם בסדר ואם מישהו צריך אותי. לא הופתעתי אפשר להפסיק את המוזיקה ולהתחיל לארוז ציוד, הלכתי למאחורי אדאג לו, גם אם רק מרחוק. בסוף הטקס, אחרי שהקהל התפזר והיה זה רק הוכיח לי שלא משנה מה היחסים שלי עם בן אדם, אני תמיד יכלתי לבכות. באיזשהו שלב של הטקס גם ראיתי את איילת בוכה. הקריינית, פרצה בבכי וכמעט שברה אותי. אבל לי הייתה עבודה. לא ולא לעשות פשלות. בשורה האחרונה של הקטע על הבובה שרינה, חן, הראש בעובדה שיש לי הרבה עבודה חשובה בטקס, ושאני צריך להתרכז ולא חשבתי לרגע שבטקס יהיה לי קשה. ליתר בטחון, העסקתי את עשרים פעמים ושמעתי את כל השירים לפחות עשר פעמים באורך מלא,