דליריום צבעוני של פרפרים. לא תואמות בשלוליות הבוץ של רובע העוני, מותירה אחריה שובל משום מקום והתהלכה לצד אחותה הגדולה, מדשדשת בנעלי אול-סטאר כמו היה זה הדבר הברור ביותר בעולם, נטלה את הבלון האדום שלה "נתתי להם חיוך חדש, כי הם הפסיקו לחייך", היא אמרה בפשטות, הזה, היא אמרה, "דרך אגב - איפה לכל הרוחות היית?!" "גם אני חושבת ככה". ואז, משום שלא יכלה לשאת את חוסר הידיעה "אני חושבת שאני צריכה כבר לחזור הביתה". הכחולה. ומהורהרת, כל אימת שהעין הירוקה הייתה מנצנצת ביתר עוז מן פני הנערה, אשר היה מתחלף באקראי לארשת אומללה וכלואה העין השנייה נצצה בטירוף, מתאימה עצמה לחיוך המטורף והרחב על דברים עד כי אפילו גורל עצמו לא יוכל לדעת חצי ממה שהיא ראתה. הייתה בגון תכול-שמיים( והעין הזו נראתה כיודעת כל כך הרבה היתה אחת מעיניה שעדיין הייתה בגוון ירוק-הדשא )בעוד שהשנייה בקווצות שיער בצבעי פסטל שונים ומגוונים. עם זאת, תחת כל אלו אורכיו שונים, מחצית ממנו כמעט מגולח, ותלתלי הזהב הוחלפו ועוטפות את כולה. ראשה נראה כמו ביקרה במספרה של ספר עיוור: מדיי ורשתות, רשתות מחוררות שמחוזקות בידי סיכות ביטחון שיערה השופע.