חשבה בעיניה. על שמיכת הצמר, שרעה גופתה המתה של קתרי. חרב הייתה צמר עבה. הם הניחו אותה על הרצפה. אילריה זעקה. דמות היו אילריה לא ידעה מה הם רוצים. שני החיילים האחרים החזיקו שמיכת שומרים הגיעו. "חשבתי שכדאי שתראי זאת, הליידי." אמר אחד מהם. בקושי יכלה לסבול זאת. שלוש שעות לאחר תחילת הקרב, שלושה בשדה הקרב, צלצולי חרבות, זעקות כאב, תפילות גוססים. היא את השעות הבאות היא בילתה במיטתה, שומעת מאחוריה, מחוץ לאוהל אמרה אילריה. קתרי הנהנה, ויצאה מהאוהל. לך ואתן לך מה שתרצי." "כן, הליידי." אמרה קתרי. "בהצלחה." לא הזמן. אני מבטיחה לך, שאם ננצח בקרב, ואני אחיה, אני אגמול "בסדר." אילריה חייכה. "הייתי גומלת לך במה שאת רוצה, אך זה אני רוצה שאת תנהיגי את הצבא, האם זה מובן לך?" קתרי הנהנה. "מלאי את מבוקשי האחרון, מפני שסביר להניח שאמות עוד חצי יום. גלאיטון הנהן. כעבור כמה דקות קתרי באה. "קתרי," היא אמרה. רתחה מזעם. "אז לפחות הבא לי את קתרי!" היא צעקה עליו. "אינך חזקה מכדי להילחם," נהוא אמר. "את חייבת לנוח." אילריה לפתע, הרופא אחז בה, והחזירה למיטה. היא חשה בחילה וסחרחורת. בחרה להתעלם ממנו. עליי להילחם