להתיישב ולערוך רשימות מסודרות מה חסר ומה כדאי. אני קופצת לסופר, מציירת לי בראש כיצד נראה המזווה והמקרר  ונכנסת ויוצאת. כמובן שתמיד אני שוכחת משהו, אבל בשביל זה יש שכנים לא?  ליד הסופר עמדה ילדה קטנה, עם רשימה כמו שלי אף פעם אין, וחיוך על הפנים. הצצתי ברשימה. בחטף: שמן, סוכר, מצרכים לשבת לאנשים שאין להם. מה לא עושים ילדים על מנת לצבור נקודות? גם אני עושה את זאת. משתדלת כמעט כל יום לצבור נקודות, אתם יודעים, עוצרת לחייל ומביאה אותו עד הבית, שאימא שלו תשמח.  אבל אני לא מכריזה על כך בקול רם. אלא לעצמי, סופרת נו, יופי עוד נקודה. ולמרות שאני יודעת שלא ירשם בשום מקום, אז לפחות אצלי בפנקס הפרטי שלי זה רשום. והילדה הזו  והחיוך שלה לקחו אותי אחורה. לא במקרה. עוד כמה ימים ויום השנה מתקרב. לא אינני עולה לקבר. אני לא מאמינה בקברים. אני מסתפקת בחור שנשאר אצלי. אני גם יודעת שמתחת לקבר אין כבר שום דבר. אולי כמה עצמות  יבשות, אבל אצלי, כמו אצל כולם, כשהורה איננו יש חור. אבל לא על החור אני רוצה לספר אלא על משהו אחר וזה מיד מתקשר עם ההתחלה.  אז נתחיל. אינני ילידת הארץ. עד כמה שהדבר יראה מוזר כי לא רואים