ובוהה בקבר אחיה הקטן. עיניה ננעצות בשמו החקוק על מצבת השיש. המחשבות העיקשות, שממשיכות למלא את ראשה. היא מרכינה את מבטה אצלה את הכאב התמידי. 2 הדקות הנצחיות הללו עוברות, אך לא כל יום שעובר, כל חייל נוסף שמצטרף לרשימה הארוכה הזאת משחזר בדיוק ההפך, הזמן רק גרם לפצעיה לפתח מוגלה עיקשת שלא מגלידה. היא גם יודעת שהביטוי "הזמן מרפא את הפצעים" לא מדבר אליה אלא פירוש "נפל" ויודעת שלנפילה הזאת אין שום טיפול רפואי שיעזור. ששומעים דפיקות בדלת בעיצומה של מלחמה. היא זוכרת היטב מה מרגישה משפחה שכולה. היא יודעת היטב מה קורה למשפחה ברגע רק היא ועוד עשרות אלפי בני משפחות עומדים ויודעים היטב כיצד עומדים חלקם מזדהים, חלקם מחקים את כולם בלי לחשוב יותר מידי. לה בראש. 2 דקות שכל האנשים במדינה )כך לפחות העדיפה לחשוב( לעבור, ממאן להרפות ממנה. 2 דקות תמימות שהמחשבות הללו רצות זיכרון כמו סכין שחודרת וננעצת בליבה פעם אחר פעם. והכאב מסרב הילדים של הנכד, וכל נסיעה ברחובות  פתח תקוה יזכירו, כל שיר ברדיו שאהב, שכל תמונה של טנק אפילו אם היא מופיעה בספר להמשיך... לחיות. 03 שנה שמלאי הדמעות מתמלא ללא בעיה, שכל שנה היום.