שיהווה כדי להזכיר לי שהחיים האלו הם סוג של אשלייה עכשיו. משהו נעלם שהגיעה מהמכינה ולא יכלה להגיע בזמן הביתה ונשארת לישון כאן, כך קטנה והחיים שלי כל כך פשוטים... אבל הייתה לי פה ידידה המכינה הייתה רחוקה, וכל מה שעברתי היה כל כך גדול... ואני כל לגעת בהם, להרגיש את כל מה שהיה לי מוכר עד עכשיו, ופתאום מעטפות השנה טובה ששלחו לי... ואני רציתי אותם, לחבק אותם שהשאירו לי סימנים של חולשה על המיילים, על האי סי קיו על רחוק רחוק, לתל אביב לחיק האנשים שממילא מתגעגעים אלי, שנשארה שם. ורציתי פשוט לתפוס את הרגליים ולברוח מפה, רחוק לחדר ריק, לבן עם ארונות ריקים ומגירות שוממות, וטלוויזיה אחת לגולן, כך שלא ממש היה למה להתגעגע... היום כשהגעתי לפה הגעתי ממילא היה בחו"ל וגם הספקנו לריב כמו לא יודעת מה ביום שעזבתי לבית לא התגעגעתי בכלל, לא עיניינה אותי אמא שלי  אבא שלי כמה שזה כואב. העולם שלי מטשטש לי להפתעתי, ומצד אחד כמה שזה נעים ומצד שני נרגעת... חושבת על החברים שלי שהם כל כך רחוקים, וכמה שכל סתם יורדת לממטרות שבדשא להתרטב קצת, או לכתוב... ואז אני ואז אני עולה על המגדל או יוצאת לטיול בין הרגבים של הגולן