והן בחוכמה. עתידי אינו כולל, לעת אתה, נישואים. והחלטנו להפרד. לי זמן להתגעגע. בתום החודש עליו סיכמנו, הבנתי שנהגתי להתחיל בלימודיי ועסוקה בהכרות עם הסטודנטים הנוספים לא נותר הכנתי את מערכת השעות תוך התלבטות בין הקורסים השונים. נלהבת שנת הלימודים עמדה להתחיל, הייתי עסוקה בהכנת הציוד הנדרש. יצאתי וביליתי והיו שעות שנשתכח מליבי. והידיעה כי בשבת לא יגיע היו קשים. אך לא כפי שחשבתי שיהיו. משה הבין והסכים. השבועיים הראשונים בלעדיו. ללא שיחות הטלפון לקום וללכת. הרי מוטב שנדע זאת כעת ולא אחרי שנינשא". הסברתי לו. "אני חייבת זאת לעצמי. לא אוכל להנשא לך ובעת משבר ממשה. "בזמן הזה אוכל להחליט ולדעת האם אהבתנו תעמוד בכך" לגבור על הקשיים"? שאלתי את עצמי. לבסוף החלטתי לבקש פסק זמן את מנוחתי והדירו שינה מעיניי. "האם לאהבתי אליו יש די כוח צרכי הצבא"? היו אלה שאלות שלא הקדשתי להם מחשבה וכעת הטרידו לבד? להתמודד עם קשיים? האם אסכים לשנות את מקום מגוריי על פי שאת מירב זמנו יקדיש לצבא? האם אוכל לחיות לבד? לגדל ילדים היו אלה שבועות של מחשבה וחשבון. "האם אוכל להיות נשואה לאדם מלהיבים ומרתקים. העתיקים. התלהבתי