 "את תענשי." כמקודם. -"דיבורי סרק. אל תזרי חול בעיניי." קולו היה סכינים מושחזות "אני כאן יותר מאשר שם!" התרסתי. "כולנו כאן, השאלה היא למה," קולו נשמע כמעט עדין. רחמים. "אני כאן." אמרתי, כאילו שיש בכך כדי להסביר הכל, בקול מעורר התחלתי בנסיוני להסביר זאת. לא מגיע לי? טראות' הרי אינו טועה לעולם... יעשה זאת. הרי אני זקוקה לזה, לשם קיומי! אך, אולי... קיומי בייקום גם היא חסרת תחליף,  ואם אני לא אמנה ולא אחפש- איש לא ניסיתי להגיד כי ההמתנה חשובה לי, כי יצירת גלים של קיום בעודי שוכחת כי איש ודבר אינם בורחים מטראות'. "איני חסרת מטרה," ברחתי להסתתר מאחורי ענן מקרי שעבר במקום, ניתחות. שכמותך, את שוכחת שאין קיום לחסרי המטרה..." החלו המכות "אין שום ממש בכל אלה! כינוי עלוב לעשיית כלום! חסרת תכלית ראשי כמצפה למכה. טראות' הוא בלתי צפוי. "הנני כאן, מפרשת, מונה וסופרת. אך בעיקר ממתינה," כופפתי את בקיץ, רגע לפני הישרפו. "אני מצפה. ממתינה, צופה." עניתי בקול שנשמע כרשרוש דשא יבש "מה מעשייך כאן?" רעם מעליי. מבטו חצב בי חזיזי ברק. מעלי ריחף האל טראות', נשימתו אש ועיניו להבה. הנעים במימד שנקרא זמן.