                                         בראש. נשארת צמח. היום קיבלתי טלפון שאייל שחר שוכב בשולחן הניתוחים עם כדור ומאהבתך ההורסת. אף פעם לא אמרת לי שאתה אוהב אותי. באותו שלך פעם. כתבת שאתה מגונן עלי בלי שאני אדע, מגונן מעצמך רק מכתב אחד שלך בין המגירות. לאיזה ילדה צעירה שהייתה חיילת כתבת כל יום משהו בניירותיך. משהו שהיה חסום ממני תמיד. מצאתי בין סופר למכונית. מונוטוניים כמעט. הכנת ארוחת בוקר, שתיפת כלים והעברת מצרכים שהיינו לחוד יום ועוד יום. היו לנו מנהגים משותפים, חשב אז על ילדים. כמה שכואב, כואב אחרי עשרות שנים ביחד לדעת שלא אוכל ללדת אף פעם. שאני פגומה עוד לפני שהתחלנו, אבל מי החום שאתה יודע לתת להרבה אנשים. אולי הייתי צריכה להגיד לך הקיפו אותנו. אולי אף פעם לא היית שלי. כל כך רציתי להרגיש את לא למדנו להיות זה עם זה. תמיד ברחנו לאנשהו, תמיד אנשים רק לא ידענו מה לעשות הלאה. עשית קריירה, סיימתי דוקטורט. רק ת"א הצעת לי להינשא. חיוכים, הזמנות, שמלות. הכל היה מאחורינו כולם  הכרנו בצבא, המשכנו כסטודנטים וביום חם ומיוזע של מרכז כלשהו ולא רק שני קוים מקבילים שמתקיימים ביחד. התחלנו כמו רק