השבר    הכסא פגע בכתפה ובגבה והטיח אותה אל המדרכה בסמוך לשער ביה"ס.  יותר מאוחר למדה לדעת מפי חברותיה ,המורות, שנזרק כסא מקומה שלישית אגף כתות ט' בחטיבה.   טליה התעוררה כשמסביבה בני משפחה בוכים וצוחקים כאחד. הילדה התנפלה לבין זרועותיה המחבקות, והכאב בכתף הלם בה שוב, כמו הזכיר מאורעות האתמול. הכאבים היו ללא נשוא: "סדקת את עצם הבריח" פסק הרופא, "כלומר"... ניסתה טליה להיאחז בתקווה: "שבר לרוחב העצם..." נענתה. תחושת עלבון אפפה אותה, שגברה על הכאב.   כמו אור במרומים, מפלח חשרת עננים, צפו קטעי זיכרון, מעורפל, כואב ובעיקר מייסר: למה?! מי?! דוקא אלי...    גלי המבקרים תכפו וגאו במשך היום, מבני משפחה רחוקים וקרובים, ועד מפקח משה"ח, אהודים יותר ואהודים פחות.   טליה כדרכה, חסכה במילים ובתגובות מלאכותיות. חלפה בה המחשבה, שדרוג הנוחות שלה מבחינת המבקרים משמעותי יותר מתמיד:  קודם  כל המשפחה, א"כ חברותיה לשכונה, והקרובות יותר מביה"ס, ורק א"כ הנציגים הפורמליים.      כשהשיחה זאת לפני  אבי ,בעלה, השים עצמו כמודאג בגין הפגיעה ברמי דרג...   מהר הבינה כי תגובתו הצינית מתיישבת עם הרגשתה ותגובתה שלה כלפי