בחיוך: "ובכלל, מה הטעם בלהיות מלך מוערץ בעל ארמון מפואר ונתינים משפחתו. אותו, בכל אופן, לא נראה שזה הטריד כלל. המלוכה בקלות כזאת, ושם קץ לשושלת ארוכת-היומין והמכובדת של הרגיע אותי הארוקי, אך עדיין הטריד אותי הרעיון שהוא מוותר על "...אני חושב שבגלל אנשים כמו יאקוטה, השושלת הזאת מושחתת." הקשר שלנו, על הנשיקה, על היום בו התחיל לדבר איתי... היועץ אכן שכנעו את הארוקי, ואולי כעת הוא מתחיל להתחרט על כל "זה גם מה ש...יאקוטה אמר..." התחלתי לחשוש שמה דבריו של את השושלת הזאת. היא מושחתת ממילא." "זה הדבר האחרון שמטריד אותי כרגע, דאיסוקה. אין טעם להמשיך המלוכה! איש מלבדך לא מסוגל להמשיך את השושלת!" "אבל, אתה הנסיך, הארוקי!" נדהמתי, "אתה הנצר האחרון למשפחת הזאת." גיחך מעט כשאמר: "גם אם התכוון לכך, לא אכפת לי עוד מהשושלת "אתה... לא חושב שיאקוטה התכוון..." מלמלתי בבלבול, והארוקי באיטיות. היא הייתה ממש רכה ונעימה. מסמיק עד שורשי השיער, התקרבתי אל המיטה והתיישבתי על הקצה כשהארוקי הזמין אותי: "בוא לידי, דאיסוקה." הארוקי נשכב על המיטה, נאנח בהקלה. תהיתי לרגע מה עלי לעשות, מבפנים - זה בהחלט היה מרשים,