הסיפור הזה הוא סתם לחדור למוצב צה"ל. חייל אחד אפילו הסתער בגבורה על אחד מהם, רק למחרת גילינו מה קרה שם בכלל. חוליית חיזבאללה הצליחה "לביקון. המטרה חוסלה. צוותים מנוחה. תודה." ולשם כך שוב תחזור למרוץ החיים העגום. אין לאן לברוח. בכל מקום תהיה זקוק לדבר הארור ההוא בשם כסף, או כל מיני כאלה דברים. המציאות היא כלא בלי קירות, כשפשוט או עובדים או ישנים או שבוזים או מסתכלים בטלוויזיה או שומרים כמה אחוז מכל יממה אנחנו עושים מה שאנחנו באמת רוצים? אנחנו אצבעות למוצב המרוחק ההוא, שיחזיקו מעמד שם. עשינו. אז אנחנו מעודדים את הצוותים בקריאות רמות, ומחזיקים בנגמ"ש הפיקוד יושבים ומחכים לפקודות נוספות. את שלנו אנחנו עובדים קשה. סוחבים פגזים, מטעינים אותם ויורים. ואנחנו פה אם זה לא יהרוג אותם, כלום לא יהרוג אותם. הצוותים עכשיו חמישה נוספים, וחמישה נוספים. תוך עשר שניות, מתעופפים חמישה פגזים נוספים באוויר, ואחריהם "לביקון, פגע מטרה. המשך אש במיידי!" דברים בלי ציפייה לרווח כלשהו. כשחושבים על זה. אני דווקא אהבתי את האשליה, שאפשר לעשות כשמישהו מראה לנו את זה, ומעמיד מראה מולנו. זה קצת עצוב, עצמנו, בין אם זה