בשמחה )נקווה ביצעתי את עבודתי חסרת התוחלת, את המינימום ההכרחי. השכיחו את הבקבוק. חדלתי לשתות לזמן מה. עברתי לרום, שהיה בשפע, אך הבקבוקים לא בניי שלי(. לא הייתי מתחתן איתה. והבנים- אני לא אוהב אותם. לא אוהב את הרמיוני ושני הבנים. מה לי ולה? לא עלה. לא אז. והיה עוד )הייתי לוקח בשקט את הכסף ונוטש את נתון, שעשוי לקרבו או לדחותו, נראה כאורב לי בשוכבי ובקומי. לכאורה מוזר היה הדבר, שכן שום הוודאי, שקרוב יותר מלידתי, זמן מה להכיר בעצמי כדובר. ראשית היה זה פחד המוות. מותי קולות נוספים. לקח לי האימה החלה מתפשטת בי לאיטה כנמטודות מרעילות, משהחלו להופיע מספר חשבון הבנק באיי קיימן וקודי הגישה. השגרתיות של פקידי או"ם בענייני שכר. תוך רבע שעה היו בידי תפסתי שיחה עם גרברט בענייני מדידות. השיחה נסוגה לטרוניות אני? מעולם לא קלטתי. אני פשוט שתוי. חשבתי, שמעולם לא  תקלוט... לביקור מפתיע באותו לילה. לא דיברתי, לפני שהפשטתי אותה. בתחילה נשכרתי מהפריווילגיה המציצנית. הרופאה הראויה זכתה קולות איומים, מרטיטים את הנפש ומחלחלים לדם. מכל מקום נישאו קולות הנהי של החיות הגוועות ביערן המתפוגג, בפרץ של אלימות רווית