ואת מסתובבת לצד אחר שאין לו מקום בגיאוגרפיה שלנו. היום, כבר זמן מה, אני קם כל בוקר בחמש בערך הפער הזו הוא בלתי אפשרי. שקורה באותו זמן בתוכי. הפער בין מה שקורה סביבי, הנוגע בי בחלקים מסויימים, ובין מה כולם מאותה נקודת מבט, ואחת היא. לא יהיו יותר. האירועים התפתחו בצורה מסויימת. רק חלקים. מכל הדברים שהכרתי, פסיפס של גזרי תמונות, הזיכרון הותיר בי בשמיים של הכלבים. ללכת, לרוץ בשדות אירלנד הנצחיים. עוד קצת תתאפק לפני שתוכל, או עד שלא ארגיש. או מתפנה. אז תשאר לפחות עד שאני מפה הולך, ולבד, גם אני כבר די קשיש היי, אתה מקשיב, די חבל שהיא הלכה, מה. ומלטפת לך את הפרווה. אבל היא הייתה מחייכת לפעמים אף בניגוד לרצונה. היית נכנס בינינו במיטה. אתה זוכר איך בחורף, ועדרים של כלבות מיוחמות. על ברזי כיבוי צבועים אדום הוא רץ מהר, העולם, ואין זמן לחלומות. הו, מתי והאם כבר תתאקלם, אבל אצלנו הכל צהוב ומת. בהם אין סוף לירוק. שם בדמיון רצת בשדות ירוקים באמת, מבט חולמני של כוכב רוק. מסתובבים בפארק הירוק עם צלחת מעופפת. אני ואתה, כמו שפעם שהיינו, תרחרח אותה, לך תמצא איזו פודלית משתובבת והם היו עוד יותר מעורבים.