מאיפה תקנה לי פסנתר ואפילו אם תקנה לי איפה תשים אותו? בבית שלי אין בכלל מקום, אין לי אפילו חדר משלי. כשהגעתי היום שמחתי שגב' הופמן לא הייתה בבית. את הדלת פתחה לי עדנה עם מסטיק בפה ובמכנסים קצרים וכחולים. "אה, זו את?" כאילו שהיא לא יודעת שאני תמיד באה באותה שעה. נכנסתי והתיישבתי ליד הפסנתר, אפילו את הידיים רחצתי  שאם גב' הופמן  תיכנס פתאום לא תצעק  עלי. עדנה יצאה החוצה לשחק עם החתול שלה, בטח גם היא שונאת את הסולמות, ותרגילי האצבעות. אני מנצלת את ההזדמנות  ומנגנת כמה צלילים שהם לא סולמות, מדמיינת שאני פסנתרנית דגולה המנגנת בקונצרט שכתבתי לבד, כמו המלחינים שגב' הופמן תמיד מספרת לי עליהם. אני כל כך שקועה בנגינה שאפילו לא שמה לב שעדנה נכנסה בינתיים, עומדת מאחורי ומקשיבה. עכשיו מפתיעות אותי  מחיאות כפייה. "כל הכבוד," צוחקת עדנה ואני עושה עצמי לא שומעת, ועוברת מיד לתרגילים. דו-רה-מי סול-רה-סול. עדנה ממשיכה לגחך. "אז זה מה שאת עושה כשאימא לא בבית." אני ממשיכה במרץ דו-רה-מי-מי-רה-דו. "אני אגיד אותך לאימא שלי...". אינני עונה, אבל ידי נעצרות באוויר. היא מפתיעה אותי מאחור, "רוצה לבוא לראות אותי