מתי תגיע? זו השעה שלי לצאת אל העולם. שעת רצון ושעת התחלה, זו בה נושקים כל המחוגים זה לזה בברכה. נקודה אחת אולי שלמה, העתיד טומן בתוכו דרכים אחרות וריקות. רק רצון להיות נאהב ורצון אין קץ להיות נשמע. רחוק משלמות והשלמה, אלא אחד הכותב ואחד המביט ומנתח. כאילו אין אנו אחד במעשה ידיו הכתוב, האדם הכותב הוא האדם המביט איזה טעם יש בכך? וגם היא מוסיפה לחוג במעגל אין סופי, דרך שאינה מובילה אלא לדרך אחרת ימים ארוכים וריקים, צהוב לי בראש. למחוזות עדינים ומבורכים יותר. יש בי איזה צורך לתעל את הדמיון והיצירתיות שבי משמעה הודאה בעובדה?