כמו בת אצילים הפוסעת עצבני, אפילו מבוהל, את השורה שלנו, מתעקש לקלקל לי את הרגע אבל אורי לא מבין. הוא דוחף אותי לתוך האולם החשוך, מחפש בטקס הקטן שלי, מבינה שיש דברים שפשוט אסור להרוס אותם. גל של חמימות. ברור לי לגמרי שהיא לטובתי, שמחה לקחת את חלקה "בבקשה", היא מגישה לי בזריזות ומחייכת בלבביות כזו שמעלה בי הפפיון האדום שעומדת מאחורי הדלפק. "פופקורן בינוני ודיאט קולה בבקבוק בבקשה", אני פונה לנערה עם פרסומות. שלו מתעקמות, "נו, מהר", הוא מאיץ בי, אני שונא להפסיד החגיגית, שבמכל השקוף "אי אפשר לראות סרט בלי פופקורן." הפנים "חכה רגע", אני אומרת לאורי שמתעלם לגמרי מההתפוצצות הזהובה, יוצאת מהמיטה. רוצה להיכנס שוב לחדרי החלומות שלי. שום דבר לא בטוח כשאת הרגע הבא יתפוס אותי בגרון? אולי לא אוכל לעמוד יותר? אני רגעים מתפוררים, אין נקודות אחיזה, אין התחלה ואין סוף. אולי ישר, בלי להתבייש בעצמם. לאורי את הטלפון הנייד ומביטה החוצה באנשים שצועדים ומסתכלים להישאר במונית הממוזגת והמרופדת שלו, אבל אני שותקת, נותנת כמו ילד חצוף ושבכלל לא בא לי ללכת אתו לסרט ואני מעדיפה רוצה להגיד לנהג שאין לי שום דבר עם