                                       אוף.. היום הזה עייף אותי... להשאיר את הפוסטר. סתם נתפסת בדברים שנותנים לי מן תקוות כאלה... אבל... בחרתי לי, רציתי להוריד אותו, אבל עדיין רציתי את רואי, אולי אני בפוסטרים של פו, ואז המבט שלי נתקע  באחד הפוסטרים שרואי קנה לעיסוקים שלה, אני הלכתי לי לחדר, וישבתי על המיטה, בהיתי "אני יודעת" אימא אמרה, חייכה וחיבקה אותי, אחר כך חזרה "כן" אני עניתי, "אבל זה לא ששכחתי מה הם עשו לי.." "אני שמחה שדיברתן, סלחת לה?" "היא רצתה לדבר איתי" הקדמתי את אימא ועניתי, ניגשה אלי עם מבט לא מבין, מוזר, לא הבינה מה ענבל עושה אצלנו, איך שענבל יצאה אימא ליוויתי אותה לדלת הכניסה. בדרך החוצה, אימא הסתכלה עלי במבט "בסדר אני יודעת שייקח לך זמן... אבל אני שמחה שלפחות זה" בשבילי חברה, אבל ממש לא כמו החברה שהיית" אל תצפי ממני פתאום לבוא בשמחה לספר לך דברים, את עכשיו אני סולחת לך, אבל אני לא מבטיחה שאני אשכח את זה מתי שהוא, "היא כבר נהרסה ענבל, אני סולחת לך, אני לא מבינה למה, אבל שלנו" "אור אני באמת מצטערת, חבל שניתן לדבר כזה להרוס את החברות "טוב" אמרתי. "כן זה הכול" אני לא מאמינה