 והיופי שלך עד למעלה נוסק. ינואר שמונים ואחת עושה כאילו מעולם לא נפגשנו הרחק מכאן, רטוש מושך בכתפיו. זכרונות מתנפצים וריח דגים לא מזכיר לי דבר. היופי שלך נוסק, אהובה ישנה. ועדיין. אבל היה זה חבל, לא שעזר לי במשהו, היה חבל על הזמן. לא היה חבל על הזמן לפנייך? ומה את חושבת ובמילים מנחות שחבל על הזמן. ולגדוש אותם בטבע עוצמתי ונדיר איזה משפטים ארוכים אני יכול לכתוב לך בשירים שלי עם נוף למרה מוסטרום ולמיצר גיברלטר, או בלעדייך מתערסל במרפסת שלי, עכשיו, כשאני הולך איתך על הטיילת ששבע שריפות כבר כילו. היו לי מלאן תלפים ידידות, אהבתי אחרת. כשבגין היה בשלטון, עוד לפני שנעשיתי פדופיל שוביניסט, כשסיני הייתה שלנו ליטפתי כלב בשארם. היו ימים יפים לפני ינואר שמונים ואחת. שמנו לב לפסטורליה לפני שדחפת לנו אותה בפרצוף. שמנו לב. שלא שמנו לב לפסטורליה לפני שדחפת לנו אותה בפרצוף? ומה את חושבת, ירושלים של מטה. הרים ירוקים במרחק, לולאות של פרחים, יפתי, ועל פרחי הדובדבן(. )שכבר במאה השש עשרה כתבו על סנוניות ואת התימצות ליפנים אבל אני לא. אשאיר את ההשלמה להודים הייתי נוקט השלמה. אילו הייתי רבינדרנת טאגור, ציניות