למטה. בקושי בחולצתו. במוח הרגע שבו אני רואה את אצבעותי קמוצות לאיטן... מחזיקות הוא קפץ. ניסיתי להחזיק אותו, אבל לא הצלחתי. עדיין חקוק אצלי בלי מחשבה. שהוא ירצה לקפוץ למטה. זוכרת על מה רבנו, אבל זה היה חשוב, או קיצוני מספיק בשביל ואז הגענו אל גשר להולכי רגל. עלינו עליו. התחלנו לריב. לא האיש מהמכונית. הוא לא דיבר. לא יכלנו להמשיך לנסוע... אבל היינו בסדר, אז הלכנו ברגל. מלמל על זה משהו. בכל אופן, הוא לא ראה אותנו. לדבר איתו יותר, אני יודעת את זה עכשיו, כי אני נזכרת שהוא שיכור, אישתו בגדה בו או משהו דומה כמו זה שהילד שלו לא רוצה האיש. מהמכונית... לא שלנו, זאת שהיתה מולנו... הוא היה עכשיו(. )שוב פעם ההבהובים האלה, צבע כחול, אני מתחילה לזהות את זה זה שיחה ממש ארוכה, נראה לי שזה קשור למועדון. זוכרת למה היה הכסף, אבל אני זוכרת ששבוע קודם הייתה לנו על רצינו להגיע לאחוזה של דוד שלו, להלוות ממנו כסף. אני לא באותו יום, בכל אופן הוא השתעל ממש הרבה. לי לרצף(. ואז הוא נעצר. והמשיך לנסוע. נראה לי שהוא היה חולה הוא נסע במכונית שלו ממש מהר. )אוף... דברים מהבהבים מפריעים נגיע אחר כך. קודם אני אתחיל לספר