"דני, התחילה מלחמה?" אורי שאל בקול מבוהל וזוג עיניים גדולות. עברו כמה שבועות מאז ששמעתי את אורי מדבר אלי בפעם האחרונה וכבר התחלתי לחשוב שלא אשמע. "מלחמה אורי? מה פתאום מלחמה?" למצב של הפרעות קשב וריכוז. ובמילים אחרות, מאז שאורי בן שמונה, הוא לא מסוגל לשלוט בריכוז שלו מספיק זמן כדי לייצר שיחה נורמלית, או לשים לב מה שקורה סביבו. אי אפשר לצפות מתי אורי יגיב למשהו, ומתי הוא ישאר מרוכז בעצמו ואפטי לסביבה. רוב הזמן הוא משמיע קולות לעצמו, משתולל, או סתם בוהה באוויר. לפעמים פרסומת בטלוויזיה, לפעמים צליל שיעול, לפעמים אור ניאון מהבהב ולפעמים הוא מתעורר לכמה שניות ומדבר כמו ילד רגיל, ונעלם חזרה. אורי ואני גרים עם הורי בקומה העליונה, מול בית הקברות הצבאי בחיפה. אם תרצו, אפשר להגיד שהם גרים לנו מול הבית. חוויה מוזרה לגדול מול בית קברות. לפני הרבה שנים, כשאורי היה בן חמש ואני בן תשע, אהבנו לצאת בחושך לבית הקברות עם פנס קטן ולטייל בין הקברים. אורי היה בוחר קבר, אני הייתי מקריא לו מה כתוב על המציבה והוא היה ממציא סיפור חיים שלם על המנוח, שיהיה לי מצחיק. הרבה בחורים צעירים בני 19 או 20 קיבלו חיים