האחרון שהוא אמר "הכל יהיה בסדר", "הכל יהיה בסדר". הוא יצא ואני נשארתי אצלו בדירה, חוזרת לעצמי בראש על המשפט "כן, שתיים, ליתר ביטחון..." יותר להיות רגיש אליה, למה שהיא מרגישה. הדבר היחיד שעלה לי בראש, ידעתי שבמקום זה הייתי צריך קצת "את רוצה שאני ארד לקנות לך ערכות ביתיות כאלה?" אמרתי את "עוד לא, אני מפחדת" חזרתי לעצמי לאט לאט. "בדקת אם...?" התחיל להגיד משהו ולא הצליח לסיים. הוא שתק לרגע, מבין טוב מאוד מה זה אומר, לא יודע מה להגיד. שהצלחתי. "המחזור שלי... לא קיבתי אותו" אמרתי את המשפט הכי מורכב "את מה? מה קרה חמודה? את בסדר?" אותן. "ה...אני...אה...לא..." המילים נתקעו בגרוני ולא הצלחתי להגות שאף פעם לא הבנתי מאיפה הוא מצליח לאסוף אותו. "את רוצה לספר לי?" קטע את מחשבותי בפעם השלישית בקול סבלני הבטתי בנקודה לא ידועה בניסיון לארגן קצת את המחשבות שלי. קפואה. כל החזרות בבית מול המראה נעלמו כלא היו. כשישבתי שם לצידו לא ידעתי איך לבטא את עצמי, הייתי קצת על נקודה קבועה בקיר ולא הורידה ממנה את עיניה. "לא ממש, בעצם אני לא יודעת" ענתה לאט ובקול שקט. היא הסתכלה "הכל בסדר?" מנסה לשאול שוב. התיישבתי