נראה כאילו אתה אוהב את זה" הסתכלתי עליו במבט עצבני, לא מוצא תירוץ ללמה לא עשיתי כלום לפני. אביב התחנן אלי שאני אחזור לישון, אחרי עשר דקות השתכנעתי, נשארתי ער כל הלילה תוהה לעצמי מה קרה פה הרגע ולמה לעזאזל עמד לי. בבוקר שלמחרת בקושי הסתכלתי על אביב וכבר ב7 בבוקר הייתי בתחנת האוטובוס בדרך הביתה. עברה לה שנה, ולא דיברתי עם אביב מאותו מקרה, סיננתי אותו עד שהוא התייאש ולא התקשר יותר. יום לפני תחילת הלימודים של כיתה י'. היום הראשון של התיכון, כולי בצפייה למחר, להכיר חברים חדשים, להתחיל דף חדש בה אף אחד לא מכיר אותי עדיין. כהרגלתי בהיתי בשעון, עם כל הבהוב של השעון בא הבהוב בלב. הפרפרים לא עזבו אותי לקראת מחר. בשנים האלה אף אחד לא ידע על אבא, יאללה שלוש שנים וסיימנו. דפיקה חזקה בדלת הבהילה אותי. קמתי במהרה, רצתי להסתכל במשקוף מה זה היה אבל לא ראיתי כלום. חזרתי לספה מחבק את הכרית וממשיך לבהות בשעון המהבהב "איפה הוא, איפה האבא המעצבן הזה" תוהה לעצמי. לאחר כמה זמן שמעתי שוב דפיקה בדלקת, קמתי בקפיצה מהספה ואחרי כמה שניות הדלת נפתחה. שכבתי מהר בחזרה, עוצם את העיניים וכשהאור בחדר של אבא נדלק פתחתי