שונאת. השם שנהגתי להתעלל בו המעצבנות האלה,שרק דורשות רחמים,בלי הסברים בכלל,בושה! ועוד אני לא יכולה לרחם על מישהו,במיוחד לא עליה,ההיא עם הפנים הוא מפחד מהתגובה. להתפרץ מעולה בדר"כ,הפעם נשאר טוב טוב בתוכי ומפחד לצאת. אולי כמובן,לא מעיזה אפילו לשאול. אני,עם כל האומץ החבוי בי שיודע ואני אפילו לא יודעת על מה לרחם! אף פעם לא גילו לי למה,ואני העיניים,פנים שלא מרפות,שרק אומרות לי 'תרחמי עליי,תרחמי..' שלא מדברים איתה פנים מול פנים,הפנים שלה פשוט צצות לי מול העיניים,ולא יכלתי לומר כלום. סתם יצא לי משהו שטותי.. אז גם לשאול כלום.. כי איך שהתחלנו לדבר הפנים שלה הופיעו לי מול דיבור,שהיה למעשה וירטואלי)שוב הודות לאיסיקיו( לא יכלתי שהפנים שלה משדרות? איזה בן אדם שפוי מסוגל לזה... גם באותו בפרצוף ולא רוצה לעוף משם? היא כל כך נהנת מהעצבות הזאת? ממה לשאול אותה מאיפה העצבות הזאת הגיעה,ולמה היא תמיד ממוקמת לה זה דיבור של ממש,עם טיפה יותר עומק. בחיים לא היה לי האומץ לא רק 'היי' ו'ביי',או 'מה המצב?'- במקרים שאני ממש נחמדה.. הדיבור הראשון שלי איתה היה מוזר מאוד. ושאני אומרת דיבור,זה לא כל כך משתנות,חוץ מחיוך