כשמצאו אותו חסר צבע תלוי מתחת למנורה בתא. אם הם היו עושים אחד ועוד אחד, אולי הם לא היו מתפלאים כל-כך 82 יום בכלא ואין לו אפילו למי להתקשר. הנצרה, ועוד בדיוק כשהקצין הגיע לעמדה. הוא לא מבין למה אחרי שנתיים וחצי הוא היה חייב לשחק עם יחזור מאיטליה. כשהיא צריכה כסף והאמא שעדיין לא מבינה שאבא שלו לעולם לא תמיד נשארת, אבל זאת משפחה? עם האחות המסוממת שלו שבאה רק אמרו לו שהכי חשוב שעדיין יש לו את המשפחה שלו, כי המשפחה שם. היעדרות זה לא עניין שגרתי, והוא לא יכול לתת לו להמשיך לעבוד והבוס, לא יאומן באיזו פשטות הוא זרק אותו, חודש שלם של הכלבה. ניתקה. ואמרה שיש לה מישהו אחר, טוב יותר. אפילו לא נפגשה איתו, הרימה טלפון לפני שהוא יצא לראות אותה היא הלכה, פשוט ככה. כל-כך? מי משחק איתו? מי מתעלל בו? מי נהנה לראות את המצב שלו שחור לב? כמה עצוב עוד הוא יכול  להיות? כמה כאב יוזרק לו מבלי שישים הצבא, החברה, העבודה, הכל התערבב אל תוך סיוט אחד ואימתני. והולבש עליו. כאילו ורצף האירועים האחרון נשלף מתוך סרט דכאוני במיוחד