החפצים נקנו בכספי ובניגוד לטעמי. לא במשכן בו המריבות מרובות על ההשלמות. לא בקורת גג אליה אני מגיע מחוסר ברירה ומייחל לרגע בו אוכל לצאת שוב לעבודה. בית. שלי. אמיתי. החיים עם עמית הפכו במהירות יחסית לשגרה. אך בניגוד לחיי הזוגיים כאן לא היו מתחים. שני רווקים עליזים קרענו את העיר. לימדתי אותו את סוד עישון המקטרת, וצחקתי על נסיונותיו הכושלים הראשונים שהיו מלווים בשיעולים קשים. עמית לימד אותי את סודות משחק הברידג', והתברר שבורכתי בכשרון טבעי לנושא. הזכרון המעולה שלי, הפנים הקפואות שסיגלתי לעצמי, התקשורת שלמדתי להכריז בה עם עמית, כל אלו תרמו רבות. היכולת שלי לחשב הסתברויות לצירופי קלפים מסויימים ולקבל סיכונים מחושבים, נראתה לצופים כאינטואיציה מדהימה. הטכנולוגיה תמיד נראית לפרא כקסם. היינו זוג מוצלח ביותר. הלכנו מחיל אל חיל. אפילו גידלתי שפם כמו של עמית. "אתה מבין, השפם מבלבל את היריבים, גורם להם לחוש רגשי נחיתות, שהם פחות גברים." הסביר לי. "תמיד היה לך שפם?" שאלתי אותו. עמית חייך. "כל שנה בפורים אני מגלח. אני נראה כל כך צעיר אז, ממש לא תאמין." יכולתי כמעט להשבע שהסמיק מתחת למעטה השער. חייכתי