 "נמאס לי להית בני גורן", לחש. החלולים. הוא הביט בי ישר לעיניים. מבט חודר, האינסופיות מבעד לאישוניו חמש יחידות". רוצה זה לחיות את החיים ולהנות מהרגע ומקלל את היום בו לקח שלי מתנוסס על כל ספר, על כל שולחן של נער מתבגר, שכל מה שהוא להיות שליט המתמטיקה, מושא לשנאה של כל תלמיד. נמאס לי שהשם "כי נמאס לי", הוא אמר ובהה בנקודה לא מוגדרת בתקרה, "נמאס לי "למה?" שאלתי. פעם. אפילו עזרתי לך. אתה יודע למה?" אותי, נכון? אז הנה. בבקשה. יש לך את ההזדמנות. זה קל מאי "תפסיק עם השטויות. אני יודע שזה בדיוק מה שרצית. רצית להרוג "אני לא בטוח-" התחלתי. בנגזרת של הרס, והכל ייגמר. אני אושמד, ואתה תחליף את מקומי". "מה שעומד לקרות עכשיו. כל מה שעליך לעשות הוא להציב אפס "מה קרה להם?" שאלתי. כי כל מי שמתעסק במתמטיקה משתגע בסופו של דבר". למספרים, אין סוף למתמטיקה. אבל כל חמישים שנה יש יורש חדש, ולפניו היה עוד אחד, ועוד אחד, כך עד אינסוף. אין סוף שליט המתמטיקה? יואל גבע היה לפניו, לפניי היה אהרון אספיס, "אוי באמת, אל תעשה לי הצגות", אמר, "אתה חושב שתמיד הייתי "אני לא מבין". "זה הזמן. התקופה שלי נגמרה, והגיעה התקופה