להשקיטה במוצץ ורוד אף הוא. "את רואה, איזו ילדה כאילו להדגים, מתחילה פנינה בהשמעת קולות גרגור בחדר הסמוך הזמן בכית. רק על הידיים רצית, כל הזמן." קילו. ואילו את כבר היית כזו שמנה. את כולה מצצת ובכל זאת כל "כשבאתי לבקר את אימא שלך, שקלה היא האימא שלך אולי ארבעים בי מבט,  כאילו לבחון את תגובתי ומיד ממשיכה במרץ ובהתלהבות. יודעת שאת כל הזמן בכית? מרגע שנולדת לא הפסקת לבכות." נותנת "תראי את פנינייה שלי," מתגאה הדודה. "ילדה כל כך שקטה. את אבל  לי אין כבר חשק לשתות את המיץ, יצאה הרוח מהמפרשים. וסוחטת מיץ תפוזים טרי ומוקצף לתוך כוס פלסטיק כחלחלה בשבילי. קפה כזה מהסוג הנטחן ביד. מוזגת בכוס זכוכית גדולה. אחר עומדת עוד אנו ממתינים לעוגה שתעלה בתנור, מכינה הדודה לעצמה כוס "הנה, את יכולה להוסיף את הצימוקים." אבל זה כבר לא נחשב. קמח אפייה וכבר הבצק מרודד חלק ונקי וגבשושים. אינה מקשיבה. ממהרת לערבב את החומרים, חבילת מרגרינה, סוכר, אבל להראות שגם אני יודעת משהו. אבל הדודה כבר בעולמות אחרים, ניסיתי לתקן לה, "בין החלבון לחלמון," לא זוכרת מה הוא מה, בזהירות. מפרידים בין הלבן לצהוב." לתוך קערה לבנה ועמוקה.