לשוני ושפתיי. נתקענו בשנות השמונים, לא הבנו למה ואיך העולם השתנה. קשה למצוא אנשים פשוטים היום, כל אחד סוחב את תסביכיו על גבו כמו צב. את פה איתי, פיספסנו את כל הרכבות, נסחפנו עם כל הרוחות, לא הגענו לשום מקום. ערב סיגריות זה ייגמר, ובמהרה ייערמו האשליות שוב בתוך מוחינו. אנחנו נמצא את עצמנו משתטים, רבים, סרקסטים. אבל לפעמים, את מבינה, אלוהים מחליט למרק את תודעתנו, ואנחנו רואים הכל שקוף, וזה אומר לעשות את מה שאנחנו עושים עכשיו: להסתגר בשלווה בתוך עצמך ולחשוב - לא אני אשנה את העולם, וטוב שכך.  15 "זה סרטן בתוך הגוף שלי." אמרתי למלי. "את יודעת, אם האלים, מי שלא יהיו, רוצים שבן-אדם פשוט יתמוטט, עיניו יכבו, והוא יהפוך לאיש מת מהלך, הם מכים אותו בשיעמום." "עוד מעט אמרת יש לך תעסוקה." אמרה. "בזויה, חסרת כבוד, אבל משהו להתחיל בו. אתה צריך לקחת את עצמך בידיים, מיכה." "בדידות שכזאת," אמרתי. "חדה כמו תער. כשאת נרדמת, או הולכת אלוהים יודע לאן, אני נשאר עם סיגריות מסריחות, שירים מנוונים, (כמו מה שאנחנו שומעים עכשיו בגלגל"צ עלק.) טלוויזיה שכל התוכניות בה מתאימות לבני 12, ורצון, תשמרי אותי מזה, להתפלל