ים של עינוגים מעלה על הבד שממול שכבות שמחות העלמה, כמו מאהבת, לידה המלטפת,,, מבטו העגום נשלח לאותה שמוצלת, כן ציור, בד לבן ממורק, במרכז של מרפסת מוארת ממול, ושקט חוזר ותריסים מסביב, נסגרים נפתחים, מותחים חלונות רק אתה עוד נשאר פה... כאילו...!!!! צעקה בשכונה שוב נשמעת: הבניין מתפורר... חיוך על פניה עולה, מרטיט קומותיו, את ידה שם נשלחת מוחה כתם צבע אז מציץ הקטן האפור ורואה, עינו מעורפלת מזוקן, וירווח לו,,, בקומה השלישית, לבנין מאחור הקטן, המוסתר, שיראה שם חיוך מרחף, מתריס אלי תריס, ונפתח עוד חריר אוצרת לה קו... עד ששמה אותו למנוחה על הבד. לידה המושטת, האוחזת מכחול אל מול כן וקופאת למולו כמו בשקט בשקט מבט שם לשלוח, לאותה המרפסת אחד לשני לשלישי מרמזים מציצים מבעד תריסים חצי מוגפים, חלונות הבתים מסביב,