שמע אותו אומר: "הבל הבלים הכל הבל". סדיני האדמה שלו היו מלוכלכים. אותה שוב ושוב ושוב. דמעותיו ירו אותה. שמע את ענביו בוכים. ריסי עיניו אחזו באבן. דמעותיו ירו אותה בין הכתף והלסת. ירו "נפץ אותו. עכשיו!" אותה. אותו. פניו קמו. מסך האדמה שידר לו :"קח את האבן". הוא לקח צחוקם פילצר אותו. עירגל אותו. הרקיד אותו. ייתש במוחו. סיחרר אדום. שלשה אדומים. עשרה אדומים. מעגל השעירים דהר סביבו. הוא שמע אותם אוכלים את ילדי ענביו. הוא שיסה בו עוד עז ותייש. "הם נהדרים", אמר, "שיגעון של ענבים". אדומים. שבעה אדומים. ריסי עיניו זלגו. מסך האדמה שידר לו. אדום. אדום. ירוק. שני אדומים. שלשה קרסוליו צרחו ברעידתם. שמע את מיצם זורם. שריריו, הסיעה את מזוזות ורידיו, קשרה את פעימות לבבו. הראשון. טרף את העוללים שלו. צריחתו פרצה פנימה, קרעה את "הבאתי את הצאן שלי שינגוס בהם קצת." הוא שיסה בו את הגדי הוא פרץ לתוך אהבתו : "תפסיק למזמז את הענבים שלך" אמר. היה בהם ברכות. שרירי כפותיו מתרפים באהבתו אותם. כבדים היו. מיציים. כמוהו תאבים להתפרק, להישפך, לזרום. אוחז בליל הענבים בא. המשותפים. ליטף אותם. ריגב אותם. ישן איתם. כל