"היא התווכחה איתו שעות, ודאי היתה על סף דמעות הכל התחיל כ"כ מהר, הרגישה צורך לספר..." ככה ישבנו אני ויובל במכונית שלו ושמענו את השיר, עוד חצי שעה מתחילה הבגרות הראשונה שלנו לשנה האחרונה בביה"ס. הוא שוב התחיל עם הציניות שלו ואני ממשיכה עונה לו בציניות אחרת, לא כ"כ הבנתי את חוש ההומור שלו, אני מכירה אותו כבר 14 שנה ומתוכן היתה לו רק חברה רצינית אחת, הם עדיין יחד. לא הבנתי איך היא סובלת אותו, יובל תמיד היה מגעיל לבנות, אולי רק לידידות שלו.                                      "אני נוסע חודש הבא לאמסטרדם" הוא סיפר לי בעוד אני התלוננתי על מספר השעות המועט שיש לי לישון בצבא. "אני בטוחה שתלך לשתות הרבה קפה" חייכתי ביודעי שהוא שונא קפה, וגם כשצילמנו אצלו את הסרט מגן שלנו ועשינו קפה הוא אמר משהו בסגנון "איכס - קפה". "טוב, תהנה, תביא לי מזכרת" קרצתי בתקווה שהוא יבין ויביא. כבר 8 חודשים לא נגעתי בחומר כלשהו חוץ מפופרס, אבל פופרס היה חוקי. הכל בגלל הילה המשכתי להגיד בראש שלי, מנסה להאשים מישהו על זה שבכלל התחלתי לעשן. למרות שידעתי שזה רק באשמתי ולא אשמתו של אף אחד אחר, כמו שאבא שלי תמיד היה אומר