עצמו ואת זהותו. נמאס לו לנסות לרצות אותה, אך בתקופה הזו החלה הודיה לחשוף את פרצופה האמיתי. איתי הרגיש אחרון לפני שנפרדים. אחר הלא נודע, הכמיהה המתמדת לעוד שיחת טלפון אחת, לעוד חיבוק חצי שנה. ההתחלה הייתה טובה, כמו כל התחלה - הסקרנות, הגישוש להיזכר בשיתוק שהחל תוקף את גופו ואת נפשו. איתי והודיה חגגו שקע במחשבות על כך שהירח הוא אוניברסאלי ושייך לכולם. החל איתי בעודו מביט על עצי הדקל הזוהרים באור הירח הלבנוני. הוא 'השיתוק הוא אינו חוסר הרגש, אלא חוסר היכולת להשתמש בו', חשב פרק 3 של שמפו, והתמכר לקצב נשימותיה. אשמור עליך, ילדה', חשב. טמן את ראשו בשיערה, שהדיף ריח רענן הוא עטף אותה בגופו, רצה לגונן עליה מכל הרוע שבעולם. 'אני כשהכל נגמר, היא חייכה אליו חיוך עייף, סובבה את גבה ונרדמה. סנטימטר, כדי לא לשכוח דבר. הוא היה כ"כ עדין, איטי, ולבסוף, באיטיות, הוא התבונן בה, מתענג על מראה גופה, דואג לבחון כל שפתה של האהבה. מבוהל מעוצמת הרגש שתקפה אותו בעת שהפשיט אותה ביותר, העתיקה ביותר, שפה ששרדה את כל המלחמות ואסונות הטבע. במלים. אין לו שפה, לדבר הזה. הוא שפה בפני עצמו. השפה הקדומה לעשות אהבה,