להשתעל. היא חיכתה שיירגע, והוא עצם עיניו וכמעט נרדם. אז פקח עיניו והביט בה. "אה... את כאן..." הוא אמר וחייך שוב. "אתה מטושטש לגמרי." היא אמרה. "אני אוהב להיות מטושטש, לא רוצה לחשוב, לא רוצה.." "אז אתה טיפש." היא אמרה. "כן..." הוא חייך חיוך קטן. "אני טיפש, אבל טוב לי, טוב לי, טוב לי...." "אולי אם תפסיק לשתות תהיה חכם." "לא רוצה להיות חכם, רוצה לא לחשוב.." "למה אתה לא רוצה לחשוב?" "מחשבות כואבות לי." הוא אמר ולקח עוד שלוק. "מחשבות, זיכרונות, רגשות... כואב לי פה, פה..." והוא שם יד על הלב. "ועכשיו לא כואב לך?" "כואב לי, גם.. עוד.." הוא אמר ושתה עוד שלוק. "למה כואב לך עכשיו?" היא שאלה. "כי קשה לי לחשוב." הוא אמר. "מתי התחלת לשתות?" היא שאלה. "לפני... מיליון שנים, אולי שתיים... אולי יותר." זה הפליא אותה. "בן כמה אתה?" הוא גירד את ראשו. "אני לא זוכר בדיוק. אולי שלושים מיליון, אולי ארבעים... לא יודע." היא בחנה את צללית השטרונגול הענק שלו. "מה, זה עוד יגדל?" הוא לא הבין "לא יודע מה את אומרת... לא מספיק חכם לדעת..." והוא עצם עיניו לרגע. אז שלח יד ועיסה את הביצים שלו, כלומר האשכים. הן רטטו בין