© 40/20/30 ואני- הנשר המסתער על גופה. כאיילה הניצבת עירומה כשושנה המשילה עלי כותרתה, והיא לי כשמש בזריחתה, מוקף בהילתה, אני מורם מעלה, מעלה- ומזמינה אותי למיטתה- כשהיא נוטלת אותי בכף ידה שאינו צריך לתפאורה. מתוך זיו האהבה קרני אור הם מפזרים היא והוא בחדרים העלובים- הם קירות בתים עם טיח מט ליפול. כאשר הנשקף מן החלונות שתשטוף בקרניה את החדר קצת גרוטסקי לבקש מן השמש בין חוץ לפנים. דלת אחת מפרידה- שלושה חלונות קטנים, שני חדרונים עלובים,