מתוחה בלי להניע את היד. "זאתי נתניה, זאת אומרת 'בארבי'." הצביעה על חברתה באצבע זאת היטב. יכולתי להבין מדוע. היא היתה יפה באמת, גם נראתה כמי שיודעת "אדלה," הציגה את עצמה, "באגף קוראות לי הבנות 'עיניים'." שעליה כחליפה יפה, שהלמה את גזרתה. הרימה זוג עיניים גדולות, נוקבות ואפורות. איכשהו היו המדים כשהצגתי את עצמי, הסתכלתי לכיוון האסירות. זו הקרובה אלי לולו, מפקדת." "שב, בבקשה," הצביעה המנהלת על הספה. היא הציגה את עצמה "בן על הכורסאות ישבו שתיים במדי אסירות שחומים. שזרועותיה הפרושות על השולחן כאלו ציינו "כאן זה שלי". שלה היה אולי מתאים יותר לספסל בשולי מגרש טניס, אלא מאחורי שולחן הכתיבה ישבה ברישול המנהלת. המראה השזוף והשרירי מישהו לתת לחדר מראה של סלון ביתי: שטיח, ספה, כורסאות. על אף הקירות הצבועים מבריק, שולחן הכתיבה והתיקיה, ניסה "שחור חזק עם סוכר," אמרתי ונכנסתי לחדר הצמוד. "הדסה, מספיק!" במקרר ככה." מהבנות. שאכין לך קפה? איך אתה אוהב, עם סוכר? נס? יש גם חלב הדסה לא הפסיקה, "אה, תיכנס תיכנס. היא מחכה לך עם שתיים לקשקש." "הדסה, חדל פטפוט!" נשמע קול מחדר צמוד. "תכניסי אותו הנה בלי באמת