בה והיא בו, ועיניהם ואני מבחין בזקן עומד לידה, הוא לבן כולו והיא שחורה, ואש משום מקום ברק מפלח את השמים ומכה בדלת ביתי. הדלת ניפתחת מסיים מרגיש איך קולי הצריד בצעקה אחת. וברעב, הפסיקו להכות, הפסיקו ועזרו לי לפתוח את הדלת" אני כל האלים כולם, אתם שבוחנים אותי, אתם שהכתם בי בשמש אכזרית אשר אני עוזב את הדלת, מתרחק לאחור וזועק לכיוון השמש, "אלי, צעקותי חודרות עמוק אולם דבר לא משתנה במשך דקות ארוכות עד נישמעים מתוך הבית. הסגורה מסרבת להפתח לידי העייפות, ואני הולם בה בשעה שקולות רגלי כאילו מתוך עצמן מתחילות לרוץ מהשדה אל ביתי, הדלת מבחין כי האיש אינו שם עוד, כבר לא מולי. בפרצופו של האיש האוחז מקל ישן בידו. רעם נישמע מאי שם ואני בו אולם דבר כל שהוא גורם למבטי לסטות הצידה מונע ממני להביט לא שמעתי את צעדיו כאשר הגיע, והאיש מביט בי, אני מנסה להביט ידי עב, ואני מביט סביב. איש זקן עומד בקירבתי, איני יודע איך צרחות העורבים גורמות לי לפתוח את עיני. השמש לרגע מוסתרת על שנינו. בת קול אחת מאז שהגיע למרות ניסיונותי, יודע שאני מדבר בשביל סירב לספר לי, איני יודע איפה הוא קולה,יודע כי היא לא הוציאה יודעים