שכשאני מסתכלת עליה עכשיו, אתמול היא היתה כל כך טהורה. ואני נשארתי עם הכאב, הבחילה, הסחרחורת והנשמה המגעילה שלי, זה נשאר שם על הקצה. אבל זה לא יוצא. והכל יעלם. הצלולים של השירותים יתמלאו בזיכרונות, ברגשות, בתחושות שלי הנה, זה עולה, זה עולה, זה ממש כבר על הקצה, עוד שנייה והמיים ומחכה שהנשמה שלי כבר תצא. כוח, קמה מהמיטה רצה לשרותים פותחת את הדלת, כורעת על הברכיים מרגישה את הנשמה המגעילה שלי מטפסת במעלה הגרון, פתאום תופסת נרגעת שוב. מתיישבת. לאט לאט מורידה את הרגליים מהמיטה, ועוצמת עיניים, מנסה לעצום גם את הכאב. זה לא עובד. בשביל להתיישב. טעות. שוב הכל מסתובב. חוזרת למצב הקודם אני מחכה דקה, והחדר מפסיק להסתובב, אני מתחילה להרים את עצמי אבל לא מהר כמו קודם. העליונים נפרדים מהתחתונים והחדר שוב מתחיל להסתובב סביבי, בין העיניים, והאור כבר לא כל כך חזק, לאט לאט הריסים הראש כואב והבחילה... והעיניים לא נפתחות. רגע, הנה חריץ נפתח נוסעים..? אני חושבת לעצמי, נוסעים לאן? איפה אני בכלל ולמה "נו את קמה? נוסעים." ושוב חושך. לחדור והעיניים נעצמות שוב. ואז נפתחות לאט לאט העיניים וזה כואב, הקרניים האלו