בתדהמה בעוד הוא דידה בקושי הלאה (תחתוניו הקשו עליו לרוץ). "רבקה, נגמר הנייר טואלט", צעק שמוליק כאשר נכנס לכיתתו והפריע למורה לספר על פרק א', בראשית, אך היא לא אמרה לו מילה. היא פשוט הפסיקה לדבר והסתכלה עליו בפה פעור. תלמידי הכיתה דווקא כן הגיבו. הם צחקו. באותו רגע בו השטן הציע לגרשוני את העסקה, הדהד צחוקם של התלמידים במוחו. מאז אותו יום, כל התלמידים בשכבה שלו התחילו לצחוק עליו עד שהוא הגיע לחטיבת הביניים. הוא לא שכח איך הם היו צועקים לו. "נגמר לך הנייר טואלט, הא שמוליק? רוצה שרבקה תנגב לך את התחת?!". הוא לא יכל לשאת את זה. מאז אותו היום הוא פחד לחרבן במקומות ציבוריים והוא הפך, בעצם, לטיפוס היגייני בצורה קיצונית. הוא פקח את עינייו ומולו ריחפו נייר ובסמוך אליו עט נובע. "זה לא כל כך מסובך", פתח הקול שמשום מה גרשוני לא התגעגע אליו במיוחד, "פשוט תחתום בתחתית המסמך, וגמרנו. כמה שתעשה את זו יותר מהר - ככה יש סיכוי טוב יותר שתגיע למשפט בזמן". גרשוני היסס מספר שניות. הוא קרא במהירות את המסמך עליו היה כתוב באותיות גדולות: "אני מוכן לתת את נשמתי לשטן בתמורה לגליל נייר טואלט דו שכבתי". בשתי נקודות