שוב שמעתי קול העולים מהאדמה. ניערתי את ראשי, "זה בטח החום" אמרתי לעצמי. הבטתי סביבי ולא ראיתי דבר פרט לטרקטור הרחוק ולגלי החום שמעתי קול קורא אליי - "אל תרים ידך על האבטיח", עצרתי לרגע )המקום היחידי שלא תיכנס אליו גבינה בולגרית לעולם( פתאום זהוב משהו. הנפתי את הטוריה כדי להעבירו אל גן העדן לאבטיחים מוזר, הוא לא היה לבן כמו האבטיחים האחרים שרוצצתי, הוא היה בשתיים בצהריים, הגעתי לאבטיח האחרון במקשה. שמתי לב לדבר שכניו. עברתי בכל המקשה וכשחשבתי שסיימתי את העבודה, בערך לא מפותח מספיק היה סופג את מולא עוצמתה של הטוריה, וניתז על אבטיחים שלא הבשילו די הצורך, עברתי בין שתי שורות וכל אבטיח בדיוק חודש קודם לכן עבדתי במקשה של הקיבוץ רוצצתי עם טוריה את הלהב באוויר ו... האבטיחים" וצועק לשמיים "בואו נשחט לנו אבטיח!" )אלדד(, מרים מאיתנו  )הפעם נדב( אחז באבטיח כדי שלא יברח ואחר אחז ב"קוטלת מבעוד מועד, כך שלא יוכל לזוז. ואז הגיע שיאו של הטקס. אחד הנחנו את האבטיח הבתולי בעדינות על החול, בתוך גומחה שהכנו האבטיחים". בקפידה וכמובן סכין אמתנית ובוהקת שזכתה לכינוי החיבה - קוטלת הנחוץ לנו - 4 בירות )אחת