שתי עיני שוקו ושער קרמל ותמיד הדיפה ניחוח וניל. ההתאהבות שלי הייתה באמת קשה. ימים לא הייתי אוכל ולא שותה, רק מצייר לבבות שחורים במחברת שלי, שיוצרה על ידי עובדי כפייה בסין. כך הפכתי ברבות הימים מילד רזה לילד רזה במיוחד על גבול האנורקסיה, ואדון רימה, הגורו של העיירה, גם אז טען כי מדובר בדיבוק מן השטן, והפציר בי חזור והפצר לצעוד על גחלים. יום השנה הגיע. הכל היו נרגשים. הבריות יצאו לרחובות לבושים שחור חגיגי, השמש ריצדה לה על פני האגם הנושק למדשאה. הטקס החל וכל חברי העיירה התאספו לצד הר המתנות והחלו מכרסמים את שולחן יום ההולדת עד תום. חיים הליצן הופיע והפעם הצליח לעלות על האמבולנס כשברשותו יד שבורה אחת בלבד. ואז זה קרה. אבא נטל את המיקרופון לידיו והכריז בקול כקורא פרקי חזנות, כסו את עיניו, ויעבור בני את המפתן. אימא קשרה סרט שחור לעיניי, כל ילדי העיירה התגודדו מאחורי גבי, והחלה השיירה האחרונה בה צעדתי בחיי הקצרים עד כה. פיה הענק של מפלצת בית המראות נפער ובלע את כולנו במהרה. מספר צעדים נוספים ואז כולם נעצרו. הסרט הוסר מעיניי. הכל מתבוננים בי, מחכים לזיק של חיוך שיפרוץ מבין לחיי. הוא כמעט היה