כומתה." היא צחקקה לה. "זה דמידרול-25, זה יעשה לך טוב." ואז לפתע היא התפוגגה והשאירה אותי לבד בחדר החשוך. הכול החל להסגר עליי. במשך זמן לא מוגדר דיברתי עם הטיל והוא איים עליי שהוא יפוצץ לי את הטחול אם לא אתן לו כסף לסיגריה ומצית. ואז במשך זמן מאוד לא מוגדר חשבתי שאני הולך למות. לאחר זמן לא מוגדר גיליתי שאני בחיים, הוצאתי סיגריה ועישנתי אותה מהסוף להתחלה. 5 סופ"ש ברקיע החמישי לגופי. הרס"פ והחימושניק עפו להם הביתה על כנפי האסיד והחשיש ואני נשארתי לבד. מסתבר ששכבתי במרפאה יומיים בלי לזוז, ואז התעוררתי והתחלתי להקיא דם. לצדי שוכבת החובשת הכובשת, כולה מחוקה משלושה מזרקים של חומר שתקועים לה בוורידים. אחד בעין השני בזרוע השלישי בירך. לנצח. אני שונא לחכות. פתחתי את הפופרס האחרון שהיה לרשותי והסנפתי ממנו סנפה רצינית. רבע הלך. כן... הכולבסדר... מהאתך... אףףףףףףףךךךךךךךך סבבהלי... פצצות... פופרזלשלטוןלנצח... אשך... מצוין, זה העביר לי שתי דקות. התחלתי לפצח אופטלגינים, איזה 7 ככה. קינחתי ב-3 קפסולות של אנטיביוטיקה צהובה ונרדמתי לי בשלווה. הדבר האחרון ששמעתי היה את החובשת נופלת מהמיטה. ממש צניחה