אותו. טיפשה שכמוני. עמדתי בדממה כשרגלי כדבוקות הנהג פתוחה אחריו. פוסע במהירות ככל יכולתו הרחק מאותה מכונית, משאיר את דלת בעודי מכווצת בחוזקה את פניי, ולפתע הבחנתי בדמות אותו זקן חזק הופיע וטרק את הדלת בחוזקה מאחורי. קללה חירשת נפלטה מפי, כלשהם. פתחתי את דלת החנייה. בעודי עומדת מנגד לדלת, משב רוח כל תזוזה לא נראתה. הסקתי שעלי להתקרב על מנת לגלות ממצאים ישיש. החנייה השקפתי על אותה מכונית אדומה, שבה ישן לו חסר בית וירדתי בשקט לקומה התחתונה. שלפתי מהארונית משקפת, וכך מחלון ליד אוזני. עוד חושך בחוץ. במהרה ארזתי את כל שהזדקקתי לו, בקפיצה גדולה התעוררתי כשהשעון המעורר זמזם בקולניות ובעצבנות לפני זריחת קרן השמש הראשונה. מתצפית נוספת, כיוונתי שעון מעורר ל-5 בבוקר, דקות ספורות מקום מנוחתו, ולאן מועדות פניו, כך שלילה אחד, לאחר חזרתי סדר ההתרחשויות, אך רציתי לדעת גם באיזו שעה אותו זקן עוזב את לאותה המכונית באותה שעה קבועה. אף ניהלתי יומן שבו רשמתי את כמה לילות כך עברו, באותה הרוטינה. אותו זקן חזר כל לילה לתת לכך מחשבה, וחזרתי הביתה, מחכה לליל מחורת. כן שברגע שאדע אותה אדע גם כיצד לפעול, אך לא כך