ועמוקה, צבעה כחול מעל שטיח דוב קוטב בעוד הקירות ספונים בעץ מהגוני מלוטש ונעים... עיטורי פלדה וכסף מהול הפכו את החדר לבית כפר מושלם להגות. וספרייה מרשימה של ספרי הנסתר הנפוצים יותר עטפה כמעט בראוותנות מעשית את הקיר הימני... ועל השמאלי נשקייה מודרנית ועתיקה כאחד.  אכן, היה זה מקום טוב למשחק. ישובה על כסא, ומדפדפת בספר דק, תוהה על עומק הבנת הערפד את מה שקרא בעודה מרגישה כתלמידה החוזרת ומשננת ידע שנלמד פעמים רבות - היא כמעט פלטה אנחת רווחה כששמעה את אנחת הזעם הקלושה ממפתן הדלת. "אז... החלטת להתעמת איתי בסופו של דבר, האין זאת? יקירי פלדיוס?" שאלה בקול רך, צרימת נועלי המתכת של הספר חתכה את עצבי הברזל של הערפד כחמאה. "אני מניח שכן, פייראן ואלקירה... אם זהו שמך האמיתי" הוא ענה, קול חרישי של דריכת רובה צייד כבד ציינה את סוף המשפט, לא היה זה זמן למשחקים, לא היה לו כוח למלודרמה, פחדו היה גדול מידי, וגאוותו פצועה.