כלום... חבטה ברצפה. רעש. צחוק קצר. דריכת נשק. ואז זה נשמע. לא העזתי להסתובב. עיניי דומעות למראה הדלתות שנמצאות בהישג יד. ולא קורסות, הרגשתי את הלב שלי באמת מקפץ מרוב אושר, ואת ללכת לעבר דלתות המחסן הענקיות. כשראיתי רגליי סוחבות אותי, "לא. לא." עניתי במהירות. "תודה" זרקתי כשהסתובבתי והתחלתי להישאר?" שאל משועשע. "את רוצה שאני אלווה אותך לדלת, או שאולי את מחכה להזמנה יקרה, שתקוותי תירמס אחת ולתמיד ואני לא אצא מכאן. לראשי על שלא נשבר, והסתכלתי קדימה. אל אייל. חיכיתי שמשהו שאחז ברגליי. קמתי, גאה בגופי על שהצליח להרים את עצמו, מודה שקשר את ידי. ואז הלך לשולחנו והתבונן בי כשפרמתי את הקשר "את רואה יותר מידי סרטים, מותק." אמר באגביות כשחתך את החבל "תשחרר אותי מכבלי הארציים?" שאלתי. אני לא אופתע אם כן. באמת הייתי רק משחק. אותך עכשיו." אמר בחיוך של מי שמרוצה מהמשלוח שהזמין. כאילו ולמות מהייאוש. הוא התקרב אלי שוב, הסכין בידו. "אני אשחרר שלי עומדת מול כיתת היורים ואני כל כך קרובה להישבר סופית אבל לא יכולתי להרשות לעצמי להאמין בזה. לא כששאריות התקווה נשמע שונה, שהפעם זה באמת נשמע שונה מהפעמים האחרות