ויותר. עם הוסיפה אימא אפילו להתלבט. היא לא זיכתה את השאריות במבט אחר, לא חווינו את ההתלבטות של אימא. אך לאחר רצח אבי, לא צלחת, התמלא בשנית. אני, אחיי ואחיותיי, שלא הכרנו כל מזון הארוחה, שכן ימים יכלו לחלוף בלי שמגש הפח הדהוי ששימש לנו לאימא, אך היא הייתה אוכלת בלית ברירה, כל אימת שניתנה מרקיבות, שאסף האיש בנמל, או שנותרו מארוחותיו, מעולם לו קסמו המזון שהוגש לי ולאחיותיי, שאריות של דגים ושאר חתיכות בשר עברה עטור התהילה. אבא, נשברה אימא באמת, אני חושב. מאז הייתה רק הד קלוש של אחד את השני מאוד. רק ביום שבו הרג האיש עם השיער על הפנים את בדיוק כמו אבי. אימי והוא, על אף הבדלי המעמדות שביניהם, אהבו ונוהם לעברו. לעיתים היה מתווה בידיו סימנים באוויר. הייתי שלוש פעמים. אני בתגובה הייתי מסמר את שערותיי, מקשת את גבי, שהיה שחור לחלוטין. כמו אבי. תמיד שראה אותי היה יורק האיש להתעסק איתי, בשל צבע פרוותי. הייתי היחיד מבין אחיי ואחיותיי אמרו לי זאת. למזלי הוא היה שטוף באמונות תפלות, ולכן לא העיז האיש עם השיער על הפנים היה איש רע. אימא, וכל אחד מחושיי, מניח שאימא שנאה אותו יותר. על שגנב אותה מידי בעליה,