לצאת. דמעות זעירות זולגות מזווית עיניה. היא כלואה כאן. לעולם לא סיגריות בחשכת מועדון אפל. היא מפסיקה, מתנשפת בכבדות, הבל פיה עולה מלפניה משל היה עשן שאוזנה הייתה מסוגלת לסבול, יותר ממה שלבה יכול היה לשאת. מקרבה כפי שמעולם לא צווחה. קול העולה באוקטבות יותר ממה יעל צועקת. תחילה חרישות, לאחר מכן בחוזקה. צווחה חדה עולה מצמידה אותה לרצפת הבטון הקרה, לא נותנת לה לנוע. אותה בתוכם. היא מדמה כף יד של ענקים מברזל עולה מעליה, שעוטף אותה את הסורגים מצמצמים מרחק, סוגרים עליה, לוכדים בסורגים החלקים שסוגרים עליה. היא מתחילה לדמיין עקב הייאוש יעל מביטה לתקרה אחרי זמן רב שישבה מכורבלת כך בפינה, בוהה הוא איתה אבל היא לבד. כל-כך לבד... ומבדידות. שנושבת על גבשושיות עורה, על שיערותיה הדקיקות הסומרות מקור היא עוצמת עיניה, מתמכרת לדממה הקפואה שעוטפת אותה, לצינה שבחוץ? מי יאהב אותה כפי שהוא אוהב? עוד תמצא מישהו כמו יובל שיגונן עליה מהעולם הקר והמרושע היא צריכה להסתפק במה שיש לה. להבין שהיא בת מזל. היכן היא המקום של הלב, היא חושבת במרירות. לכל מקום. לכל מקום כפי שכדור הברזל שקשור על קרסולה השמאלי נסחב עימה