ועם רוק כמו שכולם יודעים אי אפשר לעשות כלום חוץ מלירוק. שעפה לה בשמיים ונראתה חלומית ובלתי פגיעה נשאר רק הרוק שבפה, היא בועה שתתפוצץ לנו בפנים, כשנגלה שמכל בועת הסבון הענקית לחלום באספמיה, ואז אולי נתעורר ונגלה שכל תרבות הזבל הזאת ויתחנו תוך שעה. יהרגו ויאהבו בחלקיק השנייה. התרבות תיהפך יהיה אפשר לצאת ממנו. המציאות תיהפך לטלנובלה. אנשים יתרגשו מייד. כל תרבות הזבל הזאת מובילה אותנו לתוך חור שחור שאי גרמה לנו להיות מכורים לרגש מיידי. רוצים להרגיש בני אדם. אבל ובסוף זה סתם אדישות. משב רוח שעובר ליד האוזן. כל הקהות הזאת בהתחלה כשמישהו מת זה היה בכי, וכעס. אחר כך זה נהיה כעס. אדישים. התקופה של הפיגועים גרמה לכולנו להקהות את הלב. זמן ארוך של סבל? הרי זה חסר היגיון בעליל. אנשים נהיו אחורה מגלים שמה נשאר מכל הבולשיט הזה? שנייה של הנאה תמורת על מנת להגיע לסיפוק רגשי של שנייה אחת. ואחרי זה כשמסתכלים הצרכנות המיידית, האובססיביות על מנת להשיג מטרות עלובות רק התרבות הזאת שמתחילה להתקבע כנורמה חברתית מה שאסור שיקרה. מתחתנים, שנייה לפני זה מזדיינים שנייה אחרי זה נפרדים. כל רגש, אבל רגש מיידי כי