היית רוצה לדעת למה נפלו פניי, והיום אין לי "מה קרה?" אתה שאלת, אך לא נראה כאילו אתה מצפה לתשובה. בארוחת הצוהריים הבטתי בצלחתי בתוגה. בכיתי בקול רם. סבך שיערי, ומגרד, כל כך מגרד, "כל כך מגרד לי!" עכשיו כבר חשתי אותן מטיילות על ראשי, בונות שבילים ובתים ושדרות בתוך אינדיאנים". "אצטרך לחבוש כובע ואנשים יחשבו שלקיתי במחלה או שתקפוני בעצב. "בעוד מספר רגעים לא תיוותר לי קרקפת בכלל" נאנחתי לעצמי הן מצצו את דמי.