למשל סיפור התאהבותי הקצר שפורסם ראשון בסדרה של הפרסומים האחרונים ב  2008,  ואני כולי הודיה על כך לבמה חדשה, אין בו שם אחד שאיננו בדוי, פרט למקומות שבהם זה לא התרחש כמו הרדוף למשל... הרי אילו זה היה מתרחש בהרדוף, הייתי כותב אמירים, במקום... כן, יש אצלי איזו אובססיה לאמת, ואם אני יכול, מרגיש שזה אמיתי, והכי אותנטי, אני כותב שם של בן-אדם בדרך כלל בהסכמה עם האדם, אלא אם יש סיבה נוספת... הכל אצלי אוטוביוגרפיה, ואני לא מנסה להסתיר. יש לי אמונה בדרך הזו. אם תשאל עוד, אסביר. גם אני מכיר את סביבתי. אינני מחפש את הסיפוק העצמי. אולי בזה אנחנו שונים מאוד. בעיקרון אם אני משנה מקומות ושמות זה לא יכול לפגוע כי איש לא מזהה. שמתי לב למשל שיעל, ששמה כאן מופיע, מאוד לא התרגשה מזה, וגם סלחה לי מאוד מהר על אירוע שהתרחש בקיבוץ בשנות ה-60. אני סחבתי את האשמה על גבי שנים רבות מאוד והיא בכמה שניות שיחררה אותי לגמרי.  זה סגנון אחר. זו סוגה ספרותית אחרת. שיש בה פגיעות אבל הפגיעות היא חלק מהמשחק, שלי ושל האחרים. אני לא מרגיש את עצמי לגמרי חופשי. אני מאוד נזהר, ויחד עם זאת מנסה לעמוד בחוקי האוטוביוגרפיה. יודע שלא