וסקרמורי רצה כל כך לדבר עם נפש אבל עם זאת, הרגיש הילד הקטן שבתוכו גם מפוחד ובודד. בתוך כל העושר והיופי הזה. את העולם. הכל היה כל כך חדש ומסקרן, וסקרמורי חש כילד קטן סקרמורי נדר בליבו, כי לעולם לא ישכח את התחושה הזאת - לגלות חדשה בחייו, ואולי של חייו. אך הייתה לו הרגשה כי הוא מתחיל בדבר חדש באותו הרגע. התחלה המחנק שהייתה באולם בו התעורר... הוא לא הבין לאן הגיע הפעם, נדמו כחרקים קטנים, האוויר הצלול שהיווה ניגוד מוחלט לתחושת השמיים הכהה שמעליו, האורות הזעירים שבקעו מבין העשבים וכי לראשונה. הכל נראה לו חדש לפתע - הכוכבים המנצנצים בכיפת היה לבדו על גבעת העשב הענקית, מרגיש שבזה הרגע ראה את העולם עשב בגוון כסוף נע מעט ברוח הקרירה, משמיע רשרוש דק. סקרמורי לאדמה. הוא יצא מפתח החדר, שסגר אחריו את דלתו וירד בחזרה אל מתחת ירחים קיבל את פניו, וסינוור את עיניו שהתרגלו לחושך. החדר הפסיק לזוז אחרי דקה בערך, והדלת נפתחה. אורם של חמישה וסקרמורי תהה אם אי פעם היה בכלל משהו בזכרונו. למען האמת, הוא לא הצליח להיזכר בכלום. הכל כאילו נמחק מראשו, הזאת מאיפה שהוא, אך לא הצליח להיזכר מאיפה. החדר זז, הבין