 גם הגרביים הלכו, הוא חשב לעצמו. הוא לא יכל. אז הוא הלך בשלולית. הוא פשוט הלך. המים. בימים הגשומים במיוחד גם זה לא עוזר. בכל אופן, לקפוץ הכביש מבלי להרטב קצת ברגליים. הילדים הקטנים תמיד מקפצים מעל את השלוליות האלו לפני השפה של המדרכה, ואי אפשר לחצות את לוקח זמן, ועד אז, עד שהכל מתנקז, הכבישים חלקים ורטובים ויש זה חורף, כמובן, והמים ברחובות מתנקזים אל פתחי הביוב, אבל זה הראיה קצת נחלשת. הכביש. לא שהוא יכול ממש לראות את המספרים, בכל זאת, בגילו יוצרה בשתי הספרות הכי ימניות של לוחית הרישוי, הוא חוצה את אחרי המכונית הלבנה, שהיא כל כך ישנה שאפשר לראות מתי היא מהמהירות המותרת. מימין אף פעם ובחיים לא יצפרו ולעולם לא יעברו את חצי הישנות, הן תמיד יהיו של האנשים הסבלניים, אלו שלא יחתכו אלו נהגים נחמדים שנוסעים לאט. אפשר לראות את זה לפי המכוניות על האספלט הדו סטרי, משפריצות קצת מים. לא יותר מדי, בסך הכל מסתכל ימינה ושמאלה לפני שהוא חוצה את הכביש. מכוניות חולפות לזה, לקור ולעצב, אז מה כבר השתנה? בעוצמה כזאת שתגרום לו לשנות את אורח חייו, כי הוא הרי רגיל לחזור הביתה וללבוש את המעיל, כמו שהיא הייתה