בלילות בשעות מאוחרות לבדך. וליטפת את שיערותיי. "את יודעת שלא התכוונתי, נכון? אני פשוט "אני מצטער, מיכלי, את יודעת שלא התכוונתי", משכת אותי אל חזך "הפעם הגזמת...", אמרתי בחולשה. פחד החל להצטבר בתחתית בטני. החולצה הלבנה שלי. החזקתי המומה את לחיי האדומה, והבטתי במספר טיפות דם שצנחו על הרמת את קולך, ופתאום נחתה על לחיי הימנית סטירה מצלצלת. "אני אדבר איך שאני רוצה, ואת לא תגיד לי איך לדבר, מובן?", טעות. "אבל  למה אתה מדבר אליי ככה?", שאלתי בקול רועד  ועשיתי נוגע בך" בכלל... את לא שווה כלום. את צריכה להגיד לי תודה שאני בכלל "זונה!", סיננת מבין שפתיך. "אני לא מבין למה אני נמצא איתך "כן, שגיא...", וניגבתי דמעה סוררת. "לא שמעתי!", שאגת. "כן...", לחשתי ודמעות חנקו את גרוני. להמרות את פי, מובן?" "תפסיקי לבכות, יא פוסטמה!", צרחת. "שלא תעיזי עוד פעם התחלתי לבכות. עלייך...", אמרת ברשעות. "מתלבשת כמו שרמוטה אחת, כי את יודעת שאף אחד לא יסתכל משכת בחולצתי החדשה. שאף אחד לא יתחיל איתך, מה אני מדבר. תראי איך את נראית!", "אל תבכי לי! את שקרנית! שקרנית מגעילה! חוץ מזה, זה הרי ברור לבכות. בחיים לא אבגוד...