שניסית לעזור לי ומערכת הסאונד. מילא תאורה, אבל זה כבר מוגזם. "מה, ברצינות? מי יאמין לי?" צחוק נמלט משפתיה. נו באמת, אני אם מישהו ישאל אז תגידי שבינתיים התעסקת עם הסאונד." "אה... בסדר, תשמעי, אנחנו גם ככה טיפה מתעכבים. בואי עכשיו, בסדר, אני מסתדרת." קלילות, גלית. קלילות. אל תלחיצי אף אחד. "אני תיכף מגיעה. יכול להיות שטיפה הלכתי לאיבוד, אבל זה "את מה?..." הקול שבצד השני נשמע מבולבל. נכון. "אני כבר שם!" לא, הטון אגרסיבי מדי, חשבה. שומעים שמשהו לא "גלית, מה -" להחניק את ההתנשפות. "כן?" נשפה לתוך המכשיר המבריק, בולעת את הרוק הצמיגי, מנסה המספר שעל הצג. בו ברגע. היא שלפה אותו בקוצר רוח וחשש קל, שהתגבר כשראתה את שביל הטיילת המרוקן מאדם, אם הטלפון הסלולרי שלה לא היה מצלצל השני. נוף העיר יכל לעורר התפעלות בדמות המתנשפת שעמדה באמצע סגול-בורדו מצדו האחד ומעט כתמי כתמתם של שאריות-שקיעה מצדו בין-ערביים שמעולם לא נמצא לו שם, מעין כחול כהה נסוך עיר, שכעת לא היתה צבועה כחלחל ואף לא אינדיגו, אלא גון לא כאשר היא מאחרת לבכורת התאטרון של "כלו כל הקוצים" באותה עניין של מה בכך. בטח לא כאשר היא נמצאת בעיר