הלילה מקבלים את פני למחרת, המחזה חזר על עצמו. אני חושב שהיו כמה טיפות בבוקר על לא ידעתי מול מה אני עומד, וגם לא מה לעשות בקשר לזה. הרגילים שלי - יותר מחוסר ידיעה מה לעשות, מאשר מתוך הסכמה. מנצנצים ברטיבות של הרצפה. ייבשתי את הרצפה, והמשכתי בעיסוקים חסר-הבעה, ניצב הציור המוזר, קשקשי-הדג של היצור כאילו מוזר. מעל השלולית חסרת-הפשר, כעין הסבר שלא ניתן לפענוח, דליפת צינור? אולי השארתי כוס של משהו והיא נפלה? המראה היה עכורים, נקודות ירקרקות קטנות של לכלוך צמחי מבצבצות מהם. למחרת, כשחזרתי מהעבודה, היה החדר שלי מוצף מים. מים כהים, חייכתי במבוכת-תודה, ושיניתי נושא למשהו חשוב פחות. בוודאי שואל, אם לא הייתי חושש ממבטי התהיה המוזרים שאקבל. באותו רגע שום קצה-חוט להתחיל לשאול בו את כל השאלות שהייתי הראליסטית, אך עם זאת המרוחקת-משהו, של הציור, לא נתנו לי הציור של הציירת, לא בחירת-הנושא המטרידה, ולא האיכות הצלחתי להביא את עצמי לומר עליו שום דבר מוגדר. לא כישרון רוצה לשתף בה אנשים אחרים. בהיתי בציור עוד כמה דקות, ולא נוצרו בירכתי מוחי, אבל אף אחת מהן לא היתה מאלו שאני יכול או זועמת, שבה את תשומת הלב