כנופיות!" ואחר-כך בלילה היה בא למחנה שלנו בכפר יונה, היו עושים שתייה וכותבים על לוח כמה ביצים חתכנו.  "גלמוד", "אלמוני", איזה מילים גדולות, כתוב על קברים של חיילים שאף אחד לא יודע מי הם. כמו ישקה הפרטיזן שלחם אתנו ב"רביעי". הוא לא ידע עברית. כל מה שידענו עליו הוא שהיה פרטיזן ברוסיה ושנעצר בקפריסין. כל לילה היה קרב, אמרנו נשאל מחר, נשאל מחר. היה לו צחוק פראי, פתוח, היה עומד זקוף מול האש, משחיל ערבים וכן היה אומר יובטפויומט, ואז מת ולא ידענו מי הוא ובאיזה שם לקבור אותו.  יום אחד, על הבוקר, אני יושב בגן מאיר וקורא עיתון, אני מניח את העיתון, אני מביט בכלב זקן שמשחק שם. הכלב קטן, קצף על השפתיים, רועד והשערות באף שלו לבנות, אבל הכלבים הצעירים, החזקים, מביטים. הם מריחים אותו והוא נוהם עליהם, נעמד מולם, גבר. ובמקום לאכול אותו חי, הם עושים לו כבוד. הם מבינים טוב מאוד בן כמה הוא ושגיל כזה זה כבוד.  אנחנו אם ראינו ברחוב זקן מההגנה של פעם, מבאר טוביה, מהרטוב, נגיד הורביץ, נגיד את נתן גורלי, על סוס, לא על סוס, שוארב מאוזן לאוזן, לא שוארב מאוזן לאוזן, מאוזר, לא מאוזר, כפייה, לא כפייה, בקבוק שיבס