"09.92" "כמה זה עולה?" שאלתי את הרוקח בחרתי ב- 'כן או לא', ערכה שליאת, חברתי, המליצה לי. אותי, הדלתות נפתחו ונשמתי אל קרבי את האוויר הצח של תל-אביב. לרדת חלף לפני שתי תחנות. הלכתי לנהג והתחננתי ממנו שיוריד נתתי למחשבות לסחוף אותי עד שלא שמתי לב שהמקום שבו אני צריכה במשבר הוא זורק אותי, משליך אותי לכלבים שבחוץ. שהוא אף-פעם לא אהב אותי, שהוא רק ניצל אותי ועכשיו כשאני כל-כך בטוחה בזה, כנראה שהוא כבר לא אוהב אותי, יכול להיות איתו ותמיד האמנתי שהוא גם ירצה להתחתן איתי אבל עכשיו אני לא בדרך חשבתי מה יהיה איתי ועם דורון, תמיד חשבתי שאני אתחתן מקולקלת, גם קבעתי תור לגניקולוג, כדי להיות במאה אחוז בטוחה. נסעתי לבית המרקחת לקנות עוד ערכה, אולי הקודמת הייתה עם עצמי, אבל ממה אני מתחילה??? האמת היא שגם לי יש די הרבה לחשוב, גם לי יש חשבון נפש לעשות וניתק. "אני אדבר איתך אחר-כך אני הולך עכשיו, ביי". תשובה מספקת למדי. "על הכל". אך ללא הועיל. "על מה לעזאזל יש לך לחשוב כל כך הרבה?" השתדלתי להישמע רגועה "אני לא יודע", אמר, "אני צריך עוד קצת זמן לחשוב". להתגבר על הדמעות ועל הצינון שנגרם ממערכת האוורור.