לודמילה, וגורלנו כבר נחתם. את מזמינה אותי לארוחת ערב. את תכיני נרות, ואת תעמעמי את האור, ואת תפרשי מפה ותתרוצצי במטבח, ותבכי אם יישרף לך העוף. וסיבה, את לא נותנת כמובן. מי צריך סיבות כשיש לודמילה. צב צבוני אף פעם לא שואל על סיבות. אז תדפקי לודמילה ואני אענה ואגיד שכן, אני מגיע, ולמחרת אני אשכור חליפת קורדרוי אדומה שגורמת לי להראות כמו שד זוטר. ובערב אני אחזור הביתה מוקדם כדי להספיק לישון קצת. ובפעם הראשונה ב6 שנים האחרונות אני אתגלח בערב ולא בבוקר.  למחרת בבוקר לודמילה ואני שותקים במבוכה קלה בתוך המעלית. אל הצב היא שתקה כל הלילה הקודם. רק האכילה אותו והלכה לישון. אולי היא יודעת שאני מאזין. כל היום הייתי קצר רוח, וכשחזרתי בקושי נרדמתי, וכשקמתי בקושי התעוררתי. אבל כבד ועצוב אני יורד אליה לדירה. זה נחמד, להיכנס בפעם הראשונה לדירה הזרה ולהביט בארמונות של צבי הצב. ארמון אחד מלא צדפי ים, אחר צבוע כחול, ואחר נראה בכלל כמו בניין באוהאוס והצב נראה בו כמו דייר גרמני חמור סבר.  לודמילה לבושה בשמלה תכולה ורחבה מאוד. היא מקפצת לה במטבח בקלילות בין סיר למחבת, ואני תוהה אם זהו אותו מחבת מפורסם.