לה.  התחלתי מאונן  מול הנערה העירומה, המפזזת מולי, ורגעים מעטים לאחר מכן  פרץ ממני  הזרע כלבה רותחת, גייזר עצום של תאווה עצובה, ערירית, ללא טעם.  היא ליטפה את שערותיי ברוך, מקשיבה יחד איתי לצלילים ולריח הגשם.  "ועכשיו בוא להתקלח", היא אמרה לי.  היא עזרה לי לקום ולהתפשט, והושיבה אותי על כסא מתחת למים הזורמים, החמימים.  הבטתי על רגליי הרפויות, הכושלות, ועל הגוף הצעיר שלה, הרענן, היפהפה.  ידיה הענוגות  מרחו  על השיער שלי שמפו ריחני, והיא חפפה אותו בתנועות קצובות, אימהיות,  פני רכונות כלפי מטה, נזהרות שלא להביט בעיניה, שלא יפרוץ ממני נהר אכזר, אכזב, אינסופי,  של דמעות.  היא כרעה על ברכיה ומשחה את רגליי בסבון, את ידיי, את החזה שלי, את הגב, מירקה וצחצחה את כולי  בשקידה, במסירות שנפלאתה בעיניי עד מאוד. ראיתי שהבחינו עיניה בספרות המצולקות,  החקוקות על עור הזרוע שלי, אך היא לא אמרה דבר.  "לא היית צריך לומר לי שיש לך אישה אוהבת, הרחק מכאן", אמרה לי בעודה שוטפת את עורי מהסבון.  "מה הבעיה בכך, מותק?"  "אני לא רוצה להיות שותפה לבגידה", אמרה וקולה רעד.  גופי קפא לרגע מתחת למים הזורמים.  "לא הייתה