והנשיכות והשריטות, לא הגיעו מעולם לעצמת החיבור שבחיבוק. )המשתבח עם השנים ועם מידת ההיכרות(, הרי עוצמות הצריחות לדאבוני כל כמה שהשתוללתי )השתוללנו בעצם...( בעונג צרוף לא, אין זה מביע ולו במעט את שלילתה של תאוות הבשרים. אך לטעמו של "מרק העוף האגדי של סבתא...". להיות בפי, והכמיהה אליו שווה הן בעצמתה והן במטען הלווה אליה שאשכח תנוחות וצרחות ותנועות. טעמו של חיבוק שכזה לא מפסיק בחובי את חיבוק הרעות שאחרי השתוללות סערת יצרים, גם אחרי מעל לכל, התדעו, מוקיר אני את ההנאה שבחיבוק... לעולם אנצור להנאות, שפשוט איני מוכן לשלם... מוכן לשלם את מחירה המריר של רכישת טעם מוקנה. יש מחירים מצד שני, איני נוגע לא בקפה ולא בבירה שכן  מעולם לא הייתי ילדות נושנות. ושנית מאחר והוא מהווה עבורי אמצעי לשמר בקרבי לא מעט אהבות אני עדיין שותה כל יום שותה מיץ פטל, ראשית כי הוא טעים לי באשר ל"הנאות", הדרך הקלה ביותר היא להמחיש במספר דוגמאות: עם האני המאמין שלך עצמך. כל כמה שאני בעד הדחקות, הרי לא חושב אני שהן דבר ראוי בפשרות נאמן לעצמך, בדרכך שלך, כאשר כל פשרה נלקחת בעיניים פקוחות. ובמחשבה שמינית ברצוני להוסיף שה-נאות