אבל אם היית כאן לא היה על מה לבכות. את כבר לא כאן. ועכשיו, דווקא כשאני הכי צריכה שתגידי להן להפסיק בלעדייך? רק את ידעת לנשק לעיני כך שיפסיקו לזרום. גם כשהיית פה לדמעות לא היה סוף, מה אעשה בטיפות המלוחות בלעדייך. ניבטות אלי מבעד להמון האפרורי, לעבור יום ועוד יום ועוד נצח, ואיך אוכל להפסיק להביט בך, להפסיק לחפש את פנייך המאירות אני כל הזמן מביטה מסביב, כדי לא לפספס. קוראת, איך שאני לא מזיזה את ראשי בקצב המוזיקה ובעיקר איך מכניסה את מחברת הציורים לתיק, איך שאני מעבירה דפים כשאני רואים עלי שלא שכחתי, אני יודעת. רואים בכל תזוזה, איך שאני אבכה את עצמי בהמון דמעות החוצה. ואיך אוכל למחוק אותך? רק אם אוכל למחוק את עצמי מתוכי, אולי הכל, שלא אשאיר לי ולו זכרון אחד ויחיד להתנחם בו. ידעת שלא אהיה מסוגלת, ידעת, וביקשת בכל זאת, שאשכח, שאמחק איך אוכל לאבד אותך גם בעבר? איבדתי אותך בהווה, איבדתי אותך בעתיד ואיך אוכל לשכוח, איך אוכל לאבד אותך בפעם השלישית? את וודאי יודעת שאיני עושה את שביקשת, שאיני שוכחת. כי זה עדיין ובכל זאת ולמרות הכל.