סופרמן קורא לי. אני מכיר את הקול הזה, הקול הזה גורם לי רתיעה והרגשה רעה, הוא מתחבר לי עם תחושת ריקנות, תבוסה, ובכל זאת, כמו שבוי שלו, ניגש בעקבותיו לדלת הפאב, יוצא אל אוויר הקיבוץ הקפוא, משב רוח מקפיא בבת אחת אף ופנים, טיפות הגשם מרטיבות קרחת. איש זר, לא מהקיבוץ, אך בעל פנים מוכרות, מתקרב אלי. אני שומע דלת רכב נטרקת ואדם נוסף מצטרף אליו, אני יודע מי הם, יודע למה הם באו.  "אלו הם!" אני צועק, "אלו לקחו אותי, אל תיתן להם לתפוס אותי". אבל האיש בגלימה הכחולה אדומה לא מקשיב לי. שני האנשים תופסים אותי בכח בידים שלי. בועט בכח לצדדים, פוגע באחד משני האנשים, אבל ביחד הם חזקים ממני, מקפלים לי את היד לאחור. הכאב בקור הזה נהיה חד יותר, אחד מהם משכיב אותי על דרך החצץ הרטובה, הפה מתמלא בהרגשה מחוספסת של מיים חוליים, הקור חודר דרך החולצה הרטובה, ובכל זאת האנדרנלין מזרים זיעה קרה על המצח. מחט חודרת לוריד, כאב חד. למדתי לא להילחם במחט, זה חותך את העור. הקור חודר את היד החשופה. מביט בבד האדום הרוקד ברוח ונעלם בעקבות הדמות בכחול הצועדת חזרה אל תוך הפאב. הוא צוחק, אני חושב שהוא צוחק, הוא צוחק עלי? כבדות