לידך בחשכה ילדה שלי, תכולת עיניים חוקרת בתמימות סודות של מוות וחיים. אני נזכר אז בו, בזה שלא איתנו אשר טמון בזעקת כאב, מתחת קרום ההדחקה הדק. נוגעת בידך, זו הקטנה ולי אז אין כבר קרום ואין בי הדחקה. כי תמימותך שלך, ילדה, פותחת שערי שמיים. בתמימותך שלך, טמונה הנחמה.