מצפצפים לך מלטה. אפ, אפ, בלי שום לא, ושום נעלים, עשר דקות שחר, רוץ." סגרתי את הטלפון, חייכתי לעצמי ולרפי, והלכתי לחדר להתלבש. אני ורפי חברים עוד מהגן, ולמרות שאין שום דמיון או שפה משותפת בינינו החברות הזו תמיד הייתה קרובה ומלאת אהבה. רפי היה ספורטאי, דברן ללא הפסקה, שתמיד הסתבך בכל מילה שיצאה לו מהפה, ואיך שהוא הוא תמיד יצא מזה בעזרת קסם אישי, ואני, אני אף פעם לא הצלחתי להבין איך אלוהים או מי שזה לא יהיה לא בירך אותי בקמצוץ מהקסם של רפי. אם מסתכלים על הבחירות שלי, תמיד בחרתי אנשים בולטים ומלאי כריזמה, גם שלי וגם רפי היו כאלה, אם הייתי הולך פעם לטיפול בטח הייתי מבין שזה מהסיבה שאני פשוט רוצה שיעזבו אותי בשקט, ומישהו אחר יעשה את העבודה של לדבר. טלי ורפי חיכו למטה, רפי התחיל לצפצף. הוא ידע שאני שונא שהוא מצפצף ובגלל זה הוא תמיד היה עושה את זה. נכנסתי מהר למכונית, הייתי קצר נשימה ועצבני. "נבלה, כמה פעמים אמרתי לך שאני שונא שאתה מצפצף?" טלי ורפי התחילו לצחוק. טלי הסתובבה אליי. "טוב, שחר, ניסע למקום החדש, שלי בטוח שם, זה מקום ממש מגניב, הייתי איתה שם בשבוע שעבר." רפי עצר ברמזור, הסתובב שם