מול ג'ימי הנדריקס - את מוכרחה להבין. באמצע איזה סיאנס עלתה לי המחשבה לקרוא לך אבל זאת היית את למות לבד לא היית מסוגלת(. בשביל ליפול בכוחות עצמך )כן בטח - היית כל כך מפונקת שאפילו לקראת סוף השבעה התחלתי בעצמי להאמין שהיית מספיק מוכשרת אף על פי שהתעקשת לעלות לבד. ההוא לצ'ילה היה טעות, שהייתי אמור לשמור עלייך על ההר ההוא גם אני, כמובן הייתי בהלם גמור, כל הזמן חזרתי על כמה שהטיול היית אמא שלהם. אמרת להם יותר מ"שלום" ו"להתראות" הזילו עלייך דמעות כאילו הלוויה הייתה משהו, היית צריכה לראות את זה, אנשים שבחיים לא או, כמה שזה שינה! היה משנה משהו?" "מה זה כבר היה פותר?" שאלת בקול משתאה "אתה באמת חושב שזה אמרתי לך פעם בזמן ארוחת הבוקר. "היה הרבה יותר פשוט אם מישהו מאתנו היה מת, את לא חושבת?" - שגם להן היה מה להפסיד. כבר אז התחלתי להתבדח על חשבונך: אני, כאקט מחאה, שכבתי עם יתר החברות שלך - אבל רק עם הנשואות הרשית לי רק אחרי שהייתי מגמר אותך פעמיים עם הלשון. למסעדות גורמה, על חשבוני. הפסקת לרדת לי וגם לזיין אותך כל עבודות הבית והקניות היו על אחריותי, לצאת איתי הסכמת רק אחרי המקרה הזה באו הסנקציות.