שנוגע בשפתיים שלי.  הגרמין מצפצף צפצוף צווחני שמוציא אותי מהחלום בהקיץ מודיע לי שאני מהיר בשלושים שניות מהקצב שאני אמור להיות בו כדי לסיים את הריצה שלי בחיים. אני נותן לעצמי לטבוע בחושך ובקרירות של הבוקר ואני מצליח להאט, לפניי שדמעה זולגת לי מהעין מציירת שביל ריצה סופי, מהריסים השחורים שלי אל תוך בית החזה שהסדיר כבר את נשימתו, לוחש לעצמי, אני יכול לעשות את זה גם בלעדיה. בק"מ העשרים בדרך כלל היה מגיע המשבר הראשון. רגע של חוסר ריכוז והדופק עולה מעל הממוצע. גם אם היית עדיין מרוכז , ברגע הזה שהיית מוציא את שקית הג'ל ובולע אותו עם מעט מים לא הייתה ברירה אלא להתמסר לעלייה המידית בדופק בגלל התנועות העודפות. ברגע המשבר אתה מתנתק מכל המחשבות שהיו יכולות להיות לך ומתמסר לתחושת הבלבול, אלה הרגעים שהייתי מרגיש חיי מחדש. הייתי מכבה את המוזיקה לא נותן לגוף שלי להתעלם מחוסר האוריינטציה הזה. המשבר הראשון תמיד עובר אחרי דקות בודדות, לא לוקח לו יותר מידיי זמן, לגוף, להבין שאין האטה בקצב והוא חוזר להלום בתוף החזה בקצב סדיר. זה תמיד היה מחזיר אותי לפגישות הראשונות שלנו. תמיד הרגשתי שאם אהפוך את הרגעים