לסוסה הלבנה פלח מהתפוח שבידה. "לו אהבת אותי, היה טעמם של תבשילי ערב לחכך והתפלות לא היתה נוגעת בלשונך."  קצותיהן המשוננים של שבע עיני הזהב דקרו את המלך בחזהו דרך קבע, כבר לא הבחין בהם, אבל עתה חש מדקרה עזה. "לא זכרתי מתי עלה טעם על לשוני עד אשר פגשתי בך. את החזרת את כנחש." "אם כך, אקרא למיטב המבשלים, הטבחים והרוקחים אל הארמון. אם רק תרצה בכך, תוכל להעניק את חצי-המלכות לאיש, אשר יחזיר את טעמך ויגרש ממך את התפלות." "את סוסתי אתן לו," אמר המלך בלחש והשפיל את קולו ואת עיניו לקרקע. בידנש צהלה עגומות והעבירה לשון מחוספסת על כף ידו. טור ארוך של אוחזי סירים מהבילים וקערות גדושות ומגשים מתפקעים וקנקנים עולים על גדותיהם עמד בפתח אולם-האוכל שבארמון. המלך ויועציו הרימו כל מכסה וטעמו כל תבשיל - עוגות בנות קומה אחת ושתיים ושלוש, נזידים מירקות-האדמה ומרקחות מפרי-העץ. סומק הנאה עלה בלחיי המלך, סומק הנאה שבניצחון מתקרב - יהא המנצח אשר יהא, יזכה מי שיזכה. לבו החיש את פעימותיו, ובני טעם קלושים ורחוקים עלו על לשונו.  שבעה ימים ושבעה לילות יימשך המשתה, כל איש ואיש בממלכה ידע מהו הפרס המובטח למי אשר יחזיר