מרגיזים, שלא יכולתי שלא להתייחס, הם היו כמו דקירות בבשרי. לכן קמתי נרגז לבדוק ב-מה העניין, ופתחתי את הדלת. השכנה עמדה שם, עם עיניים של כלב שוטה, וצפצפה בצפצפה. "מה את עושה?" - "אם אתה מצפצף עליי, אני אצפצף עליך, הבנת בן-יונה?" והיא המשיכה לצפצף. לכן ביגוני נכנסתי למיטה, מעונה מקולות הצפצפה, וכתבתי שיר להקל על כאבי הנפשי והשמיעתי. והנה השיר - רצית אותי ככה ואני הלכתי ככה כי זה ככה כשזה ככה בוקר טוב בכל זאת אם זה מעשן לך את הנרגילה ומעלה לך את הסעיף על דברים שלא נאמרו באותו ערב אבל אני כבר עייפה כי לגרור אותך זו קריעת תחת בכל זאת זה לא נורא כל-כך להיגמר בתוך המיטה, עד היקיצה עד ההיגמרות הבאה אם זה מוריד אותך למטה זה משאיר אותי באותו מצב עשן כחול ירד על מיטה והוא ממשיך בשינה. "מה אתה עושה שם?" היא שאלה בחשד. - "אני כותב שיר להקל על יגוני." עניתי בדמעות.  היא חטפה ממני את הדף, וקראה בעיניים דומעות. "זה... זה... כל-כך מרגששש...!" היא התייפחה וחיבקה אותי. "שולם?" היא שאלה, והושיטה את הזרת. - "שולם." אמרתי, ושילבתי את הזרת שלי בשלה. "ברשותך אני לוקחת את זה." היא אמרה והלכה עם השיר שלי איתה.