תזזית, נחוש הפעם, ללכת מכאן, רק ללכת. גופו אל החוץ. צרור מפתחות מרשרש, הוא יוצא, נמהר, אחוז הוא קם ונשק לה, הסתובב ויצא. לא יכול יותר, פניו אל הדלת, המיטה, בלתי משתפת פעולה בעליל, כמו שהיא תמיד, כשהיא ככה. היא רק תסכים לשתף פעולה, לעזור בטיפול, והיא קטנה ומכווצת על הוא ידע שזה יעבור תוך יום או יומיים, או אולי שבועיים, אם אותה, חיבק, והיא דמעה מעט, או שאולי זה היה רק הדמיון שלו. אקט מוסכם, מייד הרכינה מבט. הוא ישב לצידה על המיטה, כיסה הסתכל עליה לראות אם היא מגיבה, למרות שידע שלא. והיא, כמתוך בעדינות. היא השמיעה קול, הוא חשב. אולי נשימה עמוקה. הוא על המיטה, זרק אותם על הרצפה, הוא כבר ירים, ואותה הניח שהיה מבולגן למדי. ביד אחת הוא הרים כמה בגדים שהיו מפוזרים עזרה לו אפילו, כמו חפץ, קטן, דומם. הוא הרים אותה לחדר השינה הוא לקח אותה, שותק, הוציא אותה מהמקלחת, על ידיו. היא לא וקטנה בפינת האמבטיה, מכווצת, לא דמעה, לא דיברה, לא הגיבה. הוא חייך, חיוך נפחד. היא לא הישירה מבט. היא ישבה חלולה הפסיק לצעוק, נפחד, נגעש, ונגע בה. נגע בקרחת העשויה למחצה. סיפור אחר. אחר. הוא עדיין חשב שהיא חצופה, גם