מה לא עושים בשביל לשכוח אותו, אה? לוקחת דף ועט, וכותבת מה עשיתי היום. נשכבת על המיטה. סוגרת טלוויזיה. סדרת טלוויזיה מסריחה. איך החיים שלהם, כמה שהם גרועים, נראים טובים. באסה. סה"כ אוי, איזה כיף, המורדים, מוי כיף, חושבת לעצמי. פותחת טלוויזיה. חה חה חה... אני אפילו צוחקת מאיך שאני מנסה לשכנע את עצמי. מוטרדת... תודה לאל, הוא כבר לא ברשימה שלי - אין לי ממה להיות מתחברת לאייסיקיו. לשבור אותו, חושבת לעצמי. הוא נתקע, נו, סעמק, כמו תמיד, מחשב מזדיין, אמן שיכולתי הולכת למחשב. יוצאת מהחדר. חפיף, נקנה משהו לאכול אח"כ בחוץ. איכס, נו, גם כן סיני. איזה מסריח, אני אומרת לעצמי. "אבא מביא סיני", היא עונה. "אמא, מה אוכלים?!" צועקת מהחדר. אוף, אני רעבה, חושבת לעצמי. הולכים לעשן או משהו, גם לזה אין לי עצבים. בארון מחפשת מה ללבוש להיום בערב. אלוהים תמיד עושה את זה, סליחה, השדרן. ברדיו כמובן מתנגן לו השיר שלנו, איך לא? מחייכת חיוך מזויף ופותחת את הארון ואת הרדיו. מסתכלת על המראה היותר גדולה. בחדר. מתלבשת. למה אין לי חיים יפים כמו שלה? למה אני לא יפה כמוה? מלטפת את הלחי, מסרקת את השיער ומסתכלת על עצמי. אני