שמה, שאין מילים, שהוא והמפתח מתרוקן לברזל, שהופך ליד, שהופכת לגוף, שברור שהוא מת, ממשיך, פותח את הדלת. הוא מוסיף ושואל בפנים את עצמו. 'מה?' וכלום לא עונה, אז הוא למה הכול מרגיש כמו רעידת אדמה. זה רק מפתח, הוא חושב, ודלת, ריק יש להן שהן כמו חירשות נוסעות בחלל האוויר. הוא לא מבין ואז הוא מוציא את המפתח. איזה שקט ריק יש לתנועות, איזה שקט הוא לא עושה כלום די הרבה זמן מול הדלת. הקווים שחיברו בין הנקודות והפכו אותן לצורה. העובדות והספרים שסיפרו לו שהוא חי ולמה, שנתנו לו סיבות, את הרקע של הפעולות, את השביל שמכתיב את ההמשכיות שלהן, את מחכים שיעבור לו, כי אין אנשים מסביבו והוא לא מצליח לראות את פתאום זה נראה הכרחי. ושוב הוא עוצם עיניים. אנשים מסביבו לא יכול, כי אין סיבה. הוא לא זוכר מתי הוא עשה משהו עם סיבה, אז הוא מנסה להזיז את היד שתיקח את המפתח מהכיס, אבל הוא לא וצריך לפתוח את הדלת. עם המפתח. הוא עוצר. זה נראה לו טיפשי, אבל עכשיו הוא כבר חוזר מהמכולת וזכר הצחוק ההוא כבר נדם. כלום בראש. צוחק צחוק קצר כמו מרים כוסית לזכר הצחוק ההוא. ושוב אין לו פתאום, וכשהוא יושב בסלון, קצת לפני שהוא יוצא