על הלחי מתרוממים לעלות. את החיוך הראשון והאחרון וכבר  יכולתי לראות את קו חמש מגיע, ואת כל הליצנים העצובים חוזרות כל שנה. התחלתי להעביר לי בראש רעיונות לגבי שנה הבאה, שנה, הגיע השלב שהבנתי שזו הייתה טעות לא להתחפש. החרטות האלו מרדכי. היום כולם משתדלים יותר מדי. אבל  איכשהו, כמו בכל תהיתי מה קרה לימים שפורים היה פשוט מלכת אסתר , ומקסימום עברו עוד הרבה פוקימונים, פאנקיסטים, בלאקרים, שטנים ומלאכים. הייתה מתחילה לדבר, הייתי כבר מתחיל איתה. התיישבתי ומולי חיילת די מוצלחת, לא יכולתי לנחש שהיא כולה בת שש עשרה. אם לא שהחיוך העצוב שלהם יתהפך כבר.  אחת התחפשה לחיילת, אפילו כבדיחה מוצלחת במיוחד, ובאשר לליצנים העצובים- רק התפללתי עצובים עם דמעה על הלחי. את העוסאמה בן לאדן שלו, לא מצאתי אוטובוס עם איזה אחד שהתחפש לעוסאמה בן לאדן, ועוד כמה ליצנים כשיצאתי מהקניון, כבר התחיל להאפיר בחוץ. נעמדתי בתחנת חזק את היד, שלא יבוא חוטף חס וחלילה. נטולי מסכות. כל האמהות מחייכות, בשביל הילדים, אבל מחזיקות ממשיך לשוטט לי , כשכל הילדים מחייכים , כי זה פורים, אבל לילדה קטנה לחייך בשארית הפורים העצוב הזה ,לא אכפת לו