והתחלתי לצעוד. עצב אך גם אושר אפפו אותי, נשמתי עמוקות, אספתי את חפציי הביט בי מתרחק. חיוך ונשיקה הוא ענה בנשיקה משלו, ניסיתי לקלוט את עיניו, הוא יודעת מה העתיד צופן, מנסה להבין איך פועל הגורל. שלחתי לו עומדת על הרציף שערי פרוע ולא נשלט ומבט מבריק בעיני, לא החמצה מעורבבת באושר מצד שנינו התקיים. והגיעה שעתי לרדת, חיבוק ארוך מלווה ב"תודה" מצדו והרגשת זאת התחלתי לנשק אותו, נשיקות עצובות, נשיקות פרידה. התנשקנו ממני, מדסקס איתי על נושאים שוליים, אני בחוסר יכולתי לסבול לקראת הגעתנו לעיר נעוריי הוא החל מנסה להסיט את מחשבות העצב נודד במחשבותיו . מנסה לאגור את שארית כוחותיי כדי לא להתפרץ לתוכו, הוא החל כך חלפה לה הנסיעה, כשמילים שונות מתעופפות להן באוויר, כשאני הצחקתי אותו בהשוואתי את מצב ישיבתנו הקפואה לפרידתנו הכפויה. אחזנו זה ביד זו מנסים לחמם אחד את השני ללא הצלחה יתרה, דקות מספר לפני-כן. את גופותינו ועמדה בניגוד גמור לחום הלוהט שליווה אותנו רק התיישבנו בספסל שפתח האוורור בו היה פרוץ. רוח מקפיאה הקיפה יותר ממני, כך הרגשתי. וחיבק אותי, יכולתי לראות את העצב הזהה בעיניו, מוחבא טוב בעודנו