לבסוף. לאחר שלא התגלה שום סימן של התנגדות, החליטו יושבי הטנק לצאת ממנו ולהיכנס פנימה אל המבנה. בנשקים דרוכים, פרצו בבת אחת את דלת המבנה, שם נגלה בפניהם מחזה מזעזע. במבנה ישבו אסירים שדופים, לבושים בגדי אסירים מפוספסים, אשר נראו תלויים עליהם כשקים. "מישהו כאן מדבר רוסית?" - שאל מפקד הטנק. מייד נמצא דובר רוסית אחד, אשר החל לתרגם את השיחה. "אנחנו עדיין נלחמים" - החל להסביר מפקד הטנק למתורגמן. "נשלחנו לכאן ככוח חלוץ לבדוק את השטח. אנחנו עורכים כאן סיור, ובתוך מספר שעות נחזור ונשתלט על האזור הזה". לשמע הבשורה הגואלת הזאת, פרצו הנוכחים בתשואות ובצהלות שמחה. "יחי החופש", "יחי הצבא הסובייטי" - נשמעו קריאות שמחה מכל עבר. בלילה הזה הלכו לישון האסירים כולם, ובהם אלברט, בידיעה מוחלטת כי הינה, יום השחרור הגיע.  אלברט נרדם לו בפינתו, ולראשונה מאז פרוץ המלחמה ישן שנת ישרים. אומנם היה עדיין אבל על יקיריו, עדיין בכה מעט לפני השינה על אובדן אחיו הצעיר. אך לבסוף נרדם, מבלי שהיה מוטרד עמוקה, שמע לפתע קולות חיילים גרמנים במבטא גרמני כבד. אלברט לא ידע אם הקולות הגרמניים שייכים לחלום בעתה שהוא חולם, או שמא