לרעוד. כידוע, מצבים נואשים דורשים מעשים נואשים, חדשים. הוא התיישב מולי, ופשוט נעץ בי עיניים. הרגשתי שהידיים היה לו ספר ביד, שבו היה צריך לרשום שמות ומספרים של ספרים לעטיפה. עברו כ-02 דקות מאז שהתחלתי לעטוף, ודורון ניגש אליי. לשולחן שהפך להיות הקבוע שלי, בעודי מזהה את ערמת הספרים ניסיתי למלמל עוד משהו, אך כשזה לא יצא, פשוט התרחקתי משם אתי". "עליי להזהיר אותך שרוב האנשים היו רואים זאת הפוך. שאתה תקוע בניסיון מיותר לתקן את מה שעוללתי, אמרתי בפיוס, שהיא ישבה שם. שוב המילה היחידה שעלתה בראשי הייתה 'טיפשה'. החיוך נעלם, ונשמע רק הצחקוק של הסטודנטית, שרק עכשיו שמתי לב "אל תחמיא לעצמך יותר מדי". בעוקצנות, הלב שלי דילג על כמה פעימות, כשבלי רצון מיותר עניתי "נראה שאת תקועה אתי לשעתיים שלמות היום". כשאמר בשובבות, והחופשיות ששררה במקום. הוא חייך אליי חיוך רחב ושובה לב, להרגיש שהוא שם, מבלי לראות אותו אפילו, לפי האווירה של השמחה אבל לא לאורך זמן. כשהגעתי לספריה דורון כבר היה שם. יכולתי שפשוט נעלם לו. הרגשתי עצובה מסיבה שמעבר להבנתי הילדותית. חברות בביה"ס, והצעקות המעצבנות בין ההורים. שבוע שלם מחיי