מאוד, ואף ילדים בוגרים, בני 12 עד 15 מצאו בהם משמעויות חבויות שהקסימו אותם, והיו כותבים לו שבתור ילדים אהבו את ספריו, אבל ככל שצמחו גדלו איתם וגילו את הרבדים השונים. הוא היה גאה במכתבים האלה מהילדים, והיה תולה אותם, (את המכתבים, לא את הילדים,) על קירות חדר עבודתו. האמת היא שהזמן בו הקדיש לכתיבת הסיפורים הקצרים, המפחידים, בעלי הניסוח הבהיר, הספרים לילדים, היה זמן מועט יחסית. קוראיו והוריהם לא העלו בדעתם שאת מירב העבודה הוא השקיע ברישומים, כמו שהיה קורא להם, או באיורים של ספריו. בספריו היו מעט מדי איורים לדעת כל מו"ל, והם נראו צנועים וחסרי-פרטים, אבל הקוראים לא התלוננו. לקראת כל רישום או איור הוא היה משרבט מלאן טיוטות, וכמו כן היו לו מנהגים מוזרים בכתיבת הספרים ואיורם. כל ספר הוא כתב בעט עם צבע דיו שונה. את האיורים נהג לצייר עם מיני דיו מוזרים, כמו דיו הודי שחור לספר "העכבר הזוחל בין הקירות," או דיו חום נוטה לשחור לספר "קול שמנסה לא להשמיע קול," שדיו זה הופק מדיונונים מסכנים מתים. כשהוא עבד על ספר בעט דיו שחור, אייר בדיו שחור. כשהוא עבד על ספר בעט דיו חום, אייר בדיו חום. וכדומה. הוא נהג