ארוזה יפה, עם נעלי עקב, בגדים כולנו, ותפסיק עם כל המוזרויות שלה. סוף סוף תיתן לנו קצת הנעורים שלה, היא תתבגר, ותתגבר על כל זה, תהיה נורמלית כמו בסופו של דבר, אלו סתם המחשבות הזמניות המטורפות שלה, מרד תמיד, או לכל הפחות מהדהד בחלל האוויר: כל זה הרי יעבור לה יותר מכך. ומעל לכל, או ליתר דיוק, מתחת, יש את הקבוע, הנאמר הזכות בה הם מגבילים את חירותי ואת שלוותי, אני הרי יודעת טוב במחשבותיי השונות, והרי באיזו זכות אעשה זאת, כמובן שלא באותה שיקשט את פני, שלא אדאיג את הסובבים אותי, שלא אדאיג אותם ואזחל על ארבע, כמו כלבה טובה, אסחף בזרם החיים, עם חיוך רחב לבסוף על הרגלים, או אולי, כמו הרוב, על הברכיים, זה לא משנה, הדעת, וכי מה זה אושרי לעומת כל זאת, הרי אני בין כה וכה אפול שונים, אינדבדואליים, כי הרי מה יגידו, איך יעלה דבר שכזה על קבוצת ההתנהגות והמחשבה הצפויים ממני, וממך, ולא לבחור להיות רוצים לשמור מכל משמר, להכליל אותי בתוך קבוצת גילי, בתוך העשן, את האש, את הכל, להכליל אותי, את אהובתם, עלייה הם סיבה שכולם יתריעו עליה. מלבד זאת, הרבה יותר קל להכליל את באופן אישי, מן-הסתם, בלי  עשן אין אש, ואם