אפריקה, וכמובן למנהגים הקולינריים של כל עדה. כור ההיתוך הזה פעל את פעולתו במהירות וביעילות. הגיבוש של יהודים מכל העולם, היה מהיר. כך היה מהיר גם הגיבוש בין החיילות, שזה עתה התגייסו לצה"ל. כולן עלו לאוטובוס, אשר פנה לעבר מחנה הטירוניות המצוי לא רחוק משם, במחנה בצריפין.  צביקה חזר אל המחנה שבו שירת באזור ירושלים. צביקה, שהיה מחובר לאחיותיו כמו אל חבל הטבור, חש שלא יוכל להיפרד יותר מדי זמן מאחותו, שזה עתה התגייסה לצבא. עברו אך שעתיים, וכבר החל הבחור הצעיר לדאוג לשלומה של אחותו. עבורו היתה תמיד הילדה הקטנה שצריכים לדאוג לה לארוחות ולמקום לינה. עדיין לא השתחרר ממוראות המלחמה, וזיכרונות המחסור והרעב היו עדיין שמורים בתודעתו. תמיד היה מודאג. "מה יהיה אם היא לא תתרגל למשמעת? הבחורה הזאת לא בנויה לקבל פקודות" - חשב לעצמו. עוד באותו ערב החליט לבקר במחנה הטירוניות. הוא פנה אל המטבח במחנה, שם היו לו קשרים עם הטבח. "תעשה לי טובה, אני צריך קצת מזון עבור אחותי. היא התגייסה היום ואני פוחד שלא תאכל מספיק" - אמר ליהודה הטבח. יהודה מייד הוציא 2 מיכלים עשויים פח מוזהב, אחד של ריבה אדומה, אחד של ממרח