"תמיד אתם עם החניתות הטיפשיות האלה שלכם. תמיד יוצאים למלחמה, לכבוש! מה עם לאהוב?" רמי הביט למטה וידע בדיוק איך זה נראה, בביישנות התרחק ממנה והתיישב על הספה. "למה זה ככה אצלי? למה תמיד אני מקלקל הכול?" חשב, ונתקף ברחמים עצמיים. הדמעות מאיימות לפרוץ בכל רגע מעייניו. היה קשה לה לראות אותו בצערו התיישבה לידו משכה את ראשו אליה, ואז קרא דרור לדמעותיו. הוא בכה ללא קול, אולם תוך זמן קצר נרטב הסוודר ונדבק לגופה. היא אמצה אותו אליה, "זה לא אתה," מנסה לנחם אותו, "אני יודעת, היה לי כבר דבר כזה, אני רק תמהה אם לסביות מרגישות צורך להיות אימהות? כי אני מתה לאמץ אותך." הוא הרים את ראשו בפליאה, גם עיניה דמעו. היא נשקה לעיניו, ומחתה בידיה את לחייו הרטובות. קרן אור תועה ציירה על קיר החדר מעגל מדויק בצבע ארגמן . רמי מיהר לפתוח את תריס החלון הוונציאני, שקיעה מרהיבה במיוחד הציפה אותם באור אדום שלא מהעולם הזה, ואז שקעה השמש באופק. שר-הלילה נתן את האות והמקהלה פרצה בשיר: כלב נבח אצל השכנים, תרנגול שאיבד את שעונו קרא בקול, הצפרדע בשלולית ליד הברז השמיעה קולות קרקור קורעי לב, מגוחכים בפאתוס המוגזם שלהם, צרצרים