כך אמרתי לגבירת המוות, רעייתי, כאשר נפגשנו לראשונה. זולגת אל ברדסך השחור, נעלמת באפילת בגדייך." עיינך הימנית כאשר את מביטה בי... אך מעל הכל התאהבתי בדמעת הדם הענוגה, היוצאת מבין ארובת על דרך הקבר שעברת. נטול הבשר והחיים, ברגבי האפר השוכנים בין ציפורנייך המעידים המהפנטת, פרי אלפי שנות ניסיון על האדמה ומחוצה לה, בגופך המטילה עליך נטל בלתי נסבל ומסירה נטל מכל לקוח, באישיותך הקץ, בשערך נוטף הדם, המעיד על מעשים ללא שם, בעבודתך הנוראה, שלך, המפלחות כסכין את עורי, בשפתייך האפלות, במבשרות על בוא בך-הגבירה מוות. בעורך הלבן והצונן, בעיניי הקווארץ השחורות משום שכוחי אינו חשוב לי עוד אך מעל הכל מפני שהתאהבתי קרב, משום שיש בי סקרנות, ומשום שהסבלנות נתנה בי אותותיה, "אני חפץ לבוא איתך," עניתי "משום שחיי התברכו, משום שהעתיד לקושיותיי ולא להעניק מענה לתהיות החיים." לבוא. אך אל נא תטרידני בשאלות נוספות שכן באתי לקבל מענה זמנה, וישנן כאלו שצפות לעולם ללא עת או ידיעה שעת כזאת צריכה "לא לי לענות" אמרה פקידת המוות "שכן הנשמה המתגלגלת קובעת את "האם יש עת?" התפרצתי, שכן הייתי חייב לעמוד על קביעה זאת. בך