להגיד שאת עוזבת והפעם לתמיד. איכשהו ידעתי. אחרי השבוע הארוך ביותר בחיי והקצר ביותר בחייך חזרת כדי לילה. קר, לא היו לי הודעות חדשות. ראיתי טלוויזיה ויצאתי למשמרת יד. קמתי בצהריים והלכתי למטבח, הקפה המיותם מהבוקר כבר היה חזרתי למיטה שעוד הייתה קצת רטובה מהמגבת שהושלכה עליה כלאחר בפעם האחרונה ואת כבר בדלת. נשיקה אחת ארוכה ואת כבר לא פה. הריח. סירוק שיער מהיר, לבישת שמלת חוף אדומה, סגירת התיק יצאת מהמקלחת מריחה כמו השמפו והסבון ואני נשמתי עמוק את וספרתי את הגרגרים - לא יותר מדי ולא פחות מדי - הטעם המושלם. בבוקר הנסיעה קמתי איתך אפילו שהיה נורא מוקדם. הכנתי לך קפה לילה והתעוררתי איתך כל בוקר. התגעגעתי אלייך אפילו שראיתי אותך כל יום, נרדמתי איתך כל אליו? איפה האהבה הזו שגררה אחריה מבטים מקנאים בכל מקום שהלכנו הזה של שנינו ביחד שנשמע כמו צחוק אחד שיכול לרפא את העולם, הברק הזה האמיתי שבעיניים לפני שמתראים, איפה הצחוק המתגלגל אנשים אחרים לגמרי, אנשים שאנחנו בעצמנו כבר לא מזהים. איפה בסיני. כמה אהבה הייתה אז. ועכשיו, זה נראה כאילו נהיינו בחושה ונהנה מהנוף המדהים שלך מחייכת חיוך אמיתי של חופש