בכל פעם מחדש. ואמשיך להיגמר הייתי ונגמרתי שאני עכשיו. לשיר הזה אותי לאותי והפך אתכם לאתכם למה שהיה מיותר ונחוץ והכרחי אני הריח והטעם והצבע של כל אות ומופת תשירו לכבודי כמו חג. בגוף זקוף ומבט שפוף תשירו אותי כמו המנון ביום זכרון אני השיר הזה בזמנים האלו. בחדר הזה כמו שהיינו כולנו בודדים אני אוהב צלילים אני לא אוהב מנגינות אל תלחינו אותי אל תדקלמו רק אני מטיל צל, רק אני מטיל מום. העץ חלה ונכרת ואני נותרתי עומד. אבל גדלנו שנינו במקביל. מהחלון עץ נוי שהיה אמור להישאר קטן כשהבית עוד היה חדש והלבן החיוור הזה זוכר כל סדק. צעקות כמו תמונות תלויות על הקירות האלו והרבה ספרים בספרייה, רובם לקישוט. ריח חריף לא מסריח כן מסריח שנדבק אפילו לבגדים ולגוף שעות של תסכול ושעות של ישיבה על אותו כסא כחול והכלב שישן איתי בלילות כשגשום. שנאת מיץ כלפי אחותי הקטנה חברים עם הומור שחור ונשמה זוהרת וחיוך מריר, והולכות כשחושך גם אם אין להן למי לחזור חוץ מלאחור. בנות שיושבות וצוחקות ונשארות לבושות תמיד שערות לבנות לא שלי ובקבוקי מים ריקים. גרביים ומפתחות, מטבעות ועטיפות של שוקולד כמו כפות ידיים שמנפנפות לשלום מתוך