דווקא יש לי גוף לא רע. שמה על עצמי ג'ינס וחולצה שחורה. מנסה שיהיה כמה שיותר צמוד. יום שישי. אני אעבור בדרך אגב בגן המכחולים, בדרך לסבתא. אני אה. למה שאלתי את זה. "אני בטח אלך לכיכר המכחולים." "מה את עושה ביום שישי?" אני שואלת, בקול קצת גבוה מכרגיל. לים ותספרי איתי אנשים מחייכים. "אולי. אף פעם לא ניסיתי." התשובה הזאת, זה כמו שתבואי איתי מסמיקה. היא חושבת אם להגיד את האמת או לא. דקות, כולל היום בבוקר, וכבר כאלה שאלות אינטימיות. היא היא מופתעת. כמה שהיא מופתעת. אני מכירה אותה בסה"כ חמש ומשהו "נמשכת לבנות?" לשחק משחקים. "מצאת את עצמך אי פעם..." אני עוצרת. אולי לא כדאי. איילת, די היא מפסיקה ללכת. אני מפסיקה ללכת. כזה, ניצוץ שיש לאנשים מיוחדים בלבד. היא כל כך יפה. שלה. והעיניים שלה, הן כל כך עגולות וגדולות. ויש בהן ניצוץ השפתיים המלאות שלה, והאף הכפתורי, והגוף הקטן והרך והעגול זאת פעם ראשונה שאני מודה בזה. אני מביטה בה לשבריר שנייה. היום. "לא יודעת, אני פשוט נורא ביישנית." חיוך נבוך. כמה אני משקרת כשאתה מוצא את עצמך נמשך לאותו המין. אני לא יודעת אוריון, אולי כי אני מפחדת מאנשים. זה קורה כך