צריך לחזור. אפילו אמא כבר לא מעשנת סמים. שש שנים בכלא המצרי ולזה אתה ובלי קשר אליך, אין כבר נענע בגינה ועקרו את הספסל הציבורי. בבית חולים כבר שנה וחצי עם סרטן ריאות סופני, סמדר התאבדה בבליעת שבע בקבוקוני אקמול, יוליה כבר לא צחקה שש שנים, עילם את השכונה והוא כותב בצרפתית, ג'ונאס עדיין שקרן, פרנקו התאבד סמים, מטיאס טבע בכנרת אחרי מנה מיותרת של לסד, ירפוזכא עזב ביאטריס עובדת באמסטרדם כרקדנית-חשפנית במועדון לילה תמורת חשבת שתחזור. הראשון והאחרון של המאה העשרים". שש שנים בכלא המצרי ולזה משבעת המשתתפים והוגדר על ידיך )ביומרה מסוימת( כ"משתה הרומאי משובח, שנגמר בממוצע של ארבע נקודה שתיים אורגזמות לכל אחד הר חרמון ואחד רוזה, ריקים כולם, בערב של תאווה תשוקה ואוכל בקבוקי יין, שניים ריזלינג, שניים שאטו נגרו, שלושה מרלו, אחד עם נענע. סיגרית נובלס אחרונה על ספסל עץ בגן ציבורי. תשעה ההתרגשות בקולה של סמדר מבעד לדלת כשהיא מדברת עליך. תה מתוק פרנקו. צליל הצחוק הצלול של יוליה. קולו המקרטע של עילם. של ירפוזכא. שפתיו המשקרות של ג'ונאס. סממני פחד בהליכתו של עיניה השלוות של ביאטריס. מבטו המחויך של מטיאס.