סרן לסרי מביט מטה אל ארז במבט בוטח ובחצי חיוך. ארז מתבונן בו כל העת בחזרה. יום אחד הוא בדק וגילה שמבטו של אבא מלווה אותו לכל מקום בחדר.  לב לאליסיה אין מיקרו, אבל היא יודעת לעשות אוכל לבד. אחיה הגדול, לב, בוהה בטלוויזיה וחיוך מרוח על פניו. הוא גדול מאליסיה בארבע שנים ונראה לידה כמו ענק טוב לב מהאגדות. גם לב, כמו אליסיה, הוא ילד קצת שונה. ההגדרה המקצועית היא תסמונת דאון. בשפה המדוברת קוראים ללב מונגולואיד.  אליסיה אורזת שני תיקים ואומרת לו לבוא. לב רוצה לדעת לאן. "פחוד " עונה אליסיה. לב שמח. עם שקיעת השמש הם מתייצבים ליד המתנ"ס. ארז כבר שם. מחכה. הוא נבוך למראה חיוכו המוזר של המונגולואיד הגדול. הוא שמע בקייטנה שיש לאליסיה אח כזה אבל הוא אף פעם לא ראה אותו. הוא שואל אם זה חכם לקחת אותו. אליסיה אומרת שכן. הוא גדול וחזק ויכול לעזור. הם יוצאים.   ההרפתקה מתחילה.  הזונה נחמה הואדי נמצא מערבית לאופקים. זאת העיירה בה הם גרים. הם מגיעים לשער עם מחסום. שומר אחד יושב שם. איתו יושבים שני שוטרים. "תנו לי לטפל בזה" אומר ארז ומוביל אותם ישירות אל השער. אולי הם לא יישאלו שום דבר.  "לאן זה, ילדים?"