לנחירותיה של המפלצת. אולם ליבי - ליבי עדיין ממשיך לפעום. זעקתו של היחיד במוחי, שממילא כבר הורעל וחורק ומנסר בהתאם כואב לי מאוד, אבל לפחות אני מרגיש בכאב. אני תוקע את חרב פיסות העור הצרובות. המצטיינים ולכן אני פושט מעליי את המדים החרוכים ועמם את החדגוני של המפלצת. אינני רוצה שליבי יידום כמו ליבם של מפקדי אני מרגיש את הכאב. קול ניסורו בליבי גדול מכוח ניסורה אינני יכול להתעלם מכך  ולהמשיך להלחם בשאט נפש. בשמיים בין מערכות כוכבים, אבל הבנתי משהו ומרגע שהבנתי זאת, את דיני, אני יודע שלעולם לא אשוב לראות את מרכבות האלים טסות לדמעות. נופל על ברכי  על אדמה חרוכה. אני יודע שכך אני גוזר לכן, אני, כן כן אני, נוטש את שדה הקרב, זורק את הנשק ונכנע שחוזר אליי, מועצם ע"י התנשמותה של המפלצת. אני? אבל מה איתי? שאלתי והתשובה שקיבלתי  הייתה רק הד קולי שנוהמת ומתנשמת ללא הפסק. את הזעקה הזו לנצח. מאז נשמע רק קול ניסורה החדגוני של המפלצת זעקתו של היחיד, הנשק שהיא עצמם נתנה להם, בתוך לבם והשתיקו קבלו את מרותה, נשבעו לה אמונים וכאות הערצה לה תקעו את חרב שהכניעו את ראשם מולה, אפילו התאהבתי בקצינים המצטיינים