לחדרה. אף פעם לא הייתי בחדר היועצת, לא בבית הספר הקודם שלי ובטח שלא פה. הקירות היו מכוסים בברכות מהורים וילדים, סיסמאות ופוסטרים נגד אלימות סמים ואנורקסיה, ולוח שעם גדול וישן היה תלוי בפינה והיה מכוסה בניירות. "שבי בבקשה", היא אמרה וסימנה לי להתיישב בכיסא בעוד היא מתיישבת מצדו השני של השולחן. "שיר, רציתי לדבר אתך על משהו", היא אמרה, מביטה בי. "על מה?" אמרתי בבלבול גובר. חנה שיחקה באצבעותיה בתיקיה חומה עם תווית שהייתה מונחת לפניה. מבטי נפל על התג שמודבק לתיקיה. היה כתוב עליו באותיות גדולות ברורות ושחורות "שיר אלקיים". הבלבול שלי התחלף מיד בזעם מבעבע. "אז... קראת את התיק שלי", אמרתי, מנסה לשמור על הנימוס. "כן, רציתי לדבר אתך על זה, אני מצטערת שלא היה לי זמן לפני כן", היא אמרה, מביטה בעיניי. "אני לא", מלמלתי לעצמי. "סליחה?" "לא אמרתי כלום, רק השתעלתי", אמרתי למרות שלבי הורה לי לצעוק את מה שלחשתי. "טוב", היא אמרה והביטה בי דרך משקפיים שהגדילו את עיניה פי ארבע. "לפי מה שהבנתי", היא אמרה ופתחה את התיקייה בכדי לעיין בה. "היה לך חבר, קראו לו-" "ניב", השלמתי אותה במהירות. "כן", היא אמרה והניחה