בתוך רעש הדממה. בודדה וכותבת היא מחפשת את עצמה. בעוד כל העולם, מנסה להבין את פלאי המתמטיקה, ועדין שם היא צפה. אך היא בנתה לה מחיצה. מסביב החומר עוד הרעיש, מתוצאת הלוואי הרצויה. ורק מדי פעם נהנתה לא מצאה את הנתיב המדויק, יום כן. יום לא. "ותשמח?" ונתנה לעצמה עוד ועוד. תנחומים מצאה בדימויים של אהבה הקבוע היחידי בשבילה הוא המשתנה. לא להתחבר לשום דבר, לא. למדה לצוף. "ותטבע?" ושם, בדד, שחתה נשמתי. דגו אותי אל תוך הרוח, אך עט ונייר הצילוני, כאב עלי ליבי. ונדמה. אבדה נשמתי בעולם החומר אני לא יודע, "איפה אתה?" מוקדש לתמיר, אור ולבגרות בספרות