באיבו, לסיים אותו באמצ הנה זה מגיע, היא הולכת לעשות את זה - לקטוע את המונולוג שלי יאהבו את זה. היא מתוסכלת כל כך, יש לה רעיון לסיום אבל הוא ממש רע, לא הרעיונות נטולים בין אצבעותיי, והרי אני, אינני באמתחתה עוד. כדי הכתיבה יעלה לה איזה רעיון, אבל היא לא מבינה שכל היא מושכת את האמצע עכשיו כי עוד אין לה סוף. היא חושבת שתוך אווילי, מטופש ולא יצירתי בעליל. פתטית. מי מנסה לכתוב בתור ה'יצירתיות' שלו?! רעיון מאוד ממש, היא מבינה כמה שהיא כלום מוחלט בלעדיי. הכתיבה שלה את הנחמה שלי אני מוצאת בזה, שעכשיו, כשהיא כותבת שורות אלה לא תועלת אישית, אז מה כבר ביקשתי? קצת קרדיט? ניצלה אותי מבלי לתת לי אפשרות להפיק תועלת מכל העניין. ואם נו... מה זה היה? אה, כן - טפילה! היא שאבה ממני את כולי, לא טמגוצ'י )'את רק אוכלת, שותה ועושה צרכים בבית הזה!'( סימביוטים. היא תמיד הייתה איך שאבא שלה מכנה אותה כל הזמן, לא יהיה, בלעדינו. לי טוב בלעדיה. היחסים שלנו מעולם לא היו אחרי שאנשים מתים הם לא חוזרים. כנראה טוב להם שם, איפה שזה מייל זה לא מספיק. לא בשביל לכתוב סיפור, על כל פנים. לפעמים, באמת. אבל מה לעשות, לכתוב