מהספה, אמרתי שלום לכולם, יצאתי החוצה, בחדר מדרגות אני פוגש את נוגה... שעושה יוגה... גרה קומה שלישית. "רוצה לראות?" "למה לא." שבוע לא יצאתי מהבית שלה. והיא בכלל אין לה ספה, חיה על השטיח. רק יוגה כל היום. כולה אור כמו השמש, מחממת טובה. כוכב נוגה. אחרי שבוע אני יוצא החוצה, הופס, מאתיים שקל על המדרכה. באלוהים, ככה, בלי ארנק שיעטוף אותם, בשטר אחד, ב"עמק יזראל". מנקודת מבטו של בן התמותה. אין למפגש עם הספה כל השפעה על חייו. אך למעשה לעיתים קרובות מתיישב אדם חי על ספה ואחרי דקות ספורות קם ממנה אדם מת. אני חוזר הביתה עם מאתיים שקל חדשים בכיס, וכל הריח של נוגה על הגוף, והפועל תל אביב בדרך לגביע אירופה, שומע את ההודעות במזכירה, מתיישב על הספה הירוקה שלי, ו... מת. אחרי שגמרתי את ההוא, חזרתי לנפוש קצת באינסוף... שבעה. היה לי טוב. היה לי טוב טוב. לא יודעת כמה זמן עבר בנצח, אולי שבוע, בא לי הרעב, חייבת יחסים. עכשיו... ירושליים של זהב, ושל נחושת ושל אור... וואחד אור, מה יותר מזה יכולה ספה לבקש, גם גשמי, גם רוחני, האיזון המושלם, ואני ספת קטיפה חומה, בחדרו של הרב, והרב מתפלל ואני מתעלה, מתקדשת, עפה...