ובלוקסמבורג, ואנחנו בעקבותיו." "עכשיו אני זוכר מצוין. קרן גופר. את היית הכי קטנה בגן רותה, רזה כזאת, והחברה הטובה שלך היתה חמוטל. את בכית, כשנפרדת ממנה והיית צריכה לנסוע, ורותה אמרה שיארזו את חמוטל במזוודה לבלגיה."  "ללוקסמבורג." אמרה בשקט.  "ואחר כך, כשחזרת, למדת איתנו בכיתה א' אצל הדסה."  "וגם בכיתה ב'." אמרה קארן באותו קול שקט , ונימה דקיקה אך גלויה של קוצר רוח זהיר נשזרה בקולה.  השיחה לא היתה לרוחה. הוא זכר יותר מכפי שאמור היה לזכור, הביך אותה בפכים הקטנים, הטרחניים שנמחקו זה מכבר מתולדות חייה. הוא הרגיז אותה, אבל גם החמיא לה. הוא זכר אותה טוב יותר מכפי שזכרה היא את עצמה, את רותה הגננת, את חמוטל, את הדסה שלימדה אותם בא' וב', אותו עצמו ואת גילו. הכל היה מטושטש.  הוא היה נסיך רכוב על סוס, מלא כל כך בהכרת ערך עצמו עד שנזיפה, גלויה או סמויה, או התעלמות ממנו לא באו בחשבון. היא לא התכוונה להרפות ממנו, ולכן חייכה אליו שוב.  אנחת רווחה חרישית נשמעה מכיוונם של גילו ומיכאלה. הוא לא דפק הכל עם הספר זיכרונות שלו. את מי זה מעניין?  "חמוטל, זאת לא ההיא שיושבת ליד רווית?" הפיח גילו, שישב שש שנים