עושה... אין לי ברירה, הוא מעניש אותי שלו: "אני מדברת אליו בלילה, מדברת בקול. הוא מנווט אותי, שיננתי בעל פה את שהוא כתב על אחד מהדפים המרובעים הקטנים כרגיל. "בואי נעבור על התסמינים ביחד, עשינו זאת כבר" הוא אמר, חריטות מתחת לחליפה הכהה הזו. היא הייתה חרוטה לו על היד כדי שלא ישכח, תהיתי אם יש לו עוד הייתי מוכנה לשאלה הזו, הוא תמיד שאל את אותה שאלה. "ובכן ילדתי, בואי נראה איך התקדמת..." שיחה, זה היה משחק בשבילי, רק משחק. התענגתי על הרגעים הללו, נהגתי לבחור אחד מהם ולפתח איתו "זו אשמתך בלבד" הוא ענה לעצמו. "סליחה שאיחרתי" הוא התפרץ לחדר, שלי... התיישבתי וחיכיתי לדוקטור שייכנס, ידעתי שזו ההזדמנות האחרונה נכנסתי לתוך חדר קטן, היו בו שתי כורסאות עם בד קרוע. משלמים פחות מהמחיר הנקוב... החלטתי להמשיך, כבר הפסקתי לחפש. משהו. היא רק בהתה בי, מבט שזוכים לו כאשר עוקפים בתור או השנייה מבצעת תנועות ליטוף. "מה את עושה?" שאלתי, בתמימות התחלתי ללכת כשפתאום שמתי לב שבידה האחת רצועה אדומה וידה "ציפינו לך, סוף המסדרון ימינה" ענתה לי אישה עם כובע מצחייה. "באתי לביקורת..." סיננתי בשקט, מקווה שלא ישימו לב