מלמעלה". זה היה היום, בו אלוהי ישראל נתן רוח  בהם וחיו והניח אותם על אדמתם. והיו כולם לקיבוץ גלויות. ומול גל כביר זה ניצב ישוב קטן, שלא מנה אפילו מיליון אחד, נחלש מהמלחמה וחסר כוחות מאומנים לקליטת הערב רב של לשונות, מנהגים, טעמי אוכל והתנהגות ורבים חסרי כל מושג, מה טיב הארץ שאליה הלכו ובה הושיבו אותם. במצב כזה לא בררה מחלקת הקליטה מה ניסיונם ומה טיב הקולטים. כל מי  שהתגורר בארץ לפני העלייה הגדולה היה לקולט וכל מי שידע עברית היה למורה במחלקה להנחלת הלשון. כל איש ואישה היו נחוצים. בתנאים כאלה אי אפשר היה להיעזר   בעולים. כל דבר  שהיה טעים  לאלמוני, היה גועלי לפלמוני. איש איש ומנהגו, שהתקדש במשך מאות בשנים. איש איש וטעמו, שתנאיי החיים קבעו. לכן החליטו הקולטים:  על העולים להסתגל לחיי הוותיקים, למנהגיהם, לשונם וטעמם. טבחים  יוצאי ארץ מזרח אירופאית ביזבזו טונות של מוצרי מזון לאחר  שהוכנו על ידם ושהעולים לא רצו לאכול אותו. הם דרשו אוכל  משלהם, אוכל שאליו היו רגילים. וכאשר לא קיבלו אותו, היו משליכים  לפחי אשפה  את  הריבה שהטבחים הניחו על צלחותיהם והמרגרינה השנואה תוך קריאות בוז:" בן-גוריון