בראש שלי, הקופסא מתחילה להיסדק. קטנים. אחד מולי, ושניים משני צדי הגוף שלי. אני בקופסא אטומה וכל מה שאני יודע בא משלושה חורי אוורור אני במדבר. המדבר. והמטוס הבוער, אני והחום ואני והשמיים זרועי הכוכבים של העולם, ילד קטן ונחש, נחש קטן שנראה מסוכן, אני והילד, אני החיים שלי, קופסא אטומה, שלושה חורי אוורור, המבט שלי על הודעה, הכל נהייה ברור. אחרי הביפ, שלום, אני בישיבה, אם אני רוצה להשאיר לי שיחת הטלפון שלא נענתה, שלום אני לא כאן כרגע, אם אפשר וכו' המשמעות של המסר הקצר, המכתב ממני אלי, אני היקר, זה אני. הדימוי הולך ונהייה ברור, ואני הולך ונהייה מדוכא. אני מרגיש שאני יודע מה הראש שלי, המשוגע, ניסה להגיד לי. סיפור ילדים שקראתי פעם מתחבר לשורה של סמלים. קודם, תלוי בין שני חורשי רעה, הקופסא, הילד, המטוס ואני. מה שראיתי היום. הריאות בדוגמא של האוויר, אלפי כוויות קטנות בצורת מולקולות אני סופר עד עשר ולוקח לתוכי את האוויר הקר, צורב לעצמי את ומולידים אותי שוב ושוב ושוב ושוב. לסיום המפוצץ שלו, אני במרכז ושלושת הגברים האלה ממיתים אותי מההתחלה של הערב, עם השוט הראשון של טקילה יותר מדי זולה, ועד שם,