כפרפר ואף עוקץ כדבורה, ואז גם הרחתי את הריח המוכר והחושני המקצועית: "בוחן המציאות". מאותו רגע ואילך חשתי כמי שמרחף חרישיות לצווחה למחזה שגרם לי להכשל במה שמכונה בעגה הסירנות שנשמעה עתה ברחוב הפכה את הניגוד המשווע הזה שבין הכפתור האדום. דלתות הזכוכית ננעלו בחרישיות מהפנטת, ויללת פעמונים כי אם באזני, והבנתי באיחור מה שמישהו שם בבנק לחץ על אחרי שניות ספורות היכתה בי ההכרה שלא במוחי מצלצלים אותם הקטן, ובמוחי החלו לצלצל פעמוני אזעקה. שפתותיה המשוחות באדום בוהק. שקט מקפיא השתרר בחללו של הסניף הפקידה התרחבו בבעתה, והבלון של המסטיק קפא כשהוא לכוד בין נכתב: "מינימרקט גבאי ובניו לא מקבלים צ'קים". עיניה של הדלפק כשה"עוזי" בידי האחת, ובידי השניה שקית נילון שעליה זעקתי באקסטזה של יולדת עם פתיחה של ארבע אצבעות, וניגשתי אל שמפאת השעה המוקדמת היה ריק מלקוחות. "זה שוד!" "לא לזוז!" עטיתי על פני במיומנות נרכשת, וכך נכנסתי בסערה אל הסניף, בפתח קרעתי את העטיפה המרשרשת, השלכתי בזעם גרב אחת ואת השניה ממבטה החוקר ורב המשמעות של הזבנית, ושמתי פעמי לבנק. ממש מזכירתו של האדון בוצי לנדאו. יצאתי מן החנות תוך שאני