.3 לנשימה סדירה לפני שאגיע אליהם. האטתי יותר ויותר את קצב ריצתי ועברתי להליכה, מנסה לחזור להאט בעודי מתקרב לחבורה שכולה כבר חזרה לשבת סמוך לחיפושית. יותר אמיתי. אבל זה תמיד עובר לי אחרי יום או יומיים. התחלתי משמעותיים בשבילי, כי חוויתי אותם כל-כך יותר נכון, כל-כך בזמן שאני יורד מהאקסטה. אני פוחד שעכשיו דברים יפסיקו להיות לדברים, משמעות נכונה. זה תמיד אחד הדברים שהכי מפחידים אותי מהעולם בזמן שאני דלוק - כי רק אז אני מוצא משמעות אמיתית כאילו אני צריך למהר כדי לא להחמיץ כלום, כדי לקלוט כמה שיותר נהפכה לטבע השני שלי, היא נראית כל-כך הגיונית בזמנים הללו, מצידי ונראה כל-כך יפה שדמעות העצב נהפכו לדמעות שמחה. הריצה שאני הרוח, שאני משב בריזה שמגיעה מהים. הים חלף לו במהירות והתחלתי לבכות. התחלתי לרוץ ולקפוץ. רצתי כמו מטורף, הרגשתי שהטבע מתרחק ממני בכל שאיפה ממושכת שאני לוקח מהסיגריה שלי לחשוב על העשן שיוצא לי מהריאות, שמזהם את האוויר. הרגשתי גם מדבר איתו. הסיגריה שהחזקתי ביד התחילה להפריע לי. התחלתי בהתחלה אני הכי קרוב אליו. אני נושם איתו, חושב איתו, לפעמים אני לעולם לא אבין, לעולם לא אתחבר