וולשי מסורתי. חורשת האורנים, חורשת האורנים, שוב הינך ביתי האחרים שם, מסתכלים מטה ומברכים אותי, אפנה את עיני לכיפת העלים הרחבה מכל מפלטיהם הם באים לקראתי, אהובי שארצה מתרכזים כאן אוכל רק להתרפק על העבר ובוהקו, שום חלום לא עתיד רוחי לא תוכל לעודד שפתי לא עוד יחייכו, ליבי איבד את קלותו, חורשת האורנים, חורשת האורנים שהגנה על ביתי... מסביבנו בשמחה הפעמונים הכחולים צלצלו, פגשתי לראשונה את יקירתי אהובת ליבי. זה היה שם בעוד הציפור השחורה שרה בעליזות, בתוך החללים המוצללים שבחורשת האורנים או בשיא הצהריים בבדידות אני נודד כאשר בין הערבים מתפוגגים אני נודד בהרהור שם מטה היכן שבעמק ירוק פלגים זורמים, חורשת האורנים, חורשת האורנים לבדה היא ביתי... עם לחישות קלות העלים הרבים מרשרשים מעלי כל צעד מביא עימו זכרון כאשר אני נודד בחופשיות חברי ילדותי לפני מחדש, צבא פנים חביבות בוהה בי תמיד כאשר נשבר האור דרך ענפיה, הרוח דרכה כמנגינה בעבורי חורשת האורנים כה נאה, אם לומר בפשטות,