מה החליטה להצטרף למשחק. ירקתי מתוכי את מה שראיתי באותן השנים, היה קשה לראות זאת אז ירקתי בכוח. משום מה, למרות עולמי הורדרד, שנאתי את הדמיונות.    אחר כך, בהבזק של שניה, ביום כחול אחד שיישאר תמיד, הבנתי שיש לי דמיון. פתאום קלטתי את האגדה, פתאום נפלה עלי המציאות, והתחלתי להתאבל עליה והזלתי דמעה ראשונה אמיתית. פתחתי דברים, אמרתי אין סוף אמיתות שבסתר בלי לשייף את הפינות, שרפתי את המחקים שהיו לי, כולל הטיפקס שמרדים את האמת בלבן. מי ששמע לא רצה לשמוע, גם מי שרצה לא יכול היה להאמין. אגדות, הם אמרו לי, דמיונות של ילדה, משחק מחבואים עם מציאות מעייפת. שיחקתי עם הכאב הזה, של המילים שהוטחו בנכון שלי, שטפתי כל מה שהשחיר ושמתי הכל על מאזניים כסופים. מדדתי את האגדה, מדדתי את המציאות שנאמרה בקול, הוספתי את חוסר הקבלה של הלבבות הקטנים, הכנסתי גם קצת ביקורת בונה. יצא לי פשוט. הדמיונות עברו שינוי, לא מתו, לא החווירו. אינם עוד אגודות קסומות, אפילו לא סיפור לבובות, שלפני השינה, כשכאב נשפך מהחריץ שבין הרצפה לדלת. הם אחרים, דפוקים יותר, פחדים חדשים, צמריריים. דמיונות על סמך ידיעה של אמת, דמיונות של אמת