והוא פלא פלאים, מלאך מן המלאכים.  בכל יום ראשון היה מתחיל מלכיאל את השבוע ונפשו דחוסה ברצון להצליח, להתעלות, להתאמן עד שישביע את רצון אביו. עד יום הששי נמשכה תנופתו המבוהלת, מעולם לא החמיץ אימון או שיעור. רק תיבת התהודה של כינורו, אליה היה מפנה את מבטו בעוד סנטרו תחוב בשקע כתפו, היתה קולטת את מלמולי השינאה ולחשי התיעוב ורשפי הגועל. פעם אחת, כשנקע מלכיאל את אצבעו, ניסה את מזלו, וביקש לנוח מהאימונים. המורה לנגינה הסכים, אבל האב, אליו הובאה הבקשה, קיפל בנחת את עיתונו, וסימן למלכיאל להתיישב מולו. באותו יום לא הרים קולו, כלל לא. הוא נשא לפני מלכיאל נאום תוכחה שקט, ונאומו היה רק מילים, אבל ההברות שיצאו מפיו נצתו מעוצמת זקנו. נחשול נאומו לא ריחם, ובסיום דבריו, כאשר כל מילה ומילה כבר הסתייפה עם אוזניו של מלכיאל, נותרה חרוטה עמוק בליבו בידיעה כי 'ימשיך לנגן לעולם, עד שיצליח, גם אם יהיה קיטע'.  מלכיאל חיזק את אימוניו, את ניסיונותיו. השתדל רק לנגן, וטמן במסתרים את זכרונו המופלא, את קליטתו הניסית לשפות חדשות, ואת הכשרון החדש שצמח בו - מלכיאל פיתח בחשאי חושים דקיקים, לחשוף ללא קושי כל סתירה עובדתית