לדרוש, לתת לו להבין שאני שם כשהוא צריך. עכשיו כשהוא יצא, אני יכולה להסיר את מסיכת האדישות המשועשעת, נו כבר, למה הוא לא חוזר? מה יהיה אם יבואו לקוחות? חוזר. עדיין טרוד. אני לא אוהבת את המבט הזה שלו, אני לא אוהבת שיש לו צרכים שאיני יכולה לספק. "רוביק, הכל בסדר?" "כן, אני קצת עייף" עייף, הוא עייף, אז זו לא אני, לא משהו שעשיתי. אותי נורא מעייף  לנסות לחוות את מצבי הרוח שלו, לנחש מי העציב אותו הפעם, מי עיצבן ולמה, לקרוא אותו כל הזמן, כי הוא נורא רגיש. הוא בכלל לא שם לב שהתלבשתי יפה לכבודו, ובעצם, מה החידוש? אני תמיד מתלבשת יפה לכבודו, נשכב היום? הוא ירצה? או שאני רק אמצוץ לו, מנסה לנחם בדרך הקלה ביותר, מנסה לנחם בדרך היחידה שהוא מותיר לי, מנסה לנחם מפגיעה שלא אני גרמתי. "רוצה לעשן?" "אבל אם יבואו אנשים, אני לא אוכל למלצר מסטולית" "לא נורא, נסתדר" לא ממש חשוב לו שאני אעשן, הוא פשוט לא אוהב להתמסטל לבד, מרגיש עם זה לא בנוח. ג'וינט עובר בינינו, כשמגיע אלי, אני גונבת ליטוף, הוא מסתכל עלי, לא יודע מי אני ולמה אני נוגעת. מחייך בעצב. העצב שלו מתחיל להימאס עלי, הוא לא משאיר מקום לכלום. ומה עם העצב