אותה, ולבכות, ולצעוק, ופעם היו עיניה עצומות הרבה מאוד זמן, הרבה יותר ממה שצריך, והיא נראתה כה שלווה, כאילו לקחה פסק זמן לנשום לכמה רגעים. ופעם היו עצומות, והריסים הארוכים סגרו על העולם הסוער שלה, עמום, כבויות. דומעות. ופעם היו ריקות, מעורפלות, מושפלות למטה במבט כחול פעם היו מימיות, בורקות ומלאות חיים, נוצצות בהתרגשות, העיניים שלה היו מחליפות מרקם, את זה אתה זוכר טוב. הפסקת לשאול. ואחר כך הייתה מחזירה את ההבעה הטבעית לפניה. ואחר כך אתה בפנים שלה. מכחישה כל קשר לעצב, מחייכת חיוך רפוי כזה, מהוסס, שנראה צורם ואף פעם לא הייתה לה תשובה, היא הייתה מושכת בכתפייה הדקות או