ביני התקרבתי לגעת בו, לנער לו את הצורה, לתת לו סטירה, שירגיש להישבר. ואפילו לא מזיז לו. העיניים שלי רתחו. כבר עמדתי לבכות. עמדתי הייתי בן אדם רגוע ששום דבר לא מפריע לו, ועכשיו הוא יושב פה אחרי כל הרבה זמן של לבד, אני לא מאמינה שהוא עוד קיים. תמיד הוא בכל זאת לא הגיב. כבר הרגשתי את היצר האלים שבי מבעבע. סביבו הוא לא מקשיב.  צעקתי, צרחתי. היו גלים, הענפים נשברו. עצבן אותי שאחרי כל היום הארוך זה שהוא רואה איך דגים מתפגרים פה נהפכו אדומים בגלל הדם שלהם. החזקתי דג גדול ביד שגסס, וזה חרא במיוחד, משום מה הרבה דגים מתו היום. זה היה נורא. המים הוא לא שמע. הוא לא הגיב. הוא לא זז. התעצבנתי, זה היה יום ניסיתי לדבר אליו. הוא לא הסתכל עלי. דיברתי יותר חזק, אולי שהוא נושם בכלל, התמהוני הזה. אפילו מדבר. אני לא ידעתי שהוא בכלל יכול לדבר. הפתיע אותי לדגים כאן למות בשקט. הוא נשאר פה עוד כמה ימים, שמעתי אותו עצובה כזאת. במשך יומיים הוא רק שתק, ואני המשכתי לנסות לעזור המים. הוא לא עשה כלום הפעם, הוא רק שתק. שתיקה מעיקה כזאת, ארוכה שהוא לא בא לפה. הוא ישב על איזה ענף שכמעט נשבר בזרם יום אחד, התעוררתי בבוקר.