וטוב בספורט. נסעתי ויותר לא חשבתי עליהם.  הם נשארו בחיים? אינני יודע. ממילא הם לא היו חלק מהחיים שלי יותר. החיים שלי לא נקרעו ממני. החיים שלה, לעומת זאת, נחתכו לאלף חתיכות. לפעמים היא היתה יושבת הרבה זמן בלי להוציא מהפה הגה ואחר כך שואלת אותי:   "אתה חושב שפעם היתה לי משפחה? אולי חלמתי הכל? סווק, הילד הזה, אני לא מצליחה להיזכר בפנים שלו. הוא לא ידע להגיד 'אדית'.  'דדי, דדי.' הוא היה קורא אלי בקול רם, שהיה שומע אותי עולה במדרגות והיה מחכה לי בדלת. איך היה קופץ לי לידיים ומנשק את דדי עם כל הפה, עם הרוק והנזלת והכל, ואיך אני אהבתי אותו. אמא שלו פחדה שאני אחנוק אותו בחיבוק. תמיד הוא היה מנוזל ותמיד היו לו פצעים קטנים על לחי אחת. אני לא זוכרת אם ימין או שמאל. לא יכול להיות שחלמתי את זה. אם חלמתי את זה, אני אלוהים."  את זה היא היתה צועקת בקולי קולות. "אני אלוהים!" אני אדם שקט. יכול להיות שאם הייתי מכיר את אדית ככה, לא הייתי מתחתן איתה. מבחוץ היא נראתה בחורה יפה ונקייה עם עיניים טובות וחכמות. מבפנים היא היתה קרועה. אני הייתי ילד קטן. אפילו שהייתי מבוגר ממנה בשלוש שנים, היא היתה הרבה יותר