היא מביטה אחורה, מדפדפת בספרי הזכרונות הקבורים בארגזי מוחה. הדפים מתפוררים אבל התמונות והמילים עדיין חדות וברורות. המילים - מחשבות אשר לא עזבו את מוחה מן הרגע בו קמה עד לרגע בו נרדמה ובוודאי הופיעו גם בחלומותיה שאותם לא זכרה מעולם על אף כל ניסיונותיה. כל רצונה בתקופה ההיא היה להתבגר, להיות אישה. לא סתם אישה, אלא פאם פאטאל מהממת - זה היה החלום שלה, החלום היחיד שלא הייתה צריכה לנסות להזכר בו כי היא חייתה אותו יום יום, רגע רגע. היא זוכרת תמונות ברורות שלה. רובן ככולן מול המראה. סירוק חוזר ונשנה של השיער הארוך והחלק, מקור גאוותה. מבטים ארוכים וחודרים לתוך העיניים הירוקות שלה ואחר כך טיול ארוך על עור הפנים, בוחנת כל תו ותו בפניה. היא דווקא אהבה את פניה, אהבה להביט במראה ולראות את העיניים הירוקות הנוצצות מביטות בה חזרה, את הלחיים החלקות, הרכות והמלאות בדיוק במידה, את האף הקטן ומלא הנמשים ואת השפתיים המלאות בעלות הגוון האדמדם. הבעיות התחילו כשהמבטים נדדו יותר למטה. השעות שעמדה מול המראה ואהבה את עצמה הלכו והתמעטו והדקות שבהן חשבה על הפגמים התארכו והפכו לשעות על גבי שעות. זה כבר הפך למן איזה