זה בסדר. כבר הרבה זמן שאין לי חלומות." "נתחיל במשהו קל", הוא אמר. "קפה? לא תישן. לא תחלום." "אה, אתה מהמכורים הכבדים. תהיה בעייתי". רק ראה אותי, הסתכל לי בעיניים ואמר: הלכתי לבדוק מה האפשרויות שלי. ניגשתי לרוקח. ננסה תחליפים... אני רגיל לתחליפים. החלטתי שלא. "היי נתן!" "שלום, קוראים לי נתן ואני חי". משהו. חשבתי לבדוק, אולי יש כאלה קבוצות תמיכה - "חיים אנונימים" או החלטתי להפסיק את ההתמכרות. החיים זה סבל, זה כאב. זה לבד. אבל אני מכיר את האזהרות ויודע שזה נכון. אני כבר מרגיש אותן. חייב את הפיקס היומי שלי. עכשיו אני כבר מכור, מאוחר מדי, אין מה לעשות. וגם שוברי שיגרה קטנים כאלה. כמוה. עצים, כוכבים, מוסיקה, בע"ח, אנשים - יום יומי. שמש סדירה. ארוחות קבועות. נשימות קבועות. דופק קבוע. הגיוני - ת'כלס, לחיים יש הרבה מה להציע. פעם לא הייתי מכור, אבל לאט לאט זה נכנס לך לדם. החיים הם התמכרות.