מאוד שם." לעולם לא, כי עכשיו אבא שדון שם, רחוק רחוק, וטוב לו, טוב לו תדאג,פינקי תעזור לטינקי, כמו שהיא תעזור לאבא, שהצטרף לארץ היא מחתה את הדמעות וחייכה אליו חיוך אימהי ורק אמרה, "אל לטינקי,אמא בואי נעזור לה!" ואחרי שתיקה ארוכה ובכי ארוך, אמר לה: "אני רוצה לעזור הוא לא בכה, רק חיבק את אמא. חיבוק ענקי. שבאו אחרי השיחת טלפון הזאת,שהרסה את השלווה שהייתה להם קודם. הוא ידע שהיא שיקרה כי הוא ראה בעיניים שלה את העצב ואת הכאב הסתכלה עליו בעיניים דומעות ושיקרה. ואמא ענתה, "כי טינקי עצובה, וכשבוכים גם אני בוכה", היא בוכה?" ובנה הסתכל עליה בעיניים תמוהות ושאל אותה "אמא, למה את היא פרצה בבכי, בכי עמוק וכואב. טינקי הייתה מיואשת ובכתה... ובכתה, ובכתה... ובכתה", פתאום היה מנודה מהמועצה. "אז איפה הייתי? אה כן, פינקי רצתה לעזור לה אבל העם הטרולי כוחותיה את הסיפור. כשראתה שהוא עדיין בוכה,הרגיעה אותו וניסתה להמשיך בכל זמן,נזכרה שבנה נשאר בוכה במיטה הקטנה שלו ורצה אליו. היא ישבה 5 דקות כדי לקלוט את מה שאמרו לה. אחרי כמה היא ניתקה את הטלפון בלי להגיד לנציג של מד"א כלום. בשלווה ליד מיטתו הקטנה והקריאה לו