זו בדידות  אולי קצת מזה וקצת מזה. ואיך שאני לא מסתכלת על זה, הכל השתנה. אולי זה שיפור, אולי פעם לא נהיה. אתה כבר לא שלי, ואני כבר לא שלך. ואנחנו כבר לא אנחנו... ואף ממני וממך שמרת רק זיכרון. זיכרון רחוק, ישן, אפילו לא מתוק. אחרת. אתה כבר מחית את כל הדמעות, ושטפת עימם את כל הגעגועים. מסוגל לחלוף על פניי מבלי להביט, מסוגל לחייך מולי עם מישהי ההבטחות שהבטחת - הפרת. מחקת אותם כלא היו מעולם. אתה כבר אני רואה אותך, אותך החדש, אותך בלעדיי. ואתה כבר לא אתה. את ועדיין בוכה. שכתבת לי אז... בתקופה הטובה. עדיין אוהבת, עדיין זוכרת, מתגעגעת כשהשיר שלנו מתנגן ברקע. עדיין מסמיקה כשקוראת דברים רוצה לדבר, להסביר, להבין... יש כל-כך הרבה שלא אמרנו. עדיין להביט לך בעיניים. עדיין רועדת בכל פעם שאתה בסביבה. עדיין ואיך שאני לא מסתכלת על זה, כלום לא השתנה. אני עדיין מפחדת נגמר בדמעות. הרגשות האלה הם אלה ששברו אותנו. לאן נעלם הרגש? רגשות שתמיד עמדו בינינו  כל דמעה גררה וויכוח, כל וויכוח חזקים, רגשות שונים. רגשות שמעולם לא הצלחנו להבין או להשכיח. מוגדרים, אהבה שמעולם לא הוגדרה. היינו מוצפים ברגשות. רגשות אני