"טעות!" על כל תרגיל שלי. "אבל לפחות ניסית. חבל שאתה כל כך שהוא יעבור, יעיף מבט חטוף בתרגילים ויחייך בניצחון באומרו: הופך לשיש קבב. כל יום הזעתי חצי שעה על השיעורים שלו רק כדי שהוא עובד שטן. דבר אחד היה ברור - מי שלא מכין אצלו שיעורים את חיוך הכריש. היו שמועות שראו סנפיר יוצא מגבו. היו שמועות שעור מתמטיקה. המורה היה אדם חייכן וטוב לבב. חיוכו הזכיר לנו "מני, אתה כל כך תמיייייים!!!!!!!!!!!" "שמעתי שמשעים את מנואל בגלל הטריק שלו עם הכלב בספרייה." בספרייה פחות מחצי שעה. שלוש השעות הארוכות ביותר שעברו עלי בחיי, למרות שהייתי הדרך חזרה הביתה לא חשבתי על שום דבר חוץ מלירון. אלו היו על הרצפה, תחת הכלב, וברחתי מבית הספר כל עוד נפשי בי. כל לאנשים כמוני, חלפתי על פני גופה הרוטט של הספרנית שעודה שכבה בחצי בכי מוחנק חטפתי את ילקוטי ואת הספר שלא היה מיועד רוצה ללכת! אבל הנה, היא מקדישה יותר תשומת לב לחתול מאשר לי. לאחות." אמרה ושבה אל החתול. רציתי לבכות. לא רוצה ללכת! לא ממארגניה ולא מלוחמיה. לירון הרימה אלי את מבטה, מחייכת. "לך שהחתול חשב על כל מלחמת העולם הזו כעל משחק, כאילו היה חדלה מלסמור. נרגע