אבל נגמר. שלא יגמר לי הלילה. רק שלא ייגמר לי הלילה. הכי נכון להתעורר. זה הזמן בשבילי ללכת לישון. והנה כבר השמש עולה, ואיתה מתעוררים כולם, ונראה להם שזה הזמן ועד שהוא יהיה איתי אני אסתכל על הדמדומים. בזריחה. אני כל יכולה. ונקשיב בדריכות לשקט. ויחבק אותי, שלא ארגיש לבד. כי ככה זה שישב איתי פה, ולא נדבר, ורק נסתכל על הדמדומים ועל החושך, אני רוצה שהוא יהיה איתי. יירדמו ויתירו לי קצת שקט, אבל אני לא רוצה להיות לבד. איכפת לי שישן כל העולם, מגיע לו לנוח. כמו במטה קסם, שכולם רגועים, שיהיה חושך כמעט מוחלט, אני לא מפחדת מהחושך. לא אני רוצה שזה ישאר ככה לנצח. שתמיד יהיה השקט הזה, שכולם יהיו ואז כבר יום. ואז כבר נגמר לי הלילה. דקות מציפה את העולם באור. ואז זה נגמר. איך היא עושה את זה? בשיא השקט היא מגיחה מבעד להרים, ובעשר כל הכבוד לשמש. הזריחה שלי. הטיפשים האלה, ישנים ומפספסים את הדבר היפה ביותר בעולם. הרגשה זו... לדעת שאתה ער ונהנה מהיופי הזה, בעוד כל האחרים, שנים ולא למצוא דבר שמשתווה ביופיו ליופי שלפני הזריחה. איזו מה שאני רואה מולי יעלה על כל מראה אחר בעולם. אני אוכל לחפש אם רק תניח את מחשבתך