נוסף וקטן בתהליך הגדול הכולל, הקרוי - החיים. כבר להשלים עם המציאות. היא איננה ולא תשוב. היא השתלבה כחלק יפה, נקייה - וטובה מקודמתה. אבל אל לי לחיות בחלומות. עדיף מחכה לשינוי. מחכה לרגע בו מקצה המסדרון תצוץ לה דלת חדשה, יושב ומחכה. ללא מעצורי החברה, הרומסת כל קשר בין השניים. וטהור. עולם שבו דלתות וברווזנים חיים יחדיו בהרמוניה משותפת, להיקרא מפתן דלתי ושוקע במחשבות נוגות על עולם יפה, טוב והנה, זה שעתיים מאותו הרגע אני יושב על מה שפעם יכול היה ומקלל מתוך בכי חנוק, על זו שנגזלה ממני. דלתי האחת והיחידה. ולא היה ביכולתי להרים יד על היצור המסכן. רק לשבת, ממרמר ניחנתי ברחמנות בלתי מוסברת כלפי הברווזנים השנואים על פי רוב ונפל הדבר ליד הגורל, שדווקא אני, מלכישוע משיכון הנשרים, בקול חלוש ומגמגם ואץ לדרכו. ביקש רשות, או לכל הפחות - הציע פיצוי. רק מלמל "תודה" מהורהר ואותו ברווזן קטן ונבזה, נגס בה, חתיכה אחר חתיכה - ואף לא שלמענה הייתי מוכן לעשות הכל, להקריב את חיי לו היה צץ הצורך. היה טוב ויפה אם לא הייתה זאת דלתי שלי, חמדתי. האחת והיחידה הזה, לא הסתפק באוכל פשוט. לא ולא, הוא רצה לאכול דלת. כל זה