הייתה קשה מנשוא. ליד הבמה עמדו יהודים רבים, אשר ידעו כי הסיכוי שלהם להמשיך ולחיות, הולך ומתמעט. ילדים רכים בשנים הופרדו בכוח מאימותיהם. קולות הבכי של הפעוטות התערבו בקולות הצעקה של האימהות והגיעו עד לב שמיים. דינם של הילדים הרכים בשנים היה כדין הנשים המבוגרות, הזקנים והחולים - הליכה אל ה"קרמטוריום". אלא שבשלב זה, בכדי לא לגרום למהומה ולגילויי התנגדות, הוסבר להם כי הם עומדים לעבור תהליך של חיטוי ורחצה.  על מלאכת ה"סלקציה" ניצח הד"ר מנגלה, הידוע לשמצה. הוא, "הדוקטור", לקח על עצמו את תפקיד האלוהים. הוא החליט מי יחיה ומי ימות. לרוע מזלו, התפתחה דלקת לאורך רגלו השמאלית של אלברט, עד מעל לברך, אשר לא נרפאה מזה כחודש ימים. רגלו הייתה חבושה מן הקרסול ועד מעל לברכו השמאלית. "הפעם אני לא אעבור את זה, הפעם זה הסוף" - חלפה מחשבה מהירה בראשו. אלברט קלט את רמזיו העבים של אסיר הקומנדו לגבי המשרפות, ולא האמין כלל כי מדובר באמת בתהליך של חיטוי ורחצה. אלברט למד שלא להאמין לאף הנוראה והאיומה מכל. בדמיונו ראה כיצד נשלחים אנשים חיים אל תאי הגזים ונחנקים שם אט אט למוות, כשהם משוועים לשאוף טיפת אוויר נקי