יודע אם מותר לי לומר דבר כזה, אבל, וזה באמת תמוה, מאותו הרגע היא הייתה חברה שלי. אני והיא. לרגע ירדו האלים שנתנו לה כל-כך הרבה, כדי לנסוך עליי מעט מזל. לעלות להביא שתייה היה עניין קל, כי אם הייתי פוגש אותה- את חברה שלי, אני עדיין מתרגש- זה היה נפלא, ואם לא זה היה מהיר. ויכלתי לעבוד סוף-סוף, עבדתי במרץ מטורף, כך שהשלמתי את כל מה שהחסרתי בימים של ההתאוששות מההלם. שני עבדה איתי באותו מקום, כך שבילינו שעות יחד כל יום. העליתי אותה למכונה כדי להראות לה את מוקד האושר שלי. היא הבינה מה הרעיון, אבל לא הבינה מה הצורך שלי בו. העפתי בה מבט ומיד חשבתי: באמת מה מעניינת אותי עליה של כוס מטופשת על גדותיה כשיש לי את שני?    החיים היו נהדרים. מעולם, אפילו לא בחלומות המנותקים ביותר מהמציאות שלי, לא העזתי לראות את עצמי עם מישהי עם יופי שמתקרב לזה של שני, יופי כמו שלה לא ידעתי שקיים. ועכשיו לא רק שהיא הייתה איתי, היא התנהגה כאילו היא נהנית בחברתי. עם כל הקלישאה שבדבר-  וכבר הזהרתי שכל מה שנוגע בה מותר לו להיות קלישאה-  היא הוציאה את המיטב שבי, והיה נדמה שכל פעם שאני מתקרב לסביבתה, רמתי כבן-שיח, כמו רמתי