החלק הזה בי ששונה מהחלק השני שהכרתי הודות אישתי. חברים אין לי. אבל עכשיו אני יודע שהודות נועם אני מכיר את עברו מאז הרבה שנים, ואני עדיין שונה ועדיין אין לי חברות וגם מהבית, רחוק מנועם. ופוטנציאל שהדבקתי לעצמי. צוותי לעזוב.  צוותי להיות רחוק ודעותיה המיושנות שמו קץ טרגי לאמביציות רחוקות תווך שסינור את תחושותיי. הלהב הנצחי שבי כבה. הפרנויה של אמי לקרבן של אירוניה אכזרית או מבטו הקודר וחיוכו הזדוני של נועם לשאלות לא מוגדרות. האם זו הייתה הנאיביות שלי שהפכה אותי ולפקפק בנחיצות קיומי. חקרתי את רגשותיי, חיפשתי תשובות וכאב שחוויתי תוך אותם ימים גרמו לי לשקול מחדש את תכלית חיי כמה ימים אחרי זה ביליתי עם עצמי סגור בחדרי. תסכול, עינוי בכי וצער. לתמיד! ברור?!" היא צרחה, פניה היו אדומות ושפתיה רעדו מרוב רוצה שאבא ידע מזה, הוא הרי ימות מבושה, ואתה מפסיק עם זה! טובים?!" היא צרחה, ואני לא העזתי להסתכל לתוך עיניה."אני לא "זה בגלל משהו שלא עשינו נכון?! או בגלל שלא היינו הורים בבכי פניי כבר היו נפוחות מדמעות. זה כל מה ששמעתי, וזה היה מספיק. כשאימא שלי התפרצה לחדר שלי "זה בקשר לבן שלך" "כמובן" אמי ענתה