עסוק בשקילת גבינה צהובה לאחת מלקוחותיו, היה לגמרי מופתע, משהופיעה הילדה בת השש במכולתו. "הו, שלום, תראו מי כאן?" הכריז בקול. "מה שלום אבא ואימא? כבר אני מתפנה אלייך" - אמר לילדה השמחה במאור עיניים. לאחר שסיים ענייניו עם הלקוחה פנה אל הילדה ושאל: "נו איך הבית החדש?". הוא אפילו לא המתין לתשובה. "בואי, יש לי משהו טעים בשבילך" - אמר לדניאלה, ונטל שקית חומה קטנה, כזאת שמחלקים בימי הולדת, אחר כך פתח את צנצנת הסוכריות הענקית, שלף משם מלוא החופן סוכריות "טופי" עטופות בנייר, והכניס אל תוך השקית. דניאלה הייתה מאושרת, על אף שלא באה לקנות לחם שחור וחם, כבימים ימימה, אלא רק לומר שלום. "תודה רבה" אמרה לחנניה, ממש כפי ששיננו באוזניה הוריה, שיש לומר "תודה רבה" בכל פעם שמישהו נותן לך מתנה. "מה אומרים?" נהג סלומון לשאול? "תודה רבה", הייתה היא משיבה. "אני אבוא גם מחר", הבטיחה חגיגית לבעל המכולת. "להתראות" - ענה זה בחביבות, והילדה יצאה מחנות המכולת, מאושרת, וכשהיא אוחזת בשקית החומה הקטנה, מלאת הסוכריות, שבה אל הבית הישן.  בצוהריים כבר פגשה את כולם, כל הילדים, חברי הפרלמנט היו שם, לבושים בגדים קייציים,