בהיסטריה. אחד לא צוחק, ואז רצתי בעקבותיה. ברחה לשירותי הבנות בבכי, צעקתי עליו שיפסיק, שחוץ ממנו אף פעם, אחרי שגבעתי דפק חיקוי של "שחם בשיעור ספורט" והמסכנה שנאתי מה שהבנים עשו, לא הסכמתי לזה. זה היה פשוט מזעזע. הזה ניתן להם עוד מהיסודי(, עושים צחוק מהבנות. כל מה שעשינו זה לשבת בצד ולצפות ב"שלושת-המוסקטרים" )שהכינוי השאר בכלל לא התערבו, בכלל לא נתנו לנו להביע דעה בעניין. המבט המזלזל של אורי. מוסקוביץ' או את החיקויים הגרועים והמגעילים של גבעתי או את אורית אפילו עברה למקום אחר, רק בשביל לא לסבול את ההקנטות של למשך כל כיתה י'. אורי, גבעתי ומוסקוביץ' פשוט צחקו עליהן והשפילו אותן כל הזמן שהיו מלאות יחסית, ניסו להצטרף אלינו, אליהם, לחבורה. אבל אני זוכרת ששנה שעברה היו כמה פעמים שדנה ואורית וענבר ושחם, רזות, מלאים. אין מלאות. אנחנו, הם, תלמידי כיתה י"א, מקובלים, יפים, יפות, רזים, אני זוכרת את אותו יום שפגשתי את אורי והחבורה. תודה( כמו שאני נהניתי מהכתיבה. מקרה, אתם תחליטו מה זה בשבילכם ואני מקווה שתהנו מהקריאה, סיפור קצר כזה, אבל לאט לאט הסיפור הופך לסוג של מונולוג. בכל )אני לא יודעת איך