על פינקלשטיין נוסע לעבר הדירה החדשה, הבניין הישן כבר נעלם והוא לא יכול שלא לחייך בחזרה. הכניסה היא מסתובבת ומחייכת אליו חיוך של ילדה, חיוך אמיתי. הולכת הביתה ופינקלשטיין מלווה אותה במבטו, לפני שנכנסת לאולם טוב לו לחשוב שאולי כן, עושה את הפרידה הרבה יותר קלה. שרה אומר לה, ויודע שהוא משקר, יודע שלעולם היא לא תבוא לבקר, אבל אותה על הגג של המכונית, "את תוכלי לבקר מתי שרק תרצי"  הוא תלך" היא מבקשת בקול מלא דמעות. פינקלשטיין מרים אותה ומושיב אחרון בבניין הישן. שרה הקטנה רצה אליו ומחבקת את רגלו "אל פינקלשטיין מוכן לעזוב. הוא פותח את דלת החיפושית ומעיף מבט כחדר. אבל יודע שזה יותר מזה. שממש עזב, הוא צוחק על עצמו שנקשר כל כך למקום, בטון מעוצב מביט אל המרפסת הריקה של ביתו שלו ומרגיש געגועים עוד לפני אנחת רווחה, הוא סוף סוף עובר. אך פינקלשטיין כלל לא שמח. הוא שם במשאית ונאנח. השכנים, שצופים כולם בסתר מהחלון חושבים שזו פינקלשטיין נועל את דלת הדירה שכבר לא שלו. מוציא ארגז אחרון, הזמנות לחתונה. חדשה, הוא עובר לגור איתה, אולי גם להתחתן. הם תוהים אם יקבלו בלשונם הדיירים הקשישים. הצעירים יותר טוענים שיש