הפעילות." "הוא אגוז קשה." "הוא בטוח שנדלקת עליו." "איך אפשר?" הרצל. ריח סיגריות עז הילך לפניו, וראשו, גדול וקיסרי, התנוסס על גוף קטן ודק רגליים. תווי פניו חדים ועיניו תכולות ונוקבות וחיוכו דק ומחודד-שיניים והכול ננעץ בך כמו קרס. הרצל לא דיבר, הוא ליחשש. ההתפרצויות שלו היו מתוזמרות היטב, פיאניסימו ופורטיסימו. זעקות ולחישות. "בת-זונה!" מסך עשן וניחוח טבק וערפל כבד ווריד פועם בצוואר ההולך ומתקרב אלי. עוד מעט יקום עלי המון חייליו-מעריציו, איש איש וכלי זינו עמו, סכינים, מזלגות, קנקנים וסירי ענק. "למה מי, מי תגיד להרצל לעשות כלים?!" "הרצל, אחרי כיבוי-אורות בחגור מלא ליד הדגל." באור-חשמל מלא היטבתי את משקפי-הדיסטנס על חוטמי והתאפקתי לא להתפוצץ מצחוק, אולי זה היה צחוק היסטרי, אבל הסיטואציה היתה מצחיקה.  סרט. "זונה בת-זונה..." סינן שם מישהו. "...מזלך שלקחו לו את הסכין, תשמחי שעוד לא נתנו לנו נשק." דומים ולא זהים. הסתכלתי בבני. האף החד והסנטר המזדקר היו זהים, גם העיניים שננעצו קודם במסך הגדול ועכשיו בי. "הרצל תקף אותי, אחרת הוא לא היה עולה למשפט." "אל תזבירי! ככה הרצל ואני לימדנו חד ת'שני, אף