המחשבה בראשך היא להתקשר אלי, אבל אני כבר שם, מחכה לך למרות אי הנעימות ממשפחתך, הפתעה. חייל שלי, במדים, אהוב יקר. התגעגעתי, כמו תמיד, עוד שבוע בלעדייך. רק שעכשיו אתה אדם חדש וקצת שונה. עכשיו המרחק הוא קצת יותר גדול, ורשמי. עדיין, פתאום אני כל כך קרובה. ינואר 2002 - סתם יום שישי "שבוע שעבר לא נתנו לך לצאת, זו לא אשמתך, אל תדאג. אז אתה רוצה שאני אבוא איתך הפעם לאבא שלך?" אני אשאל אותך בטלפון, רגע לפני שתצא מהבסיס. ואתה תענה לי "עזבי. הסכם זה הסכם, סיכמנו שפעם בחודש אני בא אלייך, אז אני אבוא!" אני, מאושרת עד עמקי נשמתי אענה לך שתבוא מתי שתרצה, אבל רק אם אתה בטוח. אני יודעת שאתה עייף. אין לי בעיה לבוא אלייך. בתוכי אני אחשוב שזה לא נעים, בכל זאת, להיות כל הזמן אצלך עם המשפחה. אבל אתה בצבא עכשיו, וצריך להבין אותך, ואתה, אתה תתעקש לבוא אלי, כי גם אתה מבין אותי, וקורא אותי ורוצה להיות גם רחוק מכולם, איתי. מרץ 2002 - מפגש מקרי "היי, מה את עושה פה?" , "אני, קונה בגדים. ואתה? אתה לא אמור להיות בבסיס?". "לא, אמממם, היתה לי עוד השתלמות בקריה, אז באתי הנה לקניון לשתות איזה קפה. תכירי, זו הדס, היא