על ידיהן. הוא הרגיש הכי קטן בעולם, כמו איזה עכבר שנלכד הוא הרגיש שהחומות סוגרות עליו יותר ויותר, שהוא עומד להמעך הוא התיישב על האדמה הלחה בנפילת ייאוש. מה שהיא רוצה. העיקר לברוח מהיער. באזיקים למיטה. אפילו הוא מוכן לישון אצל ארז ושאחותו תעשה לו הביתה. לא אכפת לו שאמא שלו תאנוס אותו, או שאבא יקשור אותו לבו הלם במהירות והוא התחיל לחשוב על לבכות. הוא רצה לחזור העתיקה, סוגרת עליו, לא נותנת לו מנוס. הוא היה מוקף מכל עבריו. כל שלושה מטרים נתקל שוב באותה החומה לברוח מהגן המקולל, מהזאב, מהחומה. עד עמקי עצמותיו. לירוי נרתע והחל לרוץ, לא משנה לאן, העיקר עומדת מלפניו. הוא התקרב אליה בחשש ונגע בה. מגע אפל וקר חדר צמא דם לא חיכה לו. במקום זה הוא הופתע לגלות את אותה החומה, הסתובב במהירות אחורה, מחכה להיטרף על ידי הזאב, אך שום זאב חומה ענקית ושחורה שנראתה כמו חומה של טירה עתיקת יומין. הוא פתאום הוא ראה מולו משהו שחור, גדול. הוא עצר בפתאומיות מול כל העת. ממנו כלום, אך הוא המשיך לרוץ, והצעדים מאחוריו הדביקו אותו הערפל היה עתה כבד מאוד, לירוי לא ראה ממרחק של שלושה מטרים לעין. לירוי הרגיש כאליו הוא רץ