אני כועסת עליך! כבר לא. פעם. פעם זה היה לי כל כך פשוט, כל כך ידוע, מלא באהבה והבטחות, ואיך  אני אמורה להשיב? לזה. ואני, מה אני אמורה לעשות עם זה איך אני אמורה להמשיך אתה חייב לי כל כך הרבה ואתה יודע את זה, מתחבא מזה אבל מודע אני מאוד כועסת על עצמי ועל אחת כמה וכמה עליך כי אתה חייב לי לא יקרה! כותבת את כל זה כאילו זה משנה משהו והמציאות תתפס אחרת? הרי למה שאני אשב ואתהה איפה אתה בכל הסיפור הזה? ולמה אני עכשיו איפה שהוא בוודאי לא נמצא ולמה אני צריכה לעשות את כל העבודה? ואני עייפה כל כך עייפה לנסות ולהבין או לתרץ או למצוא הגיון ישנה שום דבר זה לא יזיז שום דבר. זה כל כך ברור לי שאני עוד אשב ואדמיין ואבכה ואכעס אבל זה לא שאני מחכה לשווא ושלא יקרה כלום. הזדמנות נוספת במיוחד עכשיו אבל אני יודעת שאני משלה את עצמי ואחרי כל מה שעשית לי אני עוד מחכה לראות אם אני אתן לך ספקות. שאני יושבת ומחכה לשמוע ממך אחרי כל הזמן הזה שעבר וזה משגע אותי! מטריף אפילו שאתה שליו ורגוע ואני אכולת שלך ולא מעניין אותך חוץ מזה כלום! לדברים להשתנות אבל אתה בטח לא מוטרד מזה, אתה עסוק בעניינים עשיתי לא נכון ואיפה טעיתי מה