הסיפור מהווה המשך לסיפור: "אהבה במילניום", אבל גם עומד בזכות עצמו. "קרן וירון שמחים להזמינכם לחגיגת נישואיהם..." המשפט היה חקוק במוחה של דניאל, מרוב הפעמים בהן הביטה בהזמנה. היא אהבה את קרן, באמת. קרן היתה חברה טובה שתמיד עזרה לה ברגעי המשבר שלה, ואלוהים יודע שהיו לה מספיק רגעים כאלו. אבל היא גם קינאה בקרן. קינאה בה על האהבה שבחייה, על האושר שקרן מעיניה, על השמחה שהפגינה בכל רגע ורגע מאז פגשה את ירון. לה עצמה לא היה כל כך הרבה מזל. כשהתבוננה אחורנית על חייה, הצטערה לומר שהרגישה כמה צביטות חרטה. אחת מהן היתה נישואיה לתום  מנישואין אלו לא יצא לה כלום. אחרת היו נישואיה לאורן  לפחות טעות זו הניבה שתי מתנות מקסימות בדמות שני ילדיה, שהיו האור בחייה.  אבל היא ידעה שאשה בת 32, עם שני נישואין כושלים מאחריה, היא לא מציאה גדולה כל כך, וחששה שמיצתה כבר את כל ההזדמנויות בחייה.  היא ניערה את ראשה כדי להיפטר מהמחשבות המדכאות. הדבר האחרון שהיא צריכה או רוצה להיות בחגיגת נישואיה של קרן, הוא עצובה. היא התנערה קלות, בדקה ששמלתה מונחת עליה כראוי, וצעדה קדימה, נכנסת לאולם המקושט. יובל נעל את מכוניתו וצעד