רצה. ופתאום הנהג נזכר איך פעם הבטיח לעצמו שאם בסוף יהיה אלוהים הוא יהיה רחום וחנון ויקשיב לכל ברואיו. וכשראה את אדי ממרומי כיסא הנהג שלו, כורע ברך על האספלט, הוא פשוט לא יכול היה יותר, ולמרות כל האידאולוגיות והחשבון הפשוט, פתח לו את הדלת. ואדי עלה ואפילו לא אמר תודה מרוב שלא היה לו אויר. את הסיפור הזה הכי כדאי להפסיק לקרוא כאן, כי למרות שאדי הגיע לדולפינריום בזמן, האושר בסוף לא בא, בגלל שהיה לה חבר. רק שמרוב שהיתה חמודה לא היה לה נעים להגיד את זה לאדי, אז היא העדיפה להבריז. אדי חיכה לה על הספסל שקבעו כמעט שעתיים. בזמן שישב הוא חשב לעצמו מחשבות מבאסות על החיים ואחר-כך גם הסתכל על השקיעה, שהיתה יחסית מוצלחת, וניזכר בהתכווצויות שרירים שהוא הולך לקבל עוד מעט. בדרך חזרה, כשכבר ממש התחשק לו להגיע הביתה, הוא ראה מרחוק את האוטובוס שלו עוצר בתחנה ומוריד נוסעים, וידע שגם אם היה לו כוח וחשק לרוץ, הוא בחיים לא היה משיג אותו. הוא המשיך ללכת לאט, מרגיש איזה מליון שרירים עייפים בכל צעד, וכשהגיע בסוף לתחנה, ראה שהאוטובוס עוד שם, מחכה לו. והנהג, למרות כל המילמולים הכועסים וההפצרות הקולניות של הנוסעים,