בחיים שמונה מיליון פעימות. הפעימות בגיל חמש או בגיל שבעים זה אותן פעימות. הריגושים זה לא במשאבה הזאת. זה בראש. הרגש נמצא בראש, היתה מסבירה תמרה.  ואז היה לילה אחד, גמרנו שניים על יד קולנוע צפון, אחד עם תיק ג'יימס בונד שעמד מאחורי הקולנוע, והחברה שלו שהיתה בדרך לחנייה. בחורה קטנה כזאת, נחמדה, השערות נפלו לה על המצח. היא יצאה מהחנייה, עמדה בחושך, הרימה חצאית בשביל למתוח גרביונים ולא היתה לי בררה, נחתתי עליה. היא התחילה לשקשק. איזה עיניים יפות היו לה, איזה רוך, איזו גרציה, אבל מה? זה מלחמה מותק. זה גורל. כופפתי אותה עד ששמעתי את הקליק בגרון, ואני לא יודע למה, הלכתי והבאתי את החבר שלה עם התיק ג'יימס בונד שנחצ'ה כבר גמר, שמתי אותו עליה, הורדתי לו את המעיל, שמתי על הראש שלה את התיק ג'יימס בונד, עטפתי את הראש שלו בחצאית שלה, ועצמתי להם את העיניים כמו שעושים בסרטים.  נחצ'ה אמר: "הם נראים כמו פוטו-פורנו של העולם הבא, סטריפטיז בחדר הטהרה. אילו זה לא היה מלחמה, הייתי מרגיש צער." פעם, אחרי האוטו שהעפנו לירקון אז, כשחנקנו אחד שבא לנסות להציל מישהי שהכנסתי לה מכה עד שעפה לצד השני של הכביש ונזלה דם,