לא מכרתי אותה תמורת חולצה מכוערת. יודעת מי אני - אני או היא - מסננת ברשעות לא אופיינית שלפחות תמורת השתייכות חברתית מכרת את נשמתך לשטן". ואני, שכבר לא בתוכי, וקול קטן אומר לי בירכתי המוח  "אני מקווה שאת מרוצה. אליי באישור, ואני מרגישה בחילה מטפסת מעלה הגרון ורקבון פושה מפנה את מקומה להבעת ניצחון אכזרית, כמו חיית טרף. היא מחייכת שאנחנו. היא מצחקקת בהקלה, הבעת הזעם והמתיחות ששרתה על פניה אנחנו יוצאות ואומרות תודה יפה, כמו ילדות מחונכות, כמו חסרת גבולות, עכשיו שסייעתי לה לרמוס את כבודי במו ידה. גונבת חולצה של עשרים שקל, ודנה אותי בהינף יד לשנאה עצמית בזמן שהיא מכניסה את החולצה לתיק שלה. ילדה עשירה מבית טוב עושה עצמי מתעניינת בפריט אקראי, מושכת את תשומת ליבו אליי מוכנה לדבר איתו, לא מוכנה לשתף פעולה באופן אקטיבי, אז אני להסתכל לכיוונה, אז כדאי שאני אסיח את דעתו של המוכר. אני לא שלה מבהיר באחת מה רצתה. אני עלולה להרוס לה הכל אם אני אמשיך מבינה שהיא סיננה לי משהו. פיספסתי את התוכן, אבל הטון המצווה רחש מכיוונה מוציא אותי מהמצב ההיפנוטי שאני נתונה בו, ואני מנסה, ולא מצליחה, כאילו מהופנטת. את