שתתקלקל. ממילא שום דבר לא השתנה במשך הלילה, ומי יודע כמה זמן עלול המצב הזה להימשך" - חשבה לעצמה וחזרה לכיוון ביתם של משפ' סגל, כשביד אחת היא דוחפת בשביל את עגלת הילדים עם דניאלה  ובידה השנייה אוחזת במגש העוגה עם כיסוי הפלסטיק. בינתיים, הכינה הגב' סגל שתייה חמה לכולם, ואנה ויונל הוציאו החוצה את השולחן העגול הקטן עם כיסאות העץ. שושנה הניחה את עוגת הג'לי על השולחן הקטן, פרסה אותה לפרוסות וחילקה לצלוחיות הקטנות. האווירה הייתה מוזרה ביותר. מזג האוויר היה עכשיו די קריר בשעת בוקר מוקדמת זו של שבת סתווית, אך להבדיל מן השבתות השלוות האחרות, בשבת זו האווירה הייתה מתוחה בציפייה לקראת הבאות, לטוב ולרע. הייתה מין תחושה של אסון המתקרב ובא. גם בני הזוג סגל היו שותפים לתחושה זו, שכן אף הם עברו את תלאות מלחמת העולם השנייה, בהיותם ניצולי שואה שעלו מרומניה, אשר על ידי שניהם היו טבועים מספרים שהעידו על כך כאלף עדים.  בעוד הם יושבים ליד השולחן, ירד מר מורגנשטרן מהקומה השניה כשבידו הוא אוחז במברשת צבע ופחית של צבע כחלחל.  "בוא תשב לשתות משהו חם, לפני שאתה מתחיל בעבודה" - אמרה לו הגב' סגל ומזגה לו ספל קפה חם