זמן די והותר הייתי בדיוק באמצע הכביש כשראיתי את אורות המכונית. היא נסעה ועריבה. מפתה ומזמין. הייתי שבע ומסופק, וציפיתי ללילה של שינה עמוקה התכוונתי לבלות את השעות שנותרו עד לזריחת השמש, והוא נראה בצידו השני של הכביש כבר ראיתי את הארגז המרווח שבתוכו ולא רציתי לחזור לאחור. הגעגועים, ואת הכאב. לרגע אחד השלמתי עם מצבי ועם אורח-חיי, מילאה את קרביי, ולרגע נפלא אחד שכחתי את התסכול, את ההתרגשות, או משניהם גם יחד. תחושה נעימה של התרוממות רוח מעט את גופי, שלא ידעתי אם היה לוהט כתוצאה מן המאמץ, או מן הלכתי משם, בלי לומר דבר. צעדתי לאט, נותן לרוח הקרירה לצנן ההתלהבות. לא נורא, זה קורה. העיקר ששנינו נהנינו. הדרך בה שיכלה את רגליה נראה כי פצעתי אותה שם למטה, בתוך כל עניינינו. היא נשכבה ברישול על הדשא, מבט מזוגג בעיניה, ולפי ושאי-אפשר לישון ככה, אף-אחד לא הפריע לנו עד שסיימנו את אחד שצעק לאישתו משהו על כל הרעש הזה שהם עושים, 'אלה', ציפורניה בקיר, וחששתי שתעיר את כל דיירי הבניין, אך פרט לזקן ידעתי שככה הן אוהבות את זה. היא נאנקה וייללה, נועצת את הצמדתי אותה לקיר, וחדרתי לתוכה. עשיתי את זה חזק ומהר -