לישון יחד. כל אחד במיטה שלו, דיברנו עוד מספר שעות. דיברנו כל הלילה. הטלפון. ולקרוא הכל. חשבתי לעצמי שוב על השוני שבין המחשב לבין נו, לפחות פה אין איזושהי היסטוריה של השיחה שפשוט אפשר לחזור החלקתי את הנושא, ועברתי הלאה. שאני יודע מה. לשתף אותך. אני מבין. הוא מבין הכל? חשבתי לעצמי בלב. נדמה לי חשבתי מחשבה. אמרתי. מה? התעניין שוב. אני... לא כל כך רוצה צחקתי קלות. אני מבין. הוא ענה לי. לא נורא, זה לא שאמרתי משהו חשוב. פה, אבל, כשמדברים, יותר קשה למחוק את המילה האחרונה, ולשכתב. לארומה של הקול שלך. לא ידעתי אם מילה שמתאימה ליין תתאים כבר אהבתי אותו גם על זה. הקשבתי לך. זאת אומרת, לא למילים, לקול. מה עשית? הוא התעניין, ולא שמעו על קולו לא כעס ולא פגיעה, שם בסוף. יש לי וידוי. אמרתי. דברי. הוא ענה. אני... לא ממש הקשבתי לך פתחתי את עיני. לא פציתי פה. הוא עדיין דיבר, ופתאום השתתק. אך ברור. היא אמרה "אני אוהבת אותך". חלפה לה בחלל התוך גולגולתי שלי. מחשבה שאמרה בקול עדין, דק, האזנתי למרקם הקול שלו, לדרך בה הצלילים חדרו לאוזניי ומחשבה ספורות, עדיין דבוקה לשפורפרת, מאזינה. לא למילים, אלא לקול. הוא