צולע רוב הזמן מכורסאת אז יש איזשהו קשר ביזארי ביני לבין יעל. אני יוצא מחדרה ונתקל באביה. הוא שירת יחד עם אבא שלי בגולני "כן, ברור." "אז נדבר מחר?" "הוא עליי כבר" "בסדר, אל תשכח ת'שעון" "אני זז" מתמלא דיכדוך ואני ממהר לעזוב כדי שלא להידבק. הידיים המצולמות ונופי המדבר בשעת דימדומים. הבית שלה בערב אני בוהה בקירות ובתמונות שצילמה מנסה לחדור למשמעות של כפות שתמיד רציתי. רק לשכב לידה ואיתה ולחזור ברגל הבייתה. בחדרה אני בדרכי אל יעל. היא מצליחה לתת לי אהבה לא מחייבת כמו רחוקות ולא בנוכחותי. שהשתנה הרבה. רק אבא. החיוך נעלם והמבט הצעיר מופיע לעיתים חייל חדש בישראל המתחדשת. כמעט שלושים שנה מאז ולא תמיד נראה אבא התגייס בנובמבר 37, ובתמונות השיער שלו ארוך ומבטו צעיר. על כך שהמלחמה מתקיימת היו העיתונים והבחורים שלא חזרו לרקוד. האווירה הייתה טובה כי מלחמה מלכדת את העם. המסמך היחיד שהעיד שבזמן המלחמה החיים כהרגלם המשיכו ורק בשוליים - מוות ועשן.