בחלון שבסוף הקרון הסמוך עמדה בחורה, האיש הירוק ואנוכי יושבים על ספסל מרופד, קצת יותר מידי עוד חלום מוזר שחלמתי ברכבת התחתית. נעמדנו פעורי פה מול המודעה, ירדנו על ארבע והשתחוונו. נכנסנו לרכבת התחתית. התעלפתי שוב. זה ושום דבר אחר. המשפט הזה היה בדיוק המשפט שרציתי לשמוע. שהתעוררתי היה: "מצבים נואשים דורשים מעשים נואשים". כן, התעלפתי, והדבר הראשון שהאיש הירוק אמר לי בדיוק איך התעלפתי. עכשיו אני עומד להתעלף. הזאת, שלח האיש הירוק את ידיו לעברי, כאילו שהוא ידע שבדיוק המלאך המושיע שלי, ממש איך שאני מתחיל להתבסס בתוך המחשבה אמו, אני מקיא את האמא של הנשמה שלי וקרמיט הצפרדע מופיע בתור אני מרים את הראש ולא מאמין, באמת עומד מולי איש ירוק, כוס אלי אדם, שהציג את עצמו כ"איש הירוק". להתעלם ממני ולהמשיך בעיסוקיה. בכל אופן, בסופו של דבר ניגש המחנכת שלי מהיסודי, שממש בזויות העין ראיתי אותה, בחרה הוא שאף אחד מהעוברים ושבים לא טרח להציע לי עזרה, אפילו נשפכו שם, עכשיו הקטע המסריח באמת, )זאת אומרת לא הקיא עצמו(, פח זבל מצרי. כל שיירי ארוחות הצהרים בחמש השנים האחרונות מעבר הגבול - סיני - ישראל. אנוכי מקיא את