50.1.9 הייתי מעלימה אותו מחיי כאילו מעולם לא הכרנו. שאני לא באמת רוצה לסיים. אבל אם יכולתי, אם הייתה הדרך, תגידי!, אבל אין בי הכוחות להראות יותר מדי נכונות לסיים משהו שוב לבכות. אנחנו לא רוצים לעזוב. שוב נשימה... 2 ...1... נו שוב לא אמרתי. שוב לוקחת נשימה, הוא אומר כמה מילים, מתחילה שוב אומרת אותן בלב, לוקחת נשימה - 3 ...2 ...1... עכשיו!!! הרבה חודשים... "לא יכולה יותר, לא רוצה יותר... די..." ואני משפט אחד נכון תחבירית. אני שותקת את המילים ששיננתי כל כך וככה, בתורות, רוקדים עם הדמעות והמילים שלא מרכיבות אפילו ושוב אני. ואז הוא. בכיתי ראשונה, הוא אחרי. אני הפסקתי לבכות, הוא המשיך והמשיך. עברנו אחורה. עכשיו אני היא הרחוקה. הוא מחבק ואני בוכה. אני בי מקרוב יותר. לעולם לא אצליח להבין אותו. לעולם. ההורים, אנחנו רחוקים מדי, קשה להתחבק. "בוא נעבור אחורה" אז כן, אנחנו בפארק. שונאת לשבת לידו במכונית החדשה של היום לא מסוגלת. נוסעים ומתי ושמאוחר מדי תחזיר אותי הביתה. שחקנית טובה היום. על במה ענקית בתוך המכונית שלו, אומרת לאן להסתיר טוב כל כך את הרצון להיות איתו. הלוואי והייתי כזאת ואותה שליטה שלי