קרש ארוך מעץ ולא מושבים של פלסטיק בתוך ארון זכוכית - ושואל אם כבר עבר קו 62.         "עברו כמה," אני אומר לו, ולא בנימוס. ברגעים של עצבים אני לא מוצא שום סיבה להיות מנומס. זה לא נכון.          "מה?" הזקן אומר.         אני ממשיך להיות לא מנומס. "עברו כמה," אני אומר. "ממתי אתה מתכוון?"         "מה?" הזקן אומר.         "היום עברו שלושים. משנת ארבעים אולי שלושים אלף."         "כמה?" הזקן אומר.         "שלושים אלף," אני אומר, "עברו כאן. בתחנה הזאת. קו 62. על הכביש הזה, עוד כשהכול היה פה חול."         "כחול?"         "יכול."         "הטחול?"         "מחול."         אני כועס עליו ועל כל הזקנים שמבלבלים לכל העולם את המוח עם משחק החרוזים שלהם. אף אחד לא סובל את המשחק הזה.         "אז אולי הנהג חולה היום?" אומרת הגיבנת.         "יש הרבה נהגים," אומרת לה הטייסת.         "אולי כולם חולים," אומרת הגיבנת. "אולי יש מגיפה בתחנה שלהם," היא אומרת ומכסה את פיה בידה.         חמש חמישים ומשהו. חם. לטייסת הזקנה יש אדים בתוך המשקפיים. האיש הזקן מכה ברצפה עם מקל ההליכה שלו. אחת, שתיים, שלוש - אחת, שתיים, שלוש