החמסין בעופרתו, כיסה אדמת זבד  מעל השדות ורגבי האדמה, מיתמר אפור. השמש, נעלמה מבעד עננה סגררת  רוח שודפייה, מעלה הכל סחור. הכל מצהיב, כיד דמיונה של השלכת  אוויר שחון, כבמהבלת אדים, במרחב נפרץ. להט השממה, בוער  הסביבה נעשית חרבת. מקצה מדבר, עד אין קץ.