מתאמן הרבה שבת בבסיס, לא שהייתי יוצא הביתה כל שבוע, הייתי בנחל, חייל הייתה מענישה אותנו קשה, לרוב, היינו מוצאים את עצמנו נשארים את העונשים לפלוגה. בכל פעם שהיינו עושים טעות כלשהיא שלומית יום אחד החליטה שלומית שיהיה טוב יותר אם אני אהיה זה שנותן ובחוסר הרחמים שלה כלפינו, החיילים. בואם של הורי לטקס הסיום. שלומית הייתה ידועה ברוע הנבזי שלה יכולה לטרטר אותי עוד, משום שאני חייב להיראות במיטבי לקראת א. המפקד )או במקרה שלי מפקדת מגודלת, שעונה לשם שלומית( אינה סיבות לכך, אך העיקריות הן: היום המאושר בחיי הוא היום האחרון לשרותי בצבא. ישנן כמה וכמה חלק א' אוכל לראות כלום. לפני שהספקתי להבין מה קורה הם כיסו אותי בכובע גרב, כך שלא חבורה של אנשים רעולי פנים תפסו אותי והכניסו אותי לאוטו. החלה לנוע לכיוון הבית הגדול שחנינו מולו עם אקדח טעון. לפתע, לתהות על קנקנה, האם כדאי לי פשוט לברוח ולחפש את חבריי? היא מולו עצרנו. עשיתי כדבריה וצפיתי במה שהיא עושה, עדיין ממשיך הורתה לי לצאת מהאוטו ולהתחבא ליד אחד מפחי האשפה שליד הבית לאחר חצי שעה של תהיות לגבי העתיד שלי הגענו למחוז חפצה. היא "לא יודעת, ואת זה אני