הוציאה שוב את הקופסא המקווצ'צ'ת על יואב, דני ושירה, יתר החבר'ה שלנו שהיו מפוזרים במקומות עובד על איזה מכונית )אבא שלו סידר לו עבודה במוסך( וגם קצת לניו יורק- כי צבא לא בזין שלו, ועל תומר שמן הסתם ברגע זה בדיוק בכניסה של המצפה, ואני חשבתי על סער, ועל ירון שנסע וגם את כלבו שלום וגם קצת כחול של ים. התיישבנו על המצוק- כשהגענו, ירדנו לפינה הקבועה, זו שממנה רואים גם את עזריאלי התניעה ונסעה. הסתכלתי עליה, ישר לתוך הירוק והיא, כרגיל, כמו ספר פתוח לאן נוסעים?" אלונה כביכול שאלה את כולם, אבל בעיקר פנתה אלי. יעל הייתה עצבנית. הסיגריה לא עשתה לה טוב. "תפסיקי להתפנק, לא יכולת להגיד את זה למעלה, כשליאורה הציעה למיה את האוטו??" "המזגן מקולקל" היא הודיעה עוד לפני שהתניעה את המנוע. "מה?! היינו תלויים בחסדיהם המופלאים של מולידנו. בעוד כולנו, אלו מבינינו שכבר זכו להוציא את הרישיון הנכסף, שהקמנו בסוף י"ב, היא הגיעה עם אותה הפונטו- האוטו הפרטי שלה, כשלמסיבת הסיום הפרטית שלנו- זו שנערכה רק לחברה המצומצמת הגרוטאות,  אבל הייתה ה"בייבי" של אלונה. כמה הייתה גאה שכבר התחננה שיהרגו אותה, או לפחות יובילו אותה