צריך את הכסף שלו. אני עובד בשביל הכסף שלי." "אז מה קרה?" "קרה?" אמר אשר, "זה נשמע שלילי. כמו תאונה. אבל אכן קרה משהו. קרה אושר. קרה אהבה. וקרה... תהיה חתונה." סכין פילחה את לבו של מיכאל. אם רק יגיד לו... "איזו חתונה?" "אני ורחלי מתחתנים. הכל כבר מסודר. הודפסו הזמנות. שכרנו אולם. אפילו כבר סידרנו תזמורת. תזמורת אמיתית של תריסר נגנים. בלי די-ג'יי..." מיכאל לא רצה שאשר יראה את היסורים בעיניו. לכן הוא השפיל מבטו אל הסיגריה. הוא ראה שהיא נכבתה כי שכח לינוק ממנה. הוא זרק אותה לגשם והדליק סיגריה חדשה. על הספסל הרטוב הוא ישב. הוא חשב: חייו של אדם הם כמו ספר בעל כרכים עבי כרס. כיצד ייחתם ספרו? 'הוא שכב במיטת חוליו. חושב על אהבה שלא התממשה.' המים שעל הספסל חדרו דרך בגדיו, אבל למיכאל כבר לא היה אכפת. רק המטריה נשארה מרחפת מעליו. עננה שחורה קטנה ופרטית. אטומה לגשם. "תראה את הגשם. מיכה, אומרים שהיופי של הגשם הוא לא מהגשם לבדו. יש סדק בבריאת העולם, וכך היופי חודר." מיכאל הבליע אנחה. "מי אמר לך דבר מטופש כזה...?" "מכר רחוק. ליאונרד כהן. טיפוס מוזר." "אז מה...?" מלמל מיכאל, "ילדים, בית וכל העסק, אה?"