אם רק הייתי חושב להביא איתי את המשקפת ים, הייתי כבר עכשיו רוכב בפעם העשירית על החברה היפנית שלי. טוב, לא חברה אבל אני מכיר אותה כבר כמעט יומיים. מה איך יכולתי לדעת שדווקא עכשיו יהיו בתאילנד מונסונים, ולא סתם מונסונים,אלא עם החיידק המוזר הזה שנכנס לים וחי שם כמה ימים. מה זה בכלל חיידק או מושט?    ואני תמיד חייב להיות מיוחד, איך שמתחיל הגשם אני רץ לים. ולא תגידו שוחה עשר דקות ויוצא, אלא שעה וחצי, ועם סלטות ועמידות ידיים ולצוף. איזה כיף זה לצוף? בעיקר אם יש כוסיות, כי אז אפשר להיסחף אליהם כאילו בטעות ולבקש סליחה. ומשם, "דה סקיי יז דה לימית" הכל אפשרי, אם אתה יודע מה אתה עושה , אם יש לך את "הטאץ", אין שום סיבה שבערב לא תוכל לדפוק כניסה לאחד מהמועדונים באי עם איזה בחורה שהגורל "הפגיש" ביניכם.   כשיצאתי מהמים אף אחד כבר בכלל לא זכר את הגשם המטורף שהיה. השמש התמקמה בדיוק מעל המסעדה שמגישה שניצל עם סלט ישראלי והחוף היה מרוצף כולו בכוסיות תוצרת חוץ שהורדו את החלק העליון אבל משום מה לא הסתכלו כל שנייה בכדי לראות אם שמים אליהם לב. בגלל ששחיתי שעה וחצי הייתי רעב לאללה, ושאני רעב עדיף לתת לי קודם