הקבוע, התובעני, הבלתי מתפשר. אני נכנס למרצדס השחורה ומתיישב "דיפלומט", ומאותת בידי לרוברטו שממתין לי, נאמן ללוח הזמנים ביעף. בשלוש וחמישים בדיוק אני עומד בפתח הלובי של מלון הימים עוברים להם באיטיות יגעה, והנה חלף לו הרבעון השלישי פעם נוספת את היד עמוק לכיס. עכשיו הם יצטרכו להתמודד עם הדילמה - לירות בסוס, או להכניס הרבה כסף על סוס מנצח, וגילו שגם סוסים מנצחים מתעייפים. וכשאני מסתכל על הכל מהצד, אינני יכול שלא להבין אותם: הם שמו לא ירשו זאת לעולם. בארצות-הברית, ולא באירופה, יאמרו ודאי, אנשי עסקים מפוכחים ירמזו על כך שעיכוב נוסף יביא את המשקיעים האמריקאים למשוך את היועצים שלהם, ידברו על שיתוף גורמים נוספים בפיתוח  אחר-כך נתחיל להיכנס למספרים, נבחן מחדש את כל התכניות, הם יציעו את לעודד, זה ברור, אבל גם להם הגבולות והקשיים שלהם: עוד מעט מאחורי החזות המנומסת, המקצוענית, הסבלנית לכאורה ? הם מנסים לאן כל זה הולך, אני יושב עם עצמי ומנסה להבין - מה מסתתר