מוצדקת למה לא. אך האגו שלי, הגאווה והכבוד העצמי, לא הרשו לי לצאת מהכלא שבניתי לעצמי. לא הרשו לי להיפתח ולרכוש חברים, ואילו רק לשם חיי החברה שהבטיחו, אפילו לא חברי נפש אמיתיים.  נשארתי קנאית, ולא היו לי חברים. זיכרון אחר עכשיו עלה אל מולי. בבית, לבד, בת 16 שפתאום נתקפת דחף עז להיכנס לחדר האסור - החדר של ההורים. מסתכלת בארונות, פותחת מגירות... מעיינת באלבומי תמונות ישנים. והנה הם, הוריי, מאושרים כל כך. נשואים טריים. הורים טריים. ממצים את החיים וממשיכים לחיות למרות כל הצרות שאפפו אותם. ואני מוצאת את עצמי פתאום מתחמצת בתוכי על החיים שלא היו לי והיו להם. על שהם זכו למעט אושר לפני שנרצחו, אושר שלא אזכה בו לעולם. ואני מקנאת וכועסת כל כך, מקנאת בהוריי שילדו אותי, שהשאירו אותי לבדי. הדלת נסגרה ביללה חורקת. הו, הקנאה. היא אכלה אותי מבפנים כל השנים. חוררה את ליבי ונקבה בו פצעים. פצעים, שלעולם לא ירפאו. ועיניי הירוקות, בן השתקע הזיק האדום של הזעם. והנפש, הנפש המיוסרת - היא לא סולחת.