וממשיך הלאה. בסוף לא נשאר כלום. שם רדיו, מעשן, מביט בירח שבחלון. קר לי ובודד לי, והסיגריה לא עוזרת. אני מקשקש במחברת, כותב שורה ומוחק. "אין עם מי לדבר, אין את מי לראות." אומרת השורה המחוקה, שעדיין ניתנת לקריאה. טירן דופק בדלת ואני מכניס אותו. "כמה טוב לראות אותך." מושיב אותו מכין לו ולי כוס קפה. "קשה להיות לבד," אני אומר לו. "המוח רץ." הוא מסתכל בי רגע. "על מה אתה מדבר?" הוא אומר. "הנה אחיך יושב על המחשב בחדר, הנה אחותך פה במרפסת מדברת בטלפון. אני שומע את אבא שלך שר במקלחת. ואימא שלך, היא קוראת בחדרה במיטה. כל המשפחה שלך פה." אני מנסה להבין מה הוא רוצה. "אתה לא לבד!" הוא אומר שוב. "הנה הם, אני רואה אותם בעיניים!" אני מקשיב, מסתובב בבית, ולא רואה איש. "אני לבד." אני אומר לו.