נכתב בהמון אהבה לבני הדודים שלי, עדי ועומר ז"ל. "אולי," היא אמרה. "עכשיו לך תקרא לאחותך, הולכים לסבתא." אביבה חיבקה את הקטן ונשקה לו על מצחו. עצובה?" חושבת שאולי אלוהים שלח אותנו במקום עדי ועומר, כדי שלא תהיי מחזיק את התפוז, עם שתי הידיים, שהמיץ לא ישפריץ. אמא, את ודודה אורה אומרת שענבר מחזיקה את התפוז בדיוק כמו שעדי היה דודה אילנה אומרת שהוא אהב לצייר, וגם ענבר אוהבת לצייר. "את יודעת אמא? גם עדי מאד דומה לענבר. ראיתי בתמונות. וגם צודק חמודי, אתם באמת מאוד דומים." "לא נועם, אמרתי לך, זה עומר. אח שלך, זכרונו לברכה. אבל אתה אמר הילד בן השש כשהוא מביט בתמונה התלויה על הקיר. "אמא, אני אומר לך, זה אני בתמונה, אני בטוח!" לא יכול היה להאמין שהאישה הזאת עברה אסון כל כך כבד. והכוח שאיבדה. היא שמרה על חזותה האסתטית כך שמי שהביט עליה תמיד לבשה את הבגדים הכי יפים, התאפרה וניסתה להחזיר את המרץ אחרי השבעה, ניסתה היא להחזיר את חייה למסלולם כמה שיותר מהר. אבל אף אחד לא יודע מה הכרית שלה עוברת בלילה. תסחף אחריה את כל משפחתה. חייבת לעזור להם להתגבר. אם היא תרים את הראש ותתאושש - היא האסון הזה מוטט משפחה