כבת "שם באורוות!" ביירל עקב אחרי אצבעו של החייל. מישהו יצא אותו. אך לא נותר בו עוד כוח. הוא עצם את עיניו ונתן לחשכה לקחת ושאר הנשקים שמצאו. היצור לא היה שם ואראנו ידע לאן הוא ברח. בחיילים שהגיעו למקום. בכפריים עם הלפידים, הסכינים, המקלות היו קולות. צעקות. הוא העז לבסוף לפקוח את עיניו ולהביט דבר לא קרה. כאב. חושך. וחיכה. שלפעמים אפשר להפחית כאב אם לא מסתכלים. אז הוא לא הסתכל. אולי היה עדיף לו היה מנסה לראות. אבל המורה שלו אמר פעם לנקמה. הוא רצה דם והוא עמד לקבל אותו. אראנו עצם את עיניו. היצור עמד מעליו, מקפיץ את אצבעותיו ביד שנותרה לו. מתכונן זה. רק על: האם מישהו יבכה עלי? שיקר לעצמו. הוא לא חשב על: האם זה יכאב, או: מה יקרה אחרי ביצור המתקרב בעינו השמאלית. הוא ידע מה הולך לקרות. הוא לא הצליח להטות קלות את ראשו. לא הרבה אך מספיק בשביל להביט גבו של אראנו הלם בכאבים. פניו צרבו וידיו סירבו לזוז. הוא איטיים אל הנער הפצוע. המשתעלת בשניה. היצור לא נתן עליהן את דעתו. הוא פסע בצעדים האישה ברחה מהמקום, אוחזת בתינוק ביד אחת וגוררת את ביתה ונפל לפנים. החרב. היצור בעט בו בחוזקה ואראנו הוטח בכוח בגדר