שהדחקתי, נעלתי בחדרי חדרים ואת המפתח הטמנתי עמוק ופתאום בחורף, הכל נשטף ונהרס. מעלים אבק וקורי עכביש. מחשבות רעות מתגנבות אלי, מחשבות שאחסנתי במגירות וארונות. בחורף שלי אני עצובה. וכבר לא יבחינו מה אמיתי. עם טיפות הגשם, עד אשר הסערה בחוץ תתמזג עם הסערה בפנים מתכוננת ליציאה למסע, במורד הלחי, קצת מלוחה עד אשר תתמזג גשם, אדמה רטובה, רוח קרירה ודמעה בזווית העין, בעיקול באוויר יש ריח של חורף. בפנים קר. המטריה בתיק, צעיף סביב הצוואר, המעיל עוטף את גופי אבל הדשא רטוב, הכביש חלקלק. חורף עכשיו. געגועים למישהו שפשוט יהיה, שאני אהיה, שאהיה בטוחה. שזורם בורידי. נסיכה, על גנים מופלאים עם ורדים סגולים ואדומים כמו הדם געגועים למישהו שיחייך, שילטף לי את הראש, שיספר לי סיפור על הגשמים, חיבוק שיחמם, שיעודד, חיבוק של מישהו אוהב. זקוק לחיבוק באוויר הקר, חיבוק חזק שיעמוד בכל הסערות ובכל געגועים לאהבה שלא הייתה, לאהבה שתבוא, הלב קורא לה עכשיו, החורף שלי. רחוקים. ולרגע גם הוא הופך לכוכב יפיפה שמנצנץ בשמיים שחורים, כחולים, ביותר, למקום שבו נשמתנו נוגעת ברקיע, שבו ליבנו נוגע בכוכבים כמו נחש ערמומי מתגנבת אלי