היא תפסה את השיער שלה בכף ידה הפרושה, כיווצה היטב את האצבעות, הרימה בחוזקה את כף היד ומיד הורידה אותה למטה, מטיחה את ראשה בשולחן. פעם אחר פעם, עוד מכה ועוד מכה עד שאפילו צעקותיה לא נשמעו יותר בחלל החדר ודממה כבדה ומוחשית הסתררה בחדר. כשפתחה שוב את כף ידה שמה לב כי היא נושמת בכבדות, נשימות שטוחות ומהירות, כל גופה שטוף זיעה וטיפות זולגות לאורך עמוד השדרה שלה. "אוי שיט, החולצה החדשה שלי עכשיו תתקמט", היא חשבה מחשבה זריזה, והמחשבה מיד נעלמה כלא הייתה. היא הזדקפה, מביטה לצדדים, ראתה שאין אף אחד שמסתכל ופנתה להביט באישה השרועה על השולחן. רגליה בזווית מוזרה מתחת לשולחן וראשה מונח על המשטח האפור כששלולית המתפשטת לאיטה תחתיו. כמה פעמים דמיינה את הרגע הזה בראשה. לעיתים היו המחשבות מקבלות תפנית מעניינת ולא צפויה בדמות הראש של האישה הגבוהה והקרירה נחבט במשקוף הדלת פעמים אינספור, ידיה שורטות את קירות האבן הלבנים וציורי ילדיה הדבוקים על הדלת מתמלאים רסיסים אדומים וחמימים. לעיתים הייתה האישה מתחננת, מבקשת רחמים, בוכה. ברוב הפעמים היא לא הוציאה צליל ולא אמרה מילה, קפואה וקרירה כמו תמיד, כשכל כולה