הנוכחים בחדר, בוחנות את המתרחש בעונג, בסקרנות.  "תכירו את שומרת הראש החדשה שלי, פיק", אמרתי.  היא קדה בחן והחיילים שלי חייכו בזהירות, מנסים שלא להתפעל יתר על המידה.  "קודם כל", אמרתי, "אני רוצה שתדעו שאני מעריך את העבודה שלכם. אתם עושים עבודה לא רעה בכלל, והשוק מגיב בהתאם".  "אני רוצה שתגבירו את הקצב, בעוד חצי שנה אנחנו חייבים להגיע ליעד ההכנסה שקבעתי, כפי שמסר לכם רוברטו".  תופפתי בעצבנות על השולחן, וראיתי בזווית העין את פיק מוציאה את הגומייה משערה ופורעת אותו על כתפיה. ריח רע של ציפייה דרוכה, מבשרת רעות, עמד באוויר.  "אבל לא על זה רציתי לדבר איתכם היום", אמרתי.  "כמו שאתם רואים, קרו כאן  כמה דברים לאחרונה, השתנו כמה דברים, והשינויים האלה דורשים טיפול".  "מישהו אצלנו החליט להתחכם, ומסר מידע שעזר לבני זונות להפעיל מטען על הג'יפ שלי", אמרתי.  הבטתי על השולחן בשקט, העיניים שלי זזו בעצבנות על פני המתכת החלודה, הבוהקת.  השתעלתי קלות וסימנתי לפיק לפתוח את דלת החדר הצדדי.  כשהיא פתחה את הדלת, נכנס  אל החדר הגדול רוברטו, גורר אחריו בשערות את חואן, קשור בידיו וברגליו, ונעמד יחד איתו  מול כסא