סגרתי את המיטריה, גשם, ניראית לי תמיד טיפשית במבט לאחור. איפושהו, תמימות מתוקה כזו, של ילדה קטנה כנגד כוח טבע כמו הגשם, בניתי את הארמון שוב ושוב. מחדש על ידי גשם כבד מידי. אף פעם לא התייאשתי או ניכנעתי אל בבוץ, אפילו בניתי להם מין ארמון קטן וטיפשי שנהרס כל פעם חייו של חילזון מיסכן? הרי לפני שנתיים - שלוש שיחקתי איתם מחשבות מצפוניות כאלו העסיקו אותי באותה העת: מי אני שאגזול דעתי קריאת ה"הצילו?" של היצור חסר האונים. תלויה בדריכת רגלי. ויתרתי בתיקווה לטוב, אך עדין הטרידה את תינוקית משהייתי - ילדה בת 8 ועדיין לא שמה לב לאלו שקורת גגם לעזרה:"הצילו...הצילו...הצילו?" הרגשתי כמו רוצחת ובעותה עת דימיינתי אותו מנווט אליי את מחושיו הדקים, זועק אומר  שהוא היה די רכרוכי, חלקלק למגע, שמנוני, נו, חילזון. יצור חמוד ומיסכן. הרמתי אותו בשתי כפות ידיי הקטנות.מזיכרוני העצים חולפות על פני?(: לא ידעתי איך להחזיר לו את הבית. דבר מה הידהד בראשי בעודי חולפת על פני העצים )או שמה תמונות על סף המדרכה, על אותו הסף שצבוע אדום-לבן. הלימודים בבית הספר היסודי הסתיימו לאותו היום, ואני הילכתי ממנו באושר רב. העננים לא