מלחמותיי עם עצמי. היום. היא ניצחה. התפזרתי לאלפי רסיסים כואבים על השטיח הזול. הלב שלי החסיר פעימה. ועוד אחת. בשקט בשקט עצמה אהובתי את עיניה ודמה. כמעט ישנה. הרימה המאכלת ונעצה. כולי. מראתי היחידה. הכתיבה שלי. אהובה שלי. קטנה, עדינה שלי. יקרה שלי. מחבוא כל ואז היא ניגשה אלייך. הפחד כיסה אותי. מגובה בחוסר ביטחון. הניצוץ בעיניים נחלש... וכואב. שרטה, צרחה והיכתה אבל ללא תועלת. הצחוק נשרף והפך לסדוק האגו גם הוא נותר מדמם על הרצפה. השמחה ניסתה להתנגד, בעטה, ראשון נפגע הכבוד. הוא תמיד היה רעוע. וקצת אחריו הגאווה. והתחילה להסתובב באיזור. עיניה תרות אחר קורבנות חדשים. אבל היום כשנפלתי, היא לא נפלה. פשוט הביטה בי לכמה שניות הבאה. למלחמה בסוף, כמו תמיד אנחנו נופלים. שנינו מותשים וחסרי כוח. עד בטוח. נצמד לאדמה הקרה, השותקת וחופר בה עד זוב דם. אני רץ. מתגונן. בורח, מחפש פינה להתחבא בה, להעלם. להרגיש היסוסים. משליכה עליי סכינים ומילים. וסודות כמוסים. אפילו מחשבה סוררת מספיקים כדי להדליק אותה. והיא מתפרצת. ללא היא פותחת ראשונה. היא תמיד פותחת ראשונה. מילה, הערה או ושוב אנחנו מתחילים בתנועה. באותו