והציפייה האין-סופית שנמהלו בעלבון הנטישה שלך, "מה אני, מטוס עם מנוע מקולקל?! מה הוא חושב לעצמו, שהוא ייצנח חופשי ושאני אצלול ואתרסק לאדמה?" יללתי לדפנה, שלא הצליחה להבין איך ויתרתי עליך בכזאת קלות... הקנאה החלה לעשות את העבודה.  סירבתי לראות אותך גם כשהתחננת על נפשך לאחר שחזרת לארץ. הסיפורים על מכתבים ששלחת, נראו לי מצוצים מהאצבע.   ובכל זאת ויתרתי (לדפנה, רק כי היא ביקשה), והגעת אלי. בשיחה האחרונה שלנו על חומות יפו - הרומטיקה היתה מעורבת במשהו, מן שד קטן שלא הרפה, ואמר לי בתוכי שעלינו להיפרד. זכר עינויי הגעגועים וחוסר הידיעה היו אז מעבר לכוחי.  מה שנתן לי את הכח לעבור איתך לילה ללא שינה, ללא פחדים, היתה הידיעה שעכשיו אני החזקה. אך יחד עם זאת, היינו דבוקים כאילו אין מחר, בלענו אחד את השניה שוב ושוב בסערה, גלים של צחוק ודמעות וזיונים עד השנייה האחרונה.  אמונה קטנה ילדותית ושטנית, כמו הובילה אותי לומר לך - דקה לפני שלחצת על הגז בחזרה לבסיס, שלא תתקשר יותר, ובאסרטיביות אופיינית השתקתי אותך מלהגיב, ואמרתי ביובש, בהתאמה ובדרמטיות, כמו בסרטים, כמו גם לשכנע את עצמי:  "אני לא רוצה לראות אותך