עדן", ''גיהנום" לחוטאים ולמתאבדים, או אולי תאמין היא בגלגול הנשמות? דמיינה את עצמה מרחפת בעולם צוללת לרחם אם, נקבה. אילנה התביישה לרקוד, אך כששכבה במיטתה אפופה מהכדורים היא הרימה ידיה באוויר, ריחפו הן רק מעט מעל גופה, היא החלה עצמה לחוש כמרחפת, כנשמה חופשיה פורצת מחוץ לכלא שהקימה לעצמה, לא גופה היה הכלא, כאם ראשה סגר עליה. אל תרקדי! היה פוקד עליה כשרצתה להרגיש לרגע קט את הקצב בגופה. אל תרקדי! כולם כאן נראים כאחוזי תזזית! איך הם יכולים לא לחשוב על הכל? לא לחשוב על איך שמסתכלים עליהם? איך הם יכולים להשתחרר ככה? לרקוד, לשמוח. היא הרגישה את עצמה באוויר, הוא אוחז במותניה והיא מחייכת אליו מבוישת, הוא  אוחז בה והיא באוויר, הם רוקדים, הגשם מתחיל לטפטף אליהם, היא הרימה ראשה לשמיים, לאלוהים, לרגע באמת חשבה שהוא שם, החזירה עיניה אליו, אל עיניו. היא רקדה איתו. כדי שלא תשכח שחלומות סופם להיגמר ועלינו להתעורר. הייתה חולמת על עתיד, על עתיד שבו תרגיש כל כך טובה יותר, משופרת יותר, שתרגיש מוכנה לומר לו את האמת. היא חלמה על עתיד. אילנה כבר בכתה לעתים רחוקות בלילה, רגעי המשבר והדמעות ביקרו אותה בעיקר