כריש, זה זז כמו כריש והעיקר ומעל לכל - זה הרגיש שיאשר את המחשבה שלו, שמה שראה למשך מאית השניה היה כריש. זה שנאמר, הנשיא לא היה צריך את השומר האישי, או כל אדם אחר, כדי אחד לשני עוד פשוטה פחות, על גבול הבלתי אפשרי. אבל כמו אחד לשני באמצע הצינור היתה פעולה לא פשוטה כלל וכלל, ולצעוק "ראית את זה?". למען האמת, הוא גם לא ממש יכל, כי להציג ידיים והוא לא היה צריך לשאול את שומר הראש, שהיה גם המזכיר האישי: שיניים חדות, גדולות ומאיימות, זה כל מה שהוא היה צריך. שניה בה הספיק לעבור על פניו, היה כריש ולא שום דבר אחר. אבל הנשיא ידע, פשוט ידע, שמה שנגלה לנגד עיניו באותה אלפית בחייו לא נתקל באחד כזה, ובספרים היו רק תאורים ולא תמונות. האמת היא, שלא היו לו הרבה דרכים לדעת שזה כריש. הרי הוא הנשיא ראה כריש. לפתע קרה משהו. ועולם הדממה שמחוץ לאקווריום לא מעניין יותר מזה שבתוכו. אבל עניין משווע. הוא כבר חשב להירדם, הרי המסע עתיד להיות ארוך בלהקות מול עיניו, להתבונן באלמוגים ובשאר יצורי המים בחוסר שוב הוא יכול לראות דרך הזכוכית השקופה את הדגים עוברים הארוכים, המשעממים והשקטים. לצורת תחבורה זו וכבר השתמש בה מאות