המסדרון, המרצפות הלבנות היו קרות אבל לא היה איכפת לה. היא הגיעה לדלת והביטה, ממרחק בטוח, בילדה הישנה. חלונה מוגף כמו תריסי עיניה. גם היא לעולם לא תרצה לספור את ריסיו של איש, את זה ידעה, וגם ידעה כי בבוקר הם לא ימצאו אותה בבית. משהו קרא לה. משהו לחש את שמה. כמו ליד היער בפעם הראשונה. משהו לחש והיא לא ישנה. בתחילה חשבה שצליל הדפיקות נשמע מהדלת הראשית. כשנדמה הדפיקה האחרונה, הרכה, ואיתה הלמות הלב תחת עורה, היא קמה מהמיטה, מבינה לראשונה כי זיעה שוטפת אותה ויותר מזה: שזיעה קרה שטפה את גבה כל הלילה. רק עכשיו ראתה. רעד קל טיפס מעומק גווה, שפתיה יבשו באחת. רגליה הובילו אותה אל דלת הכניסה אבל לפני שהגיעה לשם ידעה: זה היה במטבח. משהו נקש על דלת מטבחה. היא עמדה מול הדלת שעה ארוכה. לא מעיזה לפתוח אותה, למרות שהיתה למעשה לא נעולה. היא לא תהתה מדוע לא פתח הדבר את הדלת בעצמו. הרי ידעה שידע. לבסוף אזרה מספיק אומץ והציצה מבעד לחלון. לא היה שם איש. על האדן נותרה רשת קרועה. משהו קרע את האריג הדק, ואכל את כל הזרעים. בחשכת הלילה הבחינה בגופות האצטרובלים, קרועים כמו שנתה, מוטלים על האדמה הלחה. אז ברחה אל