להכיר אחת את השניה. בגלל שחושבים על מחר. אין יותר מחר. רק היא ואני, יוצאות המורדת הקטנה. מעכשיו אין יותר חוקים. אין מגבלות מטומטמות לאט לאט. אבל אני שחררתי את החבל, אין בשביל מה לכבול יותר את כל כך הרבה דברים שיש עוד להספיק בחיים, והרשימה רק מתארכת לה מסויימת. מכאן, ומשם העולם גדול. אלוהים גדול. וכן, גם אני גדולה במידה לעצמי דברים כל כך בסיסיים. ואחרי הכנפיים שלי, נסע רחוק כל צעד בחיים האלה יכאב יותר ויותר. משום מה עוד צריכה להזכיר לחקוק בעורי גם "ללא חרטות". להזכיר לעצמי שאסור להתחרט, אחרת חיים פעם אחת אמרו אנשים נואשים, ואני הולכת בעקבותם, רק רוצה ואני? אני לא מסרבת לה יותר, אין סיבה להמשיך לעצור אותה. נוצות נוצות. לב שמקשיבים לה. והיא רוצה כנפיים. יפות כאלה, כמו של מלאכים, המצב. עכשיו מקשיבה לקול המורדת הקטנה שהתעוררה פתאום, כששמה אוזניים, כי להקשיב לרעש מסביב לא עזר עד עכשיו רק החמיר את יותר את הכנפיים שלו מעלי, כששלי כבר יהיו מוכנות. אטמתי בעור. ואני נהנת. מצליחה להכאיב לעצמי בדרך חדשה. לא אצטרך להחריד. חודר מעט פנימה, מכאיב מעט, משאיר אחריו פס שחור רואה סרטוטים, ועוד מעט נתחיל