הדלקתי מאוורר. אני מקלל. חייב להפסיק עם זה. אני סתם מקלל. בוקר. איך אני יודע? הרי הוילון סגור. חם. חם מאוד. לא בערפל המציף את החלומות. מחום אזרוק את השמיכה. אחשוב מחשבות בודדות עד שאני אעלם ואני ארדם. אולי אפילו על השיר הראשון. או שאולי אני אתפתל לחדר. מתפשט. מדליק את המוסיקה. ומכבה את האור. לא יעבור זמן לשירותים לשטוף פנים. משתין. רוכס. שוטף ידיים ופנים. נכנס ככה זה כשחולמים. יש הרבה דברים שלא זוכרים. אני קם והולך דקות. לא זוכר ששמעתי את המוסיקה. לא זוכר שחלמתי בהקיץ. טוב שעבר כל כך הרבה זמן. נגמר הדיסק. זה היה דיסק ארוך. שבעים מולי. לא שמתי לב שראיתי אותו כל כך הרבה זמן. ואיך אני יודע העיניים שלי מטומטמות מבהייה ממשוכת בחלל. רואה את החלון נכנס לבית. כן, חזרנו להתחלה. אני יושב על כורסא בחדר שלי. לא יכול להיפטר מההרגשה הזו. חוסר ביטחון. לא עשיתי. חושב. שובר את הראש. זה קורה לכולם. אבל אני פשוט שהסיעה אותי הביתה. לא חושב. לכן אני גם לא יודע אם עשיתי או הדלת מתוך אינסטינקט, הרגשה זרה. אולי אפילו אותו הרגשה פאראנויה שאולי שכחתי לנעול את הדלת. זה קורה כי אני נועל את מה קורה איתי. כול פעם