גם בממלכת המתים ובליבה לא קור, הוא פועם עוד וחם אבל בה דוקר רק חלום מיותם צמרמורת חורשת בכל האדם וכעת נותרה ללא מילים הגשמים סחפו הרחק את שירה ופה בפנים - השקט סומר בבשרה סער משתולל מחוץ למבצרה ובתוכה כבולות לנצח דמעות וצרחות היא עירומה כצמרות העצים ברוחות ולמעלה הטיפות בריקוד מושחת וחשוך כאן מדיי אז היא כאן בינתיים אך אש דועכת רק פעם אחת וכל יום מחדש מאיימת לדעוך כבר שנה היא נעולה כאן בתוך והכול - נותר כשהיה שומעת את הרעם מעליה מתפוצץ רק היא כאן, בין קירות העץ ואין בא ואין יוצא ואין נפש חיה והמלקוש ההוא זכור לה כביום האתמול כבר שנה היא כאן, מהחורף שעבר זהו, היא הבינה, הכל תם ונגמר חורף/ כאן, מעליה, בחוץ האפור. הרוח בענפים. בעצם, יכול להיות שזה לא רק בדמיונה, אלא ממש וחוץ מהפסנתר שלא מפסיק לנגן בלילות קרים של סתיו נשמעת שריקת -היא ודמויות דהויות בשמלות מלמלה משונות עם פמוטים בידיהן, אבל היא יודעת שאת נצח נצחי הנצחים כולם היא תעביר במקום ההוא אותה משם. כעת היא מייחלת שידיים אלו יחפרו עד למחבואה המאולתר ויחלצו אימתניות שיחטפו אותה בלכתה לבדה בחושך אם תאחר לחזור הביתה. לכל כיוון ומשירים