''תשתי משהו?''  תלתליה החומים-מכסיפים של גאולה עיטרו את ראשה כמו זר עגול. הם נעו כשהתנועעה.  חווה רצתה. לא חשוב מה, העיקר שיהיה קפוא. ''את בדיוק כמוני,'' גאולה הושיטה לחווה כוס גבוהה ורטובה מטל המקרר. ''גם אני לא מסוגלת לשתות חם, אולי רק בימים קרים בחורף, אבל  יש כאלה שרק רותח הם שותים. כל השנה!''  עיניה של גאולה הבריקו. נקודה נזקפה לזכות מאזנה החשאי של הזרה, חובבת המשקאות הקרים. חווה החניקה חיוך. בינה לבין עצמה, במדור הפנימי שבחדרי לבה, לא היתה שלמה עם הזווית הלגלגנית בפינת חיוכה, אבל המיון האובססיבי ל''אנשי שלומנו'' ול''זרים'' היה משעשע דווקא בגלל האופן המובן מאליו ונטול ההומור שבו נעשה.  "את יודעת שדוביק רוצה לדבר איתך."  קולה של גאולה היה חגיגי כמו קול של כרוז. דוביק נמירובסקי היה איש קטן, בלונדי לשעבר. שפמו החייכני והבהיר נראה כאילו הודבק בין פיו לבין אפו. כשדיבר, היו עיני הילד התכולות שלו מתרוצצות בין פיו לעיניו של בן שיחו. להוט היה כילד וסמוק לחיים כילד. הוא היה אחד מהגברים הנמוכים, הנטולים לחלוטין תסביכים בקשר לגובהם. תסביכים, אם היו כאלה, נקברו עמוק תחת הררי ברזל של הגוף ושל