תמיד. באיזה שהוא מקום הוא ראה את עצמו כמיוחד. נזר לבני-האדם. המנוע השתפל וטיפס בכביש תלול חלקלק מגשם. -אתה רואה, ילד קטן שלי? תביט על הקורים שעולים מתוך העשן. הבט שם בפינת הקיר, יתד מתוח וזקור שלי. הבט שם על החיידק הקטן המטפס לאורך הקיר התחתון. יש מחלה שמחלחלת שם. התרמיל הקטן והמלבני הזה מכיל בתוכו נשמות שנידונו לתופת. אבדון, מחמלי. אבדון. רק הגאווה היחידה שיושבת שם עיוורת לקיומה. היא תראה, יפייפה שלי. היא תראה את מה שכולם סביבה יודעים. אתה רואה את הגוש האדום הרוטט באמצע הקורים? פילגשו של השטן, יקירי, פי טבעת שלי. עכבישה אדומה מתנשמת בתוך עיסת החרקים הלעוסה. עורם הלעוס שאת דמם מצצה. היא רוטטת בטירוף, ספוגה בדם ורעל חרקים כה רב שהוא מטפטף מנקבוביות עורה. היא תאכל אותו חיים, לשון מלקקת ורטובה שלי. הוא יתמצץ לאט לאט בין שתי קשיות שיני ברזל, הלב יתפרק ויתפוגג בעיסה. צועדים לאבדון, פורקן זעמי. כולם צועדים על חטאיהם. כמה רטוב חלק ומתפקע אתה, קצף ערוותי. כנחש חלקלק בפורקנך המטפטף.- מראה זגוגית החלון הטיל היבהובי ערי כפרי שדות של אלומות מכוניות מחליקות מקציפות גשם תחת צמיגים שחורים. המראות