המשכתי: "זה כנראה מאפשר לך לשכוח הכול ולחזור חוסר התיאבון והתשישות אתה נשאר עם עצמך, סגור, את מבינה?" האלה בפנימית ג', פשוט אין! ובין כל הצינורות, חוסר האוויר, לאן אני חותר. "ומכיוון שאין את זה במחלקה, אין את כל הדברים לדבר על  חיבוק זה אמיתי". שתקתי, אחותי מביטה בי, לא מבינה "אני חושב שמגע קל של יד על הלחי, של כף יד על גב היד, שלא שבעה קילו, אני חושב שמגע פשוט זה אמיתי". "על מה אתה מדבר?" שגיליתי מה באמת אמיתי, חוץ כמובן מהעובדה שרזיתי איזה שישה ובכ-יי-ן ", פתחתי במבטא קל, "אני חושב, יותר נכון סבור האלה", צחקתי משתעל, "את באמת רוצה סיכומים?" "כן!" "או-קי, שנשאר לי משם, לא הרבה זה בטוח, אחרי כל ימי ההזיה וההרזיה שבועיים, לא?" "אני לא יודע אם אני ממש מסוגל לסכם את מה מסכם את החוויה בבית החולים, הממ?" "בכל זאת בילית שם "אז איך אתה מסכם את החוויה, אח שלי?", שאלה אחותי, "איך אני זאת אני עדיין לא מצליח להירדם לפני ארבע בבוקר. נעלמו גם שטפי הדם מעל הורידים בהם הוחדרה האינפוזיה, לעומת הפריחה בצוואר במקום בו נחו צינורות החמצן הדקים נעלמה לה, ישבתי עם אחותי בבית קפה, מנסה להיפרד סופית מפנימית