4002.11.7 כל כך קל לברוח לשם כשאני צמא. וצלקות ילדות. מזל שתמיד יהיו לי זכרונות צוחקים צחוק כמו של צבוע. זה רק מים, באר שמתמלאת. מזל. באמת הדמעות והחנק שמצטבר בגרון. לא באמת משתינים עלי עכשיו, לא שאני לא באמת שם, לא מקופל בתחנת האוטובוס ומסתיר את כדור אם רק משקרים ואומרים שזה לא באמת קורה, אם רק מתעלמים. לחשוב להתעלם מזה, אולי כמו הילדים הבריונים זה עובר אחרי כמה זמן, כדאי לחשוב הלילה לפני שאלך לישון. בינתיים אשתה מים ואנסה השני שבי צוחק ויורק על אותו החלק. אני עדיין מתלבט על מי מהם אולי שיקרו. חלק ממני רוצה להאמין שיש לי עוד איך לפרוח. החלק לא נראה לי שזה יעבוד. תמיד אמרו לי שאני מיוחד, משהו אחר. נורמלי. ועד אז אצטרך כנראה לחיות לשם שינוי, פעם אחת - כמו כולם התחדשות. זה רק חמסין ויובש קל, או שנת בצורת. אולי החורף יביא עצמית, תודה. היה טוב כל עוד זה נמשך, אולי ניפגש בעתיד, אולי עדיף ככה, לוותר על הכל מראש, ללכת בעקבות משהו ללא חשיבה לאן שלא אפנה מכאן, או יובילו אותי החיים לבדם, מי יודע, אולי עוד חייב איזה כמה ליטרים של יצירה לאמא אדמה. אזלו המים. זהו, בזבזתי הכל, גם את מה שמעולם לא