יותר זמן!" "דפוק בשכל? דפוק בשכל?!" רפאל, בתחושת אי-נעימות, מוריד את המים. הצעקות מפסיקות. הוא יוצא מתא השירותים ובוחן את עצמו במראה. הטי-שרט ספוגה בזיעה. מעט השער שעוד נותר על ראשו פרוע. הוא שוטף את ידיו בכיור ומעביר אותן על פניו ועל שערו. הוא פותח את הדלת המובילה לחנות, במטרה לעזוב בזריזות. "תודה רב..." אך הוא לא מצליח לסיים את המשפט. הבחור, בעל הבעת טירוף על פניו, מכוון אקדח לעבר אזור החזה של הבחורה, שדמעות זולגות אט-אט מעיניה. רפאל עומד כשדלת הכניסה לשירותים צמודה לגבו, טיפת זיעה נוטפת ממצחו. "מה אתה עושה, בחור?" שואל רפאל. "תסתום את הפה שלך, זקן, אם אתה רוצה לחיות את הכמה שנים שנשארו לך", עונה לו הבחור. "שימי..." שואלת מיטל בעצב, "מה אתה עושה?" "אני רוצה שתרגישי את הכאב! את מה שאני הרגשתי כששברת לי את הלב, זונה מלוכלכת!" אומר שימי ומקרב את האקדח לכיוון לבה של הבחורה. "תקשיב לי... שימי..." אומר רפאל, "זה לא יתרום דבר אם תירה בה. מה שהיא עשתה לא משתווה ללקיחת חייה. תחשוב מה יקרה אם תירה בה. תחשוב מה ההורים שלך יחשבו." "יופי!" צועק שימי, "עכשיו אפילו הזקן המזוין הזה מסנגר עלייך?!