 כשבדיוק צלצל הטלפון. טיפה בודדה של הגשם הראשון נזלה לה לאט על השמשה הקדמית, אני והאוטו התנשמנו יחד. אני מעצבים, הוא מהזנחה. לגמרי שאין שום סיכוי שמישהו רודף אחרי. עצרתי את האוטו רק אחרי חצי שעה של נסיעה, כשהייתי כבר בטוח לאל(, אמנם בלי כסף - אבל עם המון חרא בבטן. מחלון של חדר זר, בורח בטירוף אל האוטו )שלי עדיין, תודה כך, בדיוק בשניה בה התחילה שנה חדשה לחיי, מצאתי את עצמי קופץ זאת שאני שוכב עירום בתוך המיטה שלה, בחמש בלילה. מעניין אם הוא של הבחורה הזו, זאת שצורחת עכשיו ללא שליטה, חבל שהוא לא שלי. חדר יפה, דווקא. מטורפת אל חלל החדר. הבטתי סביבי. הטלויזיה ושעון מעורר אחד בצורת רדיו, שהחל לשדר מוסיקת דאנס החשמל השכונתית, כי באותו הרגע נדלקו גם כל האורות בבית, כולל כנראה שהיתה כל כך חזקה, שהויברציות הקוליות השפיעו על מערכת מבוהלת. היתה צעקה חדה מדי בשביל קול גברי, צעקה גבוהה ומעל לכל - כמה נבהלתי כשלפתע נשמעה בחדר צעקה רועמת, שלא היתה שלי. זו מתכונן למאורע המרגש. בגרוני והתחלתי להתגלגל על המיטה באושר, פורם את מכנסי, לי לצעוק. שמתי יד על הפה כדי לחסום את הצעקה שעלתה כבר מעי מעל האסלה הקרירה