והחיוך, הוא עוד נשאר. לי על הפרצוף, הוא היחיד שנשאר. לעצמותיי כבר הפסיק. חושך, הכל נכבה,לא הספקתי אפילו לזעוק. הכאב הבוער שחודר ופתאום, והסתכלתי לעברו במין חיוך של הקלה. לא נפגע. התחלתי להרגע,הסדרתי את נשימתי,  יצאתי מהלחץ הוא הלך לעבר מדרגות האוטובוס, ולא היה כלום, לא מתתי, אף אחד ואז הוא קם. ואני עוצמת עיניים, זה הסוף, וזה מפחיד. הם יפחדו ולא ידעו כלום, מה היה עליי אותו הבוקר ובכלל.. ומילא החיים שלי, אבל מה תחשוב המשפחה, החבר, איך הם ירגישו? ואני, שרויה בפחד שלי, עוד שניה זהו, נגמר, זה הסוף שלי, איזור מסוים  ללחוץ עליו או להפעיל אותו, לא ברור. הוא התחיל ללטף את הבטן שלו, ונראה חושב כאילו שהוא מחפש איזה בהירהור חולמני ולחוץ משהו. הוא לא החזיר לי מבט. הוא היה מרוכז בכיסא שלפניו, הוא בהה בו שסתם חם לו מעודף משקלו. הצטמקתי בכיסא שלי. הסתכלתי עליו. לידי, הוא נראה קצת לחוץ, מזיע כאחד שחזר מיום  עבודה מפרך או ומעיל ענקי שכיסה את הבטן השמנה והגושית שלו. הוא התיישב במיוחד. היו  לו זיפים בגוונים של ספק לבן ספק אפור שחור, אבל חלקם העדיפו לעמוד, הגיע איש אחד שגרם לי להצטמרר אותי בעיצומה של