ובמסגרת הקהילה היהודית שבמקום.  מדי שישי ושבת נהגו האב ושני בניו לבקר בבית הכנסת המקומי ולהתפלל בחברת  יהודי העיירה, אשר רובם ככולם דתיים אורתודוקסים. אלברט אהב במיוחד את חגי תשרי, ובעיקר את  חג שמחתˉתורה. הוא אהב לרקד בחברת חבריו ושאר חוגגים, עד אשר עייף לגמרי, ואז נהג לפרוש הצידה ולהתבונן בשאר הרוקדים. שמחה כזו לא ראה בשום מקום אחר. אומנם, לא היה חבר עדיין בשום תנועת נוער, לא זו של אגודת "השומר הצעיר" ואף לא זו של "פועלי המזרחי", וזאת עקב עיסוקיו הרבים אשר לא הותירו לו זמן פנוי כלל.אך מי יודע, אולי ביום מן הימים, כאשר יהיה לו זמן פנוי, יצטרף הוא לתנועת נוער.  לבסוף, נכנס אלברט למיטתו הקרה, התכסה בשמיכה העבה, אך לא יכול היה להרדם, מאחר וחימום ממקור כלשהו לא היה בנמצא. את הזמן שבין חימום המיטה עלˉידי חום גופו שלו ועד שנרדם, העביר בהרהורים וגעגועים. הוא התגעגע געגועים עזים לאחותו הקטנה, פרידה. תמיד העלה בדמיונו את האפשרות להשיבה אל בין החיים.  מה היה נותן בכדי להשיבה אליהם, ובכך אף להשיב לקדמותו את המבט השמח לעיניה של אימו... עוד הרהר בחגיגת ברˉהמצווה אשר חגג לא מזמן. אפילו הסבא, נפתלי