הוא שיכולנו להיות. כל שנשאר לי לומר, ועיניי בורקות את הרגש שפעם ידעת בי. וכששפתיי מרטיבות עצמן במחשבה עלייך, ובידיד. זכית בשגרה שאת כה מפחדת שתשנה פניה, זכיתי בכמוסות חודרות של כאב, לא זכית ללמוד שפתיי. לא זכיתי לחבוק חיבוקך, אין אנו עוד. אין הוא עוד. כי אין הוא בך. הכוח להילחם למעננו, עד שכוחי כלה ונעלם. דמעותיי צרבו עמוק, גבו. בפנים אדישות ולב שהפנה כיסית בשמיכת הכוכבים מעצמה, את השמש שהחלה כבר לעלות אך לא באת. אותנו באור פורץ ומרגש. ולזריחה שתאיר חיכיתי לך