הגדול, אחרי טיול משפחתי של בין ערביים, וארוחת ערב שכולה חמץ שנזכרתי בו, וחשתי להשיבו למקומו. בערב שבת שלמחרת המצוד למזלו הרב, עזה חיבתי אל חולצתי הירקרקת, ולא עבר זמן רב עד והכפתור נותר מיותם בכיס מכנסיי, מחכה לימים טובים יותר. חייו. זמן לחמוק מציפורני חתולי השכונה, ואולי בעצם לכידתו הצלנו את התנחמתי בכך, שמפאת גילו הצעיר, מן הסתם לא היה מצליח לאורך משוכנעת לחלוטין עד כמה שמח התוכון בחזרתו למכלאתו, אך למצוד, הוחזר לבסוף התוכון האובד אל חיק משפחתו. לא הייתי לאחר  מאמצים רבים, ובהשתתפות בני משפחה נוספים, שהצטרפו סוף טוב, הכל טוב. או לפחות עד כמה שזה נוגע לבתי הבכורה. בבהילות. שהרי כפתורים ירקרקים כמותו אינם תמיד בנמצא. מליבי, ויפרח, ולא אמצאנו יותר, מיהרתי ותחבתיו בכיס מכנסיי נחת בפינת החדר, כמתגרה בי. ואני, שחששתי שמאוחר יותר יישכח התעופף לו בחלל החדר, כנדהם מחירותו הפתאומית, הרגעית. לבסוף, הכפתור האמצעי ניתק מחולצתי הירקרקת, וכאותו תוכון סורר, הנאים, ולעבור ללבוש נוח יותר למרדף כגון זה, ואז קרה הדבר. אחרי מספר נסיונות כושלים, אצתי לתוך הבית לפשוט את בגדיי הסורר, המעופף מעליהם. הכלוב בו