נעלמו מזמן. במקומן הייתה שם קרוסלה אדומה שהצבע כבר כשהוא עצר, הוא היה שוב בגן הציבורי. לא היו שם נדנדות- אולי רק היה נדמה לו. שלו. הוא חשב שהוא שומע צפירות של מכונית בשלב כלשהו, אבל הוא לא שם לב לאן הוא רץ. הכל היה מטושטש מול העיניים שווה את החיים שמתבזבזים עליו. הטיפשיות האלה? אם אפילו אבא שלו הלך ממנו- כנראה הוא באמת לא וכלום כבר לא יחזיר אותו לכאן- אז מה הטעם בכל המחשבות בריצה מהכיתה- ושתלך לה הציפור לכל הרוחות. אבא שלו מת עכשיו- הוא רצה לצרוח מרוב שכאב לו פתאום בתוך הבטן, אז הוא קם ויצא     אבל פתאום, יחד עם החיוך, נהיה לו מר. כל כך מר. צייצה. חמימה כזאת בבטן. הוא חשב שקוראים לזה נוסטלגיה. והציפור לו להיות הגיבור. הוא חייך. המחשבות האלה גרמו לו לתחושה היו ממציאים לעצמם סיפורים דמיוניים, ואבא שלו תמיד היה נותן כל כך גבוהות, ובעצים שאבא שלו היה עוזר לו לטפס עליהם. הם הציבורי כשהוא היה קטן. הוא נזכר בנדנדות ההן, שפעם נראו לו פתאום הוא נזכר באבא שלו. איך הם היו משחקים ביחד בגן כמותו. היא בכלל יודעת מה הסתיו אומר בשביל אנשים. בשביל אנשים זאת היא תישאר מה שהיא, עם המבט החום-הרך שלה