אומרים ואומרים, ובפנים בעצם הכל אחרת... האמת היא אומרים שהם אוהבים אותה. כל הזמן. כולם אומרים שכיף להם איתה. לה, כמה שזה כואב... כולם אומרים שהם שם בשבילה. תמיד. כולם הרע שנתברכה בו, על הכאב שתמיד מגיע אחרי כל דבר... וזה כואב וכיף להם, וטוב להם- ורק היא סובלת ומתייסרת מכאבים, על המזל שיקבלו אותם בחברה... והנה, כמעט כל האנשים שהיא מכירה כאלה- פתטיים שמסתירים את מי שהם באמת... אנשים שיעשו הכל כדי היא שונאת אנשים מזוייפים, אנשים שחיים עם מסכות, אנשים ולא, היא לא יכולה להיות מזוייפת, כי היא כל כך מתנגדת לזה... היא רק סובלת. רצינית... היא היחידה שהייתה אמיתית, לאורך כל הדרך- ועכשיו הייתה שונה מכולם... תמיד... יותר בוגרת, יותר מבינה... יותר אהב אותה... המראה החיצוני שלה... שירדו עליו הרבה... היא למה... ובכל זאת... יש לה השערות... החבר הראשון... שמעולם לא רק בגלל שהיא שונאת את עצמה כל כך, ולפעמים פשוט אין לה מושג למה? למה תמיד היא חייבת להגיע למצב של לחתוך ולהרוס את עצמה? היא אף פעם לא הבינה למה... למה תמיד היא זאת שנפגעת, שסובלת? אחד לא שמע את הצעקות שבאות מבפנים, את צעקות הכאב והסבל. הסבל