נזכרתי באבא שלה, שבא לאיים על אחד הילדים שהעז "לא", הכחשתי. "מה פתאום. היו לה אחלה הורים, היא היתה משתפת נכון?" הוא דולה מזיכרונו הוא פרטים על ליבי. זהה. אני מהנהנת והוא ממשיך. "היתה לה משפחה מפורקת לחלוטין, "הבחורה ההיא?" הוא מוודא שהוא עדיין איתי וקו המחשבה שלנו נשען על הכר ידיו מחזיקות את עורפו. מבין שאני בכלל לא איתו. הוא נע לאחור, מרחיק את ידיו ממני שלנו ביחד. "לא חשבתי עליה עשר שנים" אני אומרת פתאום והוא אנחנו במיטה, מביטים אחד בשני ומתלטפים, סוגרים את סוף השבוע בלי להכין שיעורים" הוא מתקומם כנגדי, הופך להיות המצפון שלי. לא מסוגלת לכתוב הלילה כלום. "אבל את לא יכולה ללכת ללימודים אני צריכה עזרה. מושכת בכתפיי, כאילו שהוא יכול לעזור לי. אני "אז מה יהיה?" הוא שואל. דואג לי. מברר אם זה למחר. כן. האם "לא" אני עונה. גם מביט בי, מחכה לתשובה. קם ומושך אותי לחדר השינה. "סיימת?" הוא שואל שוב, והפעם הוא "ואני נאלצת לשלם את המחיר", קולה נשמע על רקע הכותרות וארי הצליחו" אומרת המודחת הטרייה על החברים שהדיחו אותה ונאנחת. לא תפריע. קיוויתי שהם יצליחו לראות מי אני באמת, אבל הם לא "חשבתי, שאם אני