ראיתי שלא לקחתי את הפלאפון מהכיס של שי לפני שברחתי מהמועדון כמו אבל המשכתי ללכת. השקט מסביב הפחיד אותי. קיללתי את עצמי בלב חלצתי אותם והחזקתי אותם ביד. המדרכה הקשה הכאיבה לי ברגליים, ללכת, אבל הכל היה נראה לי אותו הדבר. העקבים שלי הרגו אותי. חושך. הסתכלתי לצדדים. לא הכרתי את הבתים מסביבי. המשכתי רציתי שהוא יראה אותי בוכה. לי את המוח ואטמו לי את האוזניים. הסתובבתי והתחלתי לרוץ, לא התכוון לפגוע בי, זה פשוט קרה. לא הקשבתי. הדמעות כאילו מילאו מה שאני לא מוכנה לתת... הוא אמר גם שהוא אוהב אותי ושהוא לא שיש לו מישהי אחרת ושהם ביחד כבר כמעט חודשיים, שהיא נותנת לו אבל אחרי כמה חודשים הם נפסקו, חשבתי שהוא הבין... הוא אמר שי לא היה בתול, ובהתחלה באמת היו לי ויכוחים איתו בקשר לסקס, מהחיים שלי! לתת לו- אתם מבינים? סקס! בגלל זה נגמרה תקופה של שנה וחצי הלילה. הוא אמר שיש לו צרכים ושהוא רוצה יותר ממה שאני מוכנה בשבילו, שהוא צריך יותר, אבל באמת שלא ציפיתי שזה יקרה באותו תמיד ידעתי שיבוא הרגע שבו הוא יחליט שאני לא מספיק טובה שהרגשתי כשהוא אמר את אותן 3 מילים- "אנחנו צריכים לדבר..." זרה. הייתי מופתעת,