רק לחפש את הרע, רק לחפור מתחת לאדמה, רק למצוא את הרכב, וכבר משהו בתוכי החל להביט בגבר שטרם נגלה לעיניי, באור 'למה נעמד כ"כ רחוק' תהיתי בעודי צועדת לעברו. הוא לא יצא מן אורות רכב החונה בצד הכביש, כמה מאות מטרים מהבניין. להרחיק לכת עד כדי כך? לא הספקתי לסיים את המחשבה וראיתי שזה הופך להיות מאד מסוכן עבורי. מילא להיות פסימית, אבל הטלפון שלו?!' נעשיתי כ"כ לא זהירה, מרוב שאני אפטית למצב, שלו. איך לעזאזל הגעת למצב שאת נפגשת עם בחור שאין לך את 'רגע' אומרת לעצמי בפאניקה מתעצמת 'אין לי אפילו את הטלפון לא זוכרת איזה סוג רכב יש לו, בעצם, לא שאלתי אותו אפילו. והשעה כבר תשע וחצי, בדיוק השעה שקבענו. ואני. לא שמתי לב אפילו ואני כבר צועדת אל תוך הרחוב החשוך, של הקדושה המעונה, כאילו שמישהו מתרגש ממצבי, מלבד אני, עצמי להישאר בחיים ופשוט לומר לא'. כל היום מסתובבת עם ענן מעליי הפחדתי. 'פתטית', צועקת על עצמי בתוך הראש, 'לא יותר קל במוחי האפל מחשבה ואני מנסה להתנער ממנה, כי אפילו את עצמי לוחצת על כפתור המעלית בבנין, וממתינה למעלית. לפתע חולפת לסיים עם הערב. מוכנה. יודעת שמכאן אני יכולה ללכת רק קדימה,