והתבהר לגוון חולה כמעט. אותו הדבר עד שהיא הכירה את נאור. תוך שבוע הקפה שלה טיפס כשהקפה שלי מגיע אני נזכרת איך תמיד היינו שותות אותו בדיוק אחרת אני נמרחת לה פה תוך שלוש שניות. של סלחנות. חייבת לפתוח את השיחה הזאת עם כמה שיותר טינה, התודעה. לזרוק לתוך האיד כל סימן לאמפתיה, סימפתיה או פירורים לפחות. לא נורא, אני צריכה את הזמן הזה בשביל לנקות קצת את בחמש אני מתיישבת ומחכה לה. כמו תמיד היא תאחר ברבע שעה "בסדר". אנחנו לא צריכות לשאול איפה. זה כל כך ברור. "בחמש". "מתי?", היא מרימה את הכפפה. מיותרים. "אני רוצה שניפגש", אני לא מבזבזת זמן על גישושים נבוכים סופיות. זה בעצם הנצח, משהו שהמצאנו כדי שלא נצטרך לדבר במושגים של באמת אם היא היתה מתקשרת אלי או שהנתק הזה היה נמשך לנצח. ומה אתחרט ואנתק בינתיים הטעות כבר נעשתה. ואף פעם אני לא אדע כמה שניות הקול שלה יציף את השפופרת ואני אצטרך לענות. גם אם אי אפשר לעשות פאסט פורוורד ולעבור את הקטע המביך הזה. עוד הפעולה האחרונה שעשית. לפעמים יש בזה סוג של נחמה. עכשיו כבר פחדתי מהחושך. היום אני פוחדת רק מעצמי. בחושך אני מפתחת אותם, עובדת על נקודות התורפה. מצחיק