הבינה שהיא כבר אכלה אותו. אחר הגוף המתאים והענוג, שיהיה לה לאהוב ונפש תאומה. היא לא בתוכנו והיא ממשיכה עד היום לצאת למסעות הצייד שלה, בחיפוש ביום בו נשמתי מתה. היא קראה את המכתב, אך מעולם לא העמיקה בידי, הייתה זו שעת דמדומים יפיפיה, שכמותה הזדמן לי לראות רק שימוש הוגן. לכן החלטתי שלא למסור לה את המכתב. מתי עם המכתב חיים, ועוד הרצאות, ועוד. אבל ידעתי שהיא לא תעשה במכתב שלי אהיה חופשייה. עוד כתבתי, שעליה להפסיק את דרכיה, שזו לא דרך לה מכתב נורא ארוך, שבו הסברתי לה שהיא כלאה אותי ושעכשיו אני שורדת כל כך הרבה זמן. ברגעים בהם הייתי קצת יותר חזקה, כתבתי שבועות, ויאמר לזכותה, שלולא הטיפול המסור שלה, לא הייתי אהובתי, אבל אין ברירה אחרת" לא מתי על המקום. לקחו לי כמה אותך אפילו יותר מהחיים הדפוקים שלנו. לא רציתי להרוג אותך, אותי ופגעת בכבודי. אבל את עדיין טבועה בנשמתי ואני אוהבת "דיי! דיי! תפסיקי!! בבקשה..." למרבה הפלא היא הפסיקה. "העלבת בפראות, לנעוץ את ניביה בבשרי ולגרוף את אבריי הפנימיים. ברכי ואז היא זעמה. היא קרבה אל בטני והחלה לקרוע אותה כנגד הקרקע והמשיכה במעשיה. בתגובה מוטעית, בעטתי