לא מכירה אותו, והוא רק הצמיד את ידו לפי הוא הכאיב לי ולא היה איכפת לו. צעקתי לו שיעזוב אותי, שהוא חשדניות, מעורפלות. הוא הביט בי בעיניים זדוניות ואחז בידי. ממני. קמתי והסתובבתי אליו. הבטתי בו בעיניים בוחנות, בצעדים שקטים ולחש באוזני : "קומי!". לא הבנתי מה הוא רוצה גבוה, לא שמן, לא רזה, לא מיוחד. סתם מישהו. הוא התקרב אליי לא עבר הרבה זמן ומישהו עבר שם לידי. הוא היה איש רגיל: לא הזה. בסדר. לו רק ידעתי שמישהו באמת יבוא הייתי מתחרטת על הרצון עצמיים. כל כך רציתי שמישהו יבוא ויחבק אותי ויגיד לי שיהיה בלילה הנורא ההוא של חורף 79 ישבתי על המדרכה והתמלאתי רחמים חילקתי מחמאות סתם ככה. הייתי אני והייתי אמיתית. תמיד הייתי אני. לא זייפתי חיוכים, לא סחטתי דמעות בכוח, ולא לצאת ביום שישי, תמיד רציתי בשבת. אף פעם לא הייתי מישהו אחר. לי חם בקיץ וקר בחורף. זה תמיד היה ההפך. אף פעם לא אהבתי הייתי כמו כולם. אף פעם לא אהבתי לחיות בקלישאה.אף פעם לא היה להתלונן גם כשלא היה על מה, ולהיות עצובה גם כששמח. אף פעם לא רחמים עצמיים תמיד היו חלק ממרבית תכונותיי הרעות. תמיד ידעתי יושבת שם על המדרכה ונכנעת שוב לדיכאון