ותפסע במלכותיות לתוך המבנה המואר. תזרוק חיוך אל השומר העומד בשער ההיכל ואל האנשים המתגודדים, הליכתה ומותח את שפתיה לחיוך, והנה מקץ חמש דקות היא כבר ובלתי מובן, הנה הוא מכריז על נוכחותו בשלט מואר המאשר את רוח הים דוחפת אותה לפנים, הנה מסתמן לו באופק בניין אפרפר חולפות לצדה מכוניות, הנה מתכהים להם השמיים כיין המבשיל, הנה והנה השביל נמתח תחת רגליה, הנה הדרך מתקצרת לה אל האופק, הנה בכיוון שעל פי המפה היה אמור להוביל אותה הישר לפתח האולם, מעודדת קמעה, היא השליכה את המכשיר הכסוף לתיק, ופנתה ללכת "תיגמלי כבר, יא מאפרה מהלכת. יאללה, ביי." "זה בסדר, אני אשתדל למות מחר. ביי." באמצע." "תפסיקי עם השטויות ותבואי כבר. תיזהרי לא לחטוף התקף לב "באמת? טוב, אבל צליבות יש, בעיקר בעיתונים." "אין פה כסאות חשמליים, למיטב ידיעתי." ציני. "חוץ מאשר את המתמודד השני לכסא החשמלי," היא חייכה חיוך "תראי, אליבי לא הרג אף אחד." "אחלה. אבל זה לא ממש משנה, הרי ממילא אף אחד לא יתעניין." מה, רק שיהיה לך תירוץ טוב." או משהו, שאנשים היו צריכים את עזרתך, תמציאי משהו, לא עקרוני "אוי, חומד, מה יהיה איתך... טוב, אז תגידי