משהו ייכנס הייתה הרגשה נוראית, לבזבז את הזמן ככה, סתם לשבת בכיתה וכשהציקו לה הייתה פשוט קמה הולכת ואף אחד לא עצר אותה. זו לתת לה לעשות כרצונה. וככה יפה ישבה בשיעורים, חולמת, והמורה לא עצרה אותה, היא שמעה שליפה יש בעיות וחשבה שכדאי והפסיקה ללמוד. כשהיה לה קשה במיוחד בכיתה פשוט קמה והלכה, שמשהו אצלה לא בסדר, שהיא לא כמו כולם. יפה הרימה ידיים, שונה מלשאר הכיתה, ויפה הייתה זקוקה ליחס שונה, היא ידעה השקיעה ביפה את המאמצים שהשקיעה קודמתה, ולא הראתה לה יחס המורה לא הייתה נוראה, אבל לא הייתה טובה כמו רינת. היא לא חולה, ולא הסכימה ללכת לבית הספר. אחר כך לא הייתה ברירה. עזבה אותה המורה האהובה בלי להיפרד אפילו. בהתחלה שיחקה פני גילתה שרינת עברה ללמד בבית ספר אחר. היא הייתה בהלם, איך אחד הימים הנוראים בחייה, היה אותו היום, לפני כיתה ו', בו להראותו לרינת. במקצועות השונים, ומתי שקיבלה ציון טוב )לעיתים נדירות( מיהרה היא לא הפסיקה להתאמץ, ולא רק במקצועות אותם לימדה רינת, גם לכיתה, לא התייאשה, תמיד הרגישה את תמיכתה של רינת מאחוריה. היה בה שיפור, ולמרות הקינטורים הבלתי פוסקים מצד 'חבריה' מסיימת תמיד אחר