והמום. ללא שליטה, "בלהט הרגע... רגש לא מספיק כדי ליצור!" הוא צעק, "ככה הם רוצים את זה..." הוא גנח חלושות, כבדרך אגב, והתנשף היד הכותבת שלו החלה לרעוד על הדף, הסימנים נעשו פחות ברורים. "כן... סוף סוף..." הוא לחש, עוצם את עיניו, נוטף זיעה קרה. של פחד... זו כבר היתה ההחלטה שלו. הגניחות שהפכו לצעקות כבר מזמן הפכו לצרחות, של כאב, של עונג, שלה, חזק יותר וחזק יותר. לשולחן העץ החורק והמתנדנד, מרגיש את החיכוך והחום של הגוף באגן שלה, מרגיש את העצמות העדינות שלה נמחצות בין האגן שלו הוא המשיך להניע את האגן שלו קדימה ואחורה וחוזר חלילה, מתנגש היא גנחה, כמעט צעקה: "תזהר! אתה מכאיב לי!" בקיר. הכתיבה ההולך ומאיץ. כשחש בידה העיף אותה כל כך חזק שהוטחה היא נשענה אחורנית, מוחצת את ידה אל הדף, מפריעה לו בקצב באוויר, אמתו משמשת כתומך לגבה התחתון. הוא הצמיד את כף ידו אל ישבנה, כל כך חזק שהוא כמעט מרים אותה וטיפס אל פרצופה, עושה אותה אדומה ולוהטת. וכך, הסומק שנוצר בגוון וורדרד חלוש בין שדיה, נעשה עז יותר מתוכה, מוציא את כל הכוח שלה איתו, נכנס שוב ויוצא שוב. והעדינה שלה, מביט בדף וכותב, לאט לאט. הוא שלף את