משהו פרפר בחזה שלי הוא לא ביקש ממני להפסיק, ולא שאל עוד דבר. רק המשיך לחבק השחום והרטוב, מרגישה כל רעד שעבר בו. הנהנתי כשראשי עדיין מונח על כתפו, לחיי מתחככת קלות בעור אם הכל בסדר. "דאיסוקה?..." הארוקי שאל בדאגה. הוא חיבק אותי בחזרה כששאל הדמעות זולגות ומתערבבות במים שזלגו על פני. ידיי עדיין חובקות את מותניו, נצמדתי אל חזהו העירום והמתנשף, הייתי מאבד את הארוקי. הבנתי לפתע את מה שקרה. הבנתי, שאם לא הייתי פועל כל כך מהר, הארוקי הנהן קלות. תמכתי בו כשניסה לעמוד, ואז... קפאתי. בסדר?..." "הארו...קי..." הרמתי אליו את עיני הרטובות, "אתה... אתה כשמלמל: "ד...דאיסוקה!..." ונפלתי מתנשף מעל הארוקי, שהביט בי בעיניים ענקיות ונדהמות רועד בעצמי, מעדתי על הבוץ החלקלק שהיה בגדה אליה שחיתי, והרועד וזינקתי איתו אל מחוץ למים, מביא אותו אל הגדה. בזריזות כפי שלימד אותי טומוהיקו, תפסתי את הארוקי ההמום את הארוקי נאבק במים באימה, חסר אונים, כמה מטרים לפני. שחיתי הרבה, היישר אל תוך המים הקרים. בעיניים פקוחות באומץ, ראיתי העבודה ומשליך אותה על הדשא כשקפצתי מגדת האגם בלי לחשוב ואני... אני רצתי, כמו שלא רצתי בחיים