עליה. כשהאירה השמש ונזכרתי שהיום זה היום שיחות ארוכות. סיפרתי לה על עצמי, מאיפה באתי ולאן אני הולך, מעצורים, משהו פיזי ומלא תשוקה, אבל זה היה לילה מאוד שקט של הלוואי והייתי יכול לספר לכם שזה היה ערב של אהבה פרועה וחסרת נטוש, פרט לכמה גלים שהתעקשו להמשיך ולתקוף את החוף בעצלנות. וצעדנו אל החול. השעה היתה כבר כמעט שלוש, וחוף הים היה כמעט אביב נשפכנו אל חוף הים. נטשנו את האוטו באיזו פינת רחוב, ואחרי רבע שעה של הסתבכויות ברחובות הצרים והחד-סטריים של תל "ברירת מחדל עלובה למדי, אבל אין מה לעשות," התנעתי את האוטו "אני חוששת שנאלץ להסתפק בחוף הים, איך זה נשמע לך?" "לירח, לשמיים, למקום רחוק ולא לחזור," השבתי בהחלטיות. "אז לאן אתה רוצה לנסוע?" היא שאלה. רחוק מהרעש וההמולה. נכנסנו לאוטו, נשמתי עמוק. מתאימה לי אחזתי בחוזקה בכף ידה וצעדתי איתה החוצה במהירות, "רוצה זו לא מילה, אני חייב לצאת החוצה," ובצורה מאוד לא "אז אפשר לצאת החוצה, אם את רוצה כמובן." "אני סובל." "אני רוקדת. מה אתה עושה פה, עוז?" "מתאים לך השם," חייכתי, "מה את עושה פה, שיר?" "אני שיר." "שלום," הרחקתי את הפנקס, "אני עוז. ומי את?"