לי כמה נערים מאוטו. אני מזהה את הכניסה לקניון... ואז... פתאום מכוניות, אמבולנסים, משטרה ודם בכל מקום. אנשים מנסים לחלץ אני מדליקה באדישות ערוץ 2, אני רואה תמונות נוראיות, "טוב..." "פשוט תעשי את זה!" "למה?" "תדליקי חדשות." "מה?" אני עונה. "רותם?" מישהו בצד השני משתעל בעדינות ואומר בבכי: "הלו?" בבית. הטלפון מצלצל, אני עונה. צלצול, השעות עוברות לי כמו שניות, שנייה עוברת ואני כבר סיגרייה. לרגע עולה לי תמונה שלו בראש... אני מתנערת... שוב בסלו מושן, אני מגיעה למחששה יושבת עם הדיסקמן ומעשנת אני הולכת בין עשרות התלמידים הפוקדים את המסדרון העמוס כמו רגע לפני שאני נכנסת לחלום שלי ופתאום... צלצול. על הכיסא הריק שלו הוא תמיד אמר שיהיה בסדר, אני חושבת לעצמי להגיד לו שאני אוהבת אותו הוא לא הגיע לבית ספר, אני מסתכלת לא אותו דבר מאז. אבל היום, דווקא היום שרציתי להגיד לו, כבר מזמן זה לא קרה לי. הפסקתי לחשוב עליו ביום שרבנו. זה כבר נרדמת. הכיסא שלי ממוקם בסוף הכיתה, אני חושבת עליו עכשיו, ללשון ברקע. אני מרגישה את העיניים שלי נעצמות לאט... אני