בכדי לרוץ, לא פיזית אלא בראש. בחלום. לבד. מוגנת. מחייכת. וכשאני חושבת על זה אני חולה מדי אני רוצה להעלם בתוך הכרית ובין קיפלי השמיכה, להשאר תקועה בריצה הזו, אתהפך על הגב, אסתכל לשמים ואבין כמה החיים יפים. יכאב לי ואני אבכה כמו ילדה קטנה. אז אני אזכר שאין תחושות לפעמים מתחשק לי לרוץ ולבכות. לרוץ כל כך מהר עד שאני אפול, ראש. בלי כלום. ריק ממחשבות, מתחושות. רק להיות חלל מלא ברגש. הגוף שלי משתרך כמה מטרים מאחורי, להישאר חשופה מכף נפש ועד