בהמוניו אתבע גם אתבע. דין ודיין יקומו מן האפר, מגל העצמות היבשות, כעוף החול הקם לתחיה,  יצבעו  את העולם בתרועת נקם ושילם מזעזעת, ניצחת, מלאת הוד והדר. שתי פנים לו, ליום הכיפורים. חרב פיפיות מתהפכת, מלהטת. אם אחיה עד אז, אעמוד ביום הכיפורים ההוא כנתבע ותובע גם יחד. יתערבבו להם הפשעים והכפרה לכדי עיסה דביקה, חסרת צורה, רווית גוונים, עתירת הקשרים ונקודות מבט,  עד כי לא נודע מי ומה בדברים. תשאלי את אחותך, אביטל. היא ודאי תדע לומר לך.   הדמעה שלי יבשה על פני הדף המצהיב, המהוה. פניתי לאחור ויצאתי  מבית הכנסת אט אט, בשקט ובפנים מורכנות אל הקרקע, נזהר שלא להרעיד את הדלתות הכבדות אחרי בצאתי.  צעדתי חזרה אל הבית, הטלית והמחזור כרוכים זה בזה בין אצבעותיי.  חזרתי אל מיטתי בבית הוריי ונפלתי, כבד עפעפיים, המחשבות צצות וחולפות  כפרפרים ,  אל שינה רדודה ומקוטעת, מלאת סיוטים, הרהורים וגרון ניחר.  שנה חלפה מאז חזרתי אל בנגקוק  בטיסת לילה, אחרי יום הכיפורים ההוא. שנה אחת וקללותיה.  לארץ לא חזרתי מאז, ואת אביטל לא ראיתי. שוחחנו בטלפון אחת לחודשיים, בערך, ובין לבין התכתבנו באימייל. לא הרבה קרה בשנה ההיא,