המתנה שנתנו לך אביך אימך ואבא טבע הגדול. השמש שוקעת ואין ירח הלילה. תוכלי לרקד לך בקצב החדש ואיש לא יראה. ואיש לא ישמע. גלי   את גופך. בואי, נרד אל הבריכה, אראה לך כיצד תוכלי לראות את גופך, בודאי עוד לא ראית אותו. שמש אחר הצהרים ציירה קוים רכים בראשי ההרים, ורוח נענעה  את ענפי עצי החרובים בשעה שפילסו את דרכן  אל   הואדי, אוחזות בסלעי הגיר, ניזהרות שלא לפורר אותם. כשהגיעו אל שיחי ההרדוף התכופפו במיסדרון הצמחיה הצפופה, מסתתרות זו מזו, משחקות, מתחבאות, מחפשות  הדרך.  "רגע", נוגט תפסה ביד האסופית ועצרה אותה "תיראי",  על השביל  לפניהן  שכבה לטאה קטנה, נוגט התכופפה לאט, בחרה אבן קטנה מן השביל, הרימה אותה וזרקה אותה  בתנועה מחושבת בינה לבין הלטאה, הלטאה כמעשה כשפים קפצה אל האבן, ושוב זרקה אבן הפעם  למרחק קצר יותר, וקרבה   את הלטאה כמעשה קסם. תמיד הן באות אמרה כשהתיישרה. רעש המים הנופלים מילא את האויר ואיתו ניתזי מים, כשנפתח חלון גדול בצימחיה יכלו לראות את הסלעים הגדולים, את המים הנופלים ברעש גדול, את הירוקת הממלאת את הסלעים והצמחיה התלויה המלווה את דרכם של המים. קרני שמש אחרונות נישברו במי