חשבתי שקמראן זה שם של הודים. עכשו כולם יודעים. סוף סוף נזכרתי. הדלקתי. אה, הנה איך קוראים לו. מדינה אנחנו חיים ולמה היא לא רוצה שאני אסע באוטובוסים. אתמול אימא שלי התקשרה שאני אפתח טלוויזיה, שאני אראה באיזו השאיר אותי ליד הקיר, מבטיח נקמה והולך. לא היה אכפת לו שבכיתי. הוא חשב שאני לא אוהבת אותו. הוא לרומנטיקה לא. אהובי, חרא. לשם יכולים להיות הרבה תחליפים: תראה, תגיד, היי, אתה יודע, "עדי, אני אוהב אותך" הוא חייך פחות. שגם אני. הוא חייך. רצה שאני אחזור על מה שהוא אמר. כשאמרתי: אוזן, צוואר, עיניים: "עדי, אני אוהב אותך." חייכתי. אמרתי לו לקיר, החזיק לי את הראש חזק, יודע שאני נהנית. כותרות. לפני יומיים, ביום השליש-שנה שלנו, הוא הצמיד אותי כולם עכשו שונאים את החבר שלי. ז"ל. נהיה מפורסם. חדשות, אז מה אכפת לי. ארבע חודשים גררתי בלי. קוראים לך." והוא לא אהב את זה. ניסיתי את התרגיל הזה של מיקי, של "בוא נתחיל מהתחלה ואיך אז עניתי. שתק כשהוא לא שמע אותי. בשביל שככה הוא ישאל אותו איך קוראים לו ואני אדע. אבל הוא כשהוא התקשר, נתתי אותו ליוסף מ"יוסף, הבן המפגר של פסיה", הייתי מוטרדת מהשם שלו. אמנם