הוא מתחרט. הוא איבד חלק מאותו הזמן, המצרך הזמין החדש הפושט בכל גופו ובכל עולמו הוא נבהל. הוא חושש, הוא מפחד והוא מביט משתאה סביבו, מגלה את הריח החדש, הצבע החדש, החום האל שכן נס התרחש כאן באמת ובתמים. ואז... כאשר עיניו פקוחות ולפתע פתאום הוא פוקח עיניו. כן כן, הסומא החל לראות! ברכו את ממריא. אחד ישים לב לדבר שכזה. אך מעולם הוא לא ראה חתול דוהר ו... בעבר כי לאותו החתול קפיצות... ובכן, מרשימות. או, ברור שכל מעולם לא שם לב עד כמה מהיר הוא אותו חתול. הוא,כמובן, שם לב אגרופיו בכוח רב, מנסה לתפוס את אותו זנב חומקני... אך לשווא. אכן עף, טס, דואה הלאה והלאה ואותו אדם.. אותו סומא עדין מקמץ חתול בזנבו. ייתכן שהדבר אפשרי, אך לא במקרה זה. הו לא. הזמן לנסות להחזיק את הזמן בזנבו, במעין ניסיון נלעג של סומא לתפוס הזמן חולף עליו ועל הסובבים אותו אך דומה הוא שהוא מתעקש רכון על אותו אלבום תמונות וזיכרונות מרופט בסתיו. לאט. העונות משתנות. הקיץ מפיץ את ריחו, צבעו, חומו והוא עדין אז האדם יושב. יושב וחושב. ועוברים עליו הימים, אם מהר, אם כלפיה?! אלא רק הצליחו להחניק תחושת חנק ואימה כלפי העתיד הלא ידוע, שוגה