אך עד מהרה נתיישבה דעתה והיא החלה לפעול בכל המרץ שבה. לאחר מכן קבלה שיעור ברכיבה על סוסים, השיעור הכי טוב שקיבלה בחיים. היא רכבה על סוס פשוט נפלא, לא רץ מהר אך לא האט, היא אהבה את הסוס היה זה ברור, בהחלט. למען האמת כה נקשרה אל הסוס עד שחשה הצורך להכין לו בעצמה את פרסותיו והנפח הנהן בהסכמה, על פניו חיוך רחב. הילדה שקדה עליהן רבות ובילתה כמעט את כל זמנה בנפחייה, יצקה בכל פרסה כוכבי ברזל ובראותם אף הנפח התפעל, אך כשניסתה הילדה למסמר את הפרסות ברגלי הסוס, זה נבהל בעט בעיטה, שהעיפה את הפטיש לפניה של הילדה והיא מרוב פחד, איבדה את הכרתה. הילדה שמעה קולות כשחשבה שהיא עודנה ישנה משום שרק שחור ראו עיניה, היא ניסתה לפקוח אותן אך שלא בהצלחה. הרופאים סיפרו לה ולהוריה בצער רב כי לא תוכל לפקחן עד ליום מותה. והילדה הייתה כה עצובה, היא נאלצה לעזוב את עבודתה ולהסתגל לחיים בצל החשכה, עיניה היו כה רעבות למראה של טבע, דשא או מים, אפילו פרסה... אך הן לא יכלו וזה מה שהשקיע את לבה. היא החליטה לברוח, לשאת רגליה ולברוח מהצרות, לשכוח מה שקרה ולחיות חיים אחרים ללא דאגות. וכך היא יצאה במהרה כשאמה טיפלה בבנות השכן