חוזר ארצה, להתגייס"  אז חזרתי, התגייסתי לשריון, נכון שזו לא ה"יחידה", אבל לשם לא התקבלתי, ברכיים דפוקות, אבל מה, בתור שריונר יכלתי לתרום לא ובלוריתי התנופפה בעוז. עיני עדיין המשכו לחדור תחתונים, של התעופה הלאומית שלנו שכרה לי דירה, וכל חודשיים, כשהייתי מגיע לאימון בארץ, הייתי קופץ לחוף נתניה, להפגין נוכחות, ולראות מה שלומה של המלכה. למלכה תמיד היה חבר, אבל באיזה ביקור שלי נוצר חלון של הזדמנויות, ונהיינו חברים. נכון שכל הבנות שיצאתי איתן היו פצצות, אבל היא הייתה פצצה עם ערך מוסף, מלכת החוף...הבלורית לא התנופפה מעולם כל כך בעוז. מכירים את הזוגות האלה שכולם מסובבים אחריהם את הראש? כאלה היינו. נעים להיות חצי מזוג כזה. בגיל 29 התחתנו, כשהיינו בני 31 נועם נולדה (אם לילדה שלנו לא יהיה שם יוניסקס, למי יהיה?) המלכה חזרה לעבודה חודשיים אחרי הלידה, והכל היה מושלם כזה. אלה היו אמורים להיות החיים שלי. מוזר, בכל שלב בחיים , צבא, לימודים, עבודה, תמיד אמרתי "זהו, אחרי זה, מתחילים החיים באמת" והנה, החיים התחילו, והם לא היו שוס גדול, כאילו, אלה החיים שלי? מישהו מוכן לקחת אותם ממני? אבל אף אחד לא רצה