אני עולה בדרגות נכנס הביתה בכניסה הרגילה שלי והולך קצת לחדר כאילו אלף כלבים נושכים אותי. אז אני חוזר הביתה, הדרך לא ארוכה אבל עם כל צעד כואב לי בגוף ולא יחשוב ולא יתחיל לתהות או לשאול... תמיד יכול לחזור לפני שהוא בא. עדיף ככה אני חושב שלא ידאג אני מכיר את בני מספיק טוב ויודע מתי הוא מגיע הביתה ולכן זה כיף לי לשכב ככה בשמש - זה נותן לי קצת תקווה. וחוזרים לשמש הנעימה. רחוק ממני ואז אנחנו מסתכלים אחד על השני, מנידים בראש לשלום, מה השם שלו - אף פעם לא דיברנו אבל יש אחד קבוע שתמיד נשכב לא ונותן לשמש לחמם אותי קלות, אולי יגיע החבר שלי, אני לא יודע אז אולי כדאי לי בכל זאת לרדת. אני יורד, שוכב קצת על הדשא חושב על זה כמה דקות ומחליט שכיוון שהיום זה היום האחרון לחיי היום אין לי כוח, אבל אם היה לי אולי הייתי עושה את זה. אני לפעמים אם יש לי כוח אני מתגנב קצת לגינה למטה בלי שבני ידע, נשאר עם המחשבות שלי והכאבים שלי. לי, מנמיך את הווליום שלא ידפוק לי בראש והולך לעבוד, ואני עולה על הכורסה הקבועה שלי, בני מדליק לי טלויזיה שלא ישעמם אם פרוייקט הכדור עולה יפה אז אני הולך לנוח קצת בסלון. אני אנחנו כבר