היא צעקה, כשקמה והתקרבה אליו. "אתה לא יכול פשוט לברוח ממני ככה". "אני לא יכול לברוח מהעולם, לא יכול לברוח ממך, ומסתבר שגם לא מעצמי. הבנתי. יופי, נפלא. עוד משהו?" "אל תדבר אלי ככה" נעלבת. "איך את בדיוק רוצה שאדבר אליך רותם? לצעוק עליך? את רוצה שאכה אותך? שאחבק אותך ואלחש לך שהכל יהיה בסדר? תאמיני לי, אני לא אדם שטוב להיות לידו כרגע. את רוצה שאברח ממך." "היי," עכשיו כעסה "זאת הייתה הבחירה שלך - שלא תעז להפיל את האחריות שלך עלי, ועוד במין תירוץ מפגר שאתה בורח כדי להגן עלי." נאנח, נועם קם וחיבק אותה. למרות שהרוח ייבשה כמעט מייד את הדמעות, שניהם בכו. "אז  למה את לא נותנת לי לבחור ולשים את הכל מאחורי?". "אתה לא היחיד שרוצה לברוח, אתה יודע" קולה רעד כשהתנתקה ממנו. משהו בתוכו נדרך. הוא הכיר את הרעד הזה. "רותם?" היא שלחה מבט חטוף אל הסלעים שמתחתיהם, מחייכת אל מבטו המיוסר, המסרב להאמין. "אתה רואה? לא קל לתת לאחרים לממש את הבחירות שלהם". הוא מיהר לחבק אותה, מזועזע "תבטיחי לי שאף פעם...".  היא ליטפה את ראשו, מביטה מהופנטת בשקיעה. היא ידעה שלא יחזור לכאן לעולם, שלא יברח  ממנה שוב. "הייתי רוצה לקפוץ