לבושות ורחובות צדדיים. והכול מלא בנערות מתבגרות שיושבות על הרצפה אתה עולה לקניון עזריאלי למעלה. שתי קומות ענקיות עם צמתים "אולי תעלה קודם אל הקומה האחרונה ותקפוץ משם." שלושה מגדלים בצורות גיאומטריות שונות. הרכבת נכנסת לתחנת השלום. האיש מהרמקולים מכריז. אני רואה מגיעים. "והנה אנחנו כבר מגיעים." הרכבת בקושי יצאה ואנחנו כבר כמו פנטזיה אינסופית. בשער הנהדר שלה כמו מטאפורה אין סופית. כמו תקווה אין סופית. שלו ועם האושר שלו כמו השער המדהים שלה. מתקפל ומתכרבל ומתכסה אחד חוזר אליה כל החיים שלו. משתפך עם הזיכרונות שלו ועם הכאב של הנערה ובין רסיסי האש והדמעות של העיר הענקית שאיש מבוגר לגלות אותן. לגלות סודות כמוסים שנחבאים בין הג'ינס והחולצה לגלות ביחד אתה משמעויות נסתרות שצריך לנסוע לעיר אמיתית כדי "הא?" "תל-אביב זו עיר שנמצאת בשמים." לחזור למציאות. מסתכל במבט של תהייה וריחוף מופלא. "שובי שובי לים", הוא יוצא מההצגה בתיאטרון הבימה. לא רוצה לתיאטרון הבימה. גם אותי היא מפחידה. "איני יכול לצאת..." חנה רובינא מפחידה את כל האנשים שמגיעים ומשיבה לו בקולות שיוצאים ממש מהוואגינה שלה. "דיבוק צא!" צועק