שני כיסאות. אני דואגת להתיישב במקום שבו יראה את הפנים שלי נראה שייך לכאן. הוא מחפש מקום ומחליט על שולחן עגול וקטן עם לי לדמיין את אורי בצפיפות העצבנית של תל אביב, הוא פשוט לא קירות ירוקים כתומים ומבטים מעוצבים סוגרים עליי. מוזר, קשה אנחנו נכנסים לתוך בית הקפה שאורי אומר שהיה יושב בו הרבה. האוטובוס יצא." "מצטערת", אני פולטת את השקר המוכן "בדיוק כשהגעתי לתחנה "איפה היית? אני מחכה לך פה עשרים דקות." מתקינה חיוך ורק כשאני כבר ממש קרובה אליו הוא מבחין בי. ומאופרים עוברים מולו, מדגישים את זרותו. גם אני הולכת מהר, מאחורי המשקפיים ומתחת לכובע השחור שלו. אנשים מבושמים אני רואה את אורי עומד בפינה, פרצופו מכווץ מהשמש וכמעט נעלם מפיהם. התחלות חדשות שנרקמות ברמזים. נשים וגברים לוגמים קפה מספלים בהירים, מסלסלים עשן לבן