"הו, אמא!" הצליחו לגעת בלבי ולהמס אותו לצמיתות - מיועדות עבורי. סוף סוף עברו המילים הללו את המחסום הרגיל, שמעולם לא חבקו אותי. והיא צעקה בבכי מילה וחצי, אשר היו כה היה לחוץ ומכווץ, התפרק על ברכיי, היא חבקה אותי חזק, כפי הכרתי אותה. היא חדלה להביט בעיני, ובאקט מהיר, גופה, אשר עד ארוכה יותר מקודמותיה. התענגתי על השקט הקצר, ועל מבטה הרך. עיניה איימו לפרוץ מחוריהן לעברי. היא פסקה לבכות לשנייה אחת שוב את ידי וליטפתי את שערה הקצר. היא הרימה מבטה אלי. שוב מתרוממת אט אט ונחה לבסוף על כתפה הגרומה של הילדה הזו. הרמתי לא ידעתי מאיפה הגיעו האנרגיות, אך חשתי איך ידי הימנית להפסיק את הרעש. על מנת לעשות כה נדרשתי במעשה. לזמר בבכי תמרורים קולני. חשתי נבוכה. הופיע בי צורך מסוים לי חשודה. עקב ההתייחסות הבלתי צפויה הזו שקיבלה, חזרה הבחורה ההתערבות הפתאומית של הגברת הזרה ממול באומללה שמימיני נראתה "את בסדר חמודה?" "את רוצה לשתות?" "להביא לך משהו?" כן, לפצוח בשאלות רבות עבור הבחורה. באופן פתאומי למדי החלה הגברת ממולי, שלא הכרתי בקיומה לפני אך לא עשיתי דבר. שהיא מתחננת לתשומת לב מצדי. שקעתי בהרהורים לא