אך מבחינתי הדבר היה בגדר פנטזיה. כאן, ראיתי באימפוטנציה פוליטית כפתרון לשלום. קיוויתי שכך יוכל כמתנה עליונה שניתנה לי מהקב"ה. בתור אדם ריאלי מעולם לא לבנות את עולמו ולקצור את מזונו. מבחינה זו גן עדן נראה לי עמוקות, אך האדם עדיין צריך לעבוד ולעסוק במשהו על מנת שיוכל אמנם יש שלום ואחווה בין כולם ואין צורך להתעסק עם אידיאות מפסיק לעבוד, החלטתי להפסיק לחיות באשליה שיהיה לי קל פה. מאחר והתברר לי שגם בגן עדן יש דליפות מהמזגן ולפעמים המקרר היום. להימנע מהשעמום שהיה לבטח תוקף אותי אם הייתי ממשיך להתבטל כל שיסדר לי עבודה הגונה. יותר משרציתי למצוא עבודה, רציתי החלטתי בנחישות ערנית לפגוש את רוחי בבניין המועצה ולבקש ממנו למרות הקשיים להירדם בביתי החדש והעובדה שהרגשתי קצת ישנוני, "אני מקווה שבקרוב." הגדתי. "ומתי זה יהיה?" "האמת היא שלא. אבל אני אשאל אותה ברגע שאפגוש בה שוב." "יופי. ידוע לך ממה היא מתה?" מצפת." בשנייה. בהתחלה היא נראתה לי צוענייה אבל אז התברר שהיא בכלל "לא על משהו מיוחד. בסך הכול התיידדנו והחלפנו מידע הקשור אחד "ועל מה דיברתם?" "מישהי מבוגרת ממני. היא נמצאת פה כבר עשר שנים." שגם אתה