היסטרית מצד שני של הקו. "כן, מי זאת, מה קרה?"   "יוסף... הוא לא עונה לי." "מי מדברת? הרגעי הוא ישן עמוק?" "אורית מדברת, בואי מהר." "הזמיני מגן-דוד." דנה הזמינה מונית ספישל, תוך ארבעים וחמש דקות הייתה במושבה. שני פרמדיקים הכניסו אלונקה ריקה לאמבולנס, איש שלישי, ניגש אליה, - "אני ד"ר כץ. לפני חמש דקות חתמתי על תעודת הפטירה. אנחנו נודיע לחברה קדישא, הם יתקשרו לקבוע את סדרי ההלוויה וייקחו אותו מהבית, דנה את צריכה להיות חזקה." "חזקה בתחת שלך," התפרצה על הרופא, "מאיפה אתה יודע את שמי?" היא הביטה בו בתאורת המכונית, "שמוליק?" "אני מצטער ניסיתי להציל אותו, נראה שהמוות היטיב עימו, הוא מת מחייך." "שמוליק, אני הרגתי אותו, קיללתי אותו וקללות שלי הורגות."  "דנה, אמונות טפלות לא מתאימות לך. נראה שמת בזמן זיון, חלומו של כל גבר." "שמוליק, באמת... איך אתה מדבר?! זה אבא שלי." דנה ניסתה לחטוף כמה שעות שינה ממה שנשאר מהלילה, אבל לא הצליחה להירדם. שוב תצטרך לשבת שבעה. יבואו כל המכוערים עם הספרים הצהובים והבלויים, והיא תחייך בעצב, תלחץ ידיים, ותשמע כמו בְּלוּפּ: "משתתף בצערך. משתתף בצערך ... שת...ף   רך, ש ף ך,