היו עולים ימי חיינו אדים מהאדמה מועדים שמחים לפעמים מדדים וגם נופלים היינו מנערים מכפות ידינו עפר בקומנו מזדקפים בשמחות מגננתנו בקסדות העשויות מפרחים  בוכים ועלי כותרת רכים מנחים בזמן המקפל כלליו וקללותיו נוטף זיעת אפו ללא פת ונופל על חרבו עטוף טלית באוושת קולו עיוור מתחזה לעטלף עת גלי קולות סמויים נושבים בין הקירות איש שם לא הבין  בהד  המערות וטרם ידעו קולות סמויים הבאים מתוף הלב  לבסוף עת המריא לשמים ללא כנפיים ממרומי נימי לבו היה מאתר ומלבין את הנפש  זו ההולכת בדרכה לתומה מתרה פעמיו בטומאה בא בתמימותה קוצף בחלקת ראשה בנפשה בדמה וממיתה. דומה גם כפות הידיים מאליהן היו לאות מוחות את העפר עייפות מלגונן על הבינה לפעמים הייתה נשברת הגולגולת ותאי המוח היו נגלים לבנים או מאפירים ללא טיפת דם מיותרת לגוון בתבונות האדם  במחאת הידיים הזרועות  הן היו החזית והסרבניות בשעה ונפל הגוף כפות הידיים, מיאנו לבלום נפילות מחשש עפר היבשות המזוהמות כמו זוכרות התפלשיות קדומות אפשר היה לראותן מפגינות בעשר אצבעות מצביעות על פרח ועד הגבעול מעידן הקרח ועד המעלות ההולכות ועולות מי יצא עוד לשוח בשדות? פת הלחם