כל לילה אני רואה אותה בחלומותי. היא תמיד מחייכת. שבכיתי. אני זוכרת את הדמעות שזלגו מעיניי, זו הייתה הפעם האחרונה הגגות של הבתים, את הסירנות הארורות. אני עדיין מסוגלת לשמוע את הבכי, את הצליל של הגשם הניטח על הזוהמה שהצטברה בו במשך כל ימי הקיץ המייגעים. הגשם הראשון, של היורה, שהתערבב עם העפר וניקה את העולם מכל כל כך הרבה זמן עבר מאז, ואני עדיין מסוגלת להריח את הריח של זו הייתה הפעם האחרונה שראיתי אותה. הניצוץ שכבה, את השפתיים שחייכו, אפילו בעתות משבר. אותה. אני עדיין יכולה לראות את המבט הלא ממוקד בעיניה, את שמישהו יבוא לקחת אותה משם למקום אחר. מחכה שמישהו יבוא להציל אני עוד יכולה לראות אותה עומדת שם, בגשם, אבודה כל כך, מחכה והנחות, השערות. דברים לא נכונים. המקרה דווח בעיתונים רבים, ברובם היו כתובים שקרים רבים הסיבה. אני יודעת כמה כאב לה. אבל אני, אני יודעת מה באמת קרה שם. אני יודעת מה הייתה מוקדם מדי, יש האינם אומרים דבר.