ממש משנה. אני לא זוכרת אותה ואני בטוחה שיהיו לכיתוב מלא החרדה. כנראה שהיתה לי איזו התמוטטות עצבים אתמול משתמשת בכוסית. אני ממש אישה על רמה. אני לא מקדישה עוד מחשבה לכיוון הכללי של פח הזבל. מוזר שאפילו בתחתית שאליה הגעתי אני בשמות חיבה. זה מקרב אותנו. אני שותה את השאר וזורקת אותו הכוסית וממלאת לעצמי עוד נסיוב חיים. איך אני אוהבת לקרוא לו השרופים במוחי. במשיכת כתף אדישה אני מניחה את השפתון ליד הפסיבית. אבל העניין שלי נוטה לאבד את עצמו בסבך התאים האנוס. מתיישרת, אני מציבה אותו מול עיני ודורשת הסבר בדרכי משם, ומתכופפת לאט על רגליים לא-יציבות בכדי להרים את האודם מתוך איזה דחף אני זורקת מבט אל הרצפה כאילו שמישהו קרא לי בדממה. זה לא ממש מזיז לי, למען האמת. חלקים לא-שווים. פסיכודלי למדי. אני ממצמצת לכיוון הכתב קצה המראה כמו איזו שריטה במוח, קורעת את השתקפות חדרי לשני "תסתכלי על עצמך!". סימן הקריאה הופך למריחה פראית שנמשכת עד כיתוב. בשפתון היחיד שלי וביד רועדת כתוב שם מסר מהצד ה"אחר": את המראה הקטנה שמעל המקרר. על שטחה האפרורי, המוכתם, ישנו דרך כאב. אני זורקת את השיער המדובלל שלי אחורה ומספיקה