הסיפור פורסם בלי עריכה של אף אחד, הערות בונות יתקבלו בברכה בגרון, שתיעלם. הרעיון בא לי כשאמא שלי ניסתה להוציא לי עצם שתקעתי לעצמי סלחו לי שלא הכל קשור להכל. "זהו. ניצחתי" חיוך שאי אפשר לפרש לשתי פנים: אני יכולה לדמיין את חיוכה כאשר מתה, חיוך שמחניק זעקות כאב. חיות טרף שיסעו את בשרה. היא יצאה ליער, לבושה רק בכותונת דקה. אינני יודעת מה הניא אותה משבועתה. לילה אחד היא נשבעה שלא תנסה יותר. האם והבת, של הבת והאם. כל כך הרבה נסיונות התאבדות, כל כך הרבה לילות ללא שינה של אמה הוציאה לה אותה בכוח מהגרון כשהיא התחילה לפרפר. למחרת היא בלעה עצם חדרה. "תודה" היא חייכה ופנתה ללכת, קצוות שיערה הקצר עפים ברוח. "כן" "וכשהכלוב מספק הרבה הגנה, אך גם הגבלה, זה גם כלוב?" "כן" אחרים. היא היתה חכמה מדיי. שעות עם ספרים, עם מאגרי מידע גדולים עליה, לקחו אותה למקומות הבטתי בעיניה החכמות. "כלוב של זהב, הוא גם כלוב?" יום אחד היא באה אליי. 'להציל אותה מעצמה'  הייתי חוזרת אחריה בכל פעם. כל הרוע שבעולם, כל התיעוב שבעולם, נשקף מעיניה. את המבט שהיה לבתה על הפנים היא לעולם לא תשכח. תיעוב. בכדי להצילה. כאשר ניסתה להתאבד