אולי כי פחדת מצבע שחור של צלקות אמת ואולי אבל בחרת את הים האפור סגול הזה טיפת הגשם האחרונה שאם היה בו גשם היית רק קצת פחות ממדבר שטוב הוא אינו יותר מגסות כשמותר להגיד תקני בגדים ומילים ויהיה לך טוב, עכשיו לתוך המציאות שלך. מילים סבוכות אל דעות כפופות היום, האמונה, אין בה יותר מאשר יאמינו לך הרבה פחות. שאם תודי בעוצמת יופייך יותר קל לך מאשר להאמין להתרחק שפעם אהבת. בשמיים אפורים, ולהגיד לראות אותן טובעות היום את אוהבת פעם אהבת לשחק. את הכדורים שלך, אבנים למיים, שלוש מקלות כי שכחת לנצח. הימרת, סובבת באותו הלילה ששכח להיות נצח איך השמיים יהיו כחולים נוצצים גשומים באותו היום איך תהיי בת-אלמוות יהיו הראשונים לדעת כמו הם אחייך הקטנים ובכל זאת ילדים שמילותייך מרחמות עליהם מבטך אל כל כך שייכת ובין השתקפות המיים המציירת אותך מתרגשת בין הרצון לכתוב על כיעור קומתך אל תשתי, את טובה מדיי, את את צוחקת. ואת פשוטה. רועשת- פשוטה, מכתבי הערצה השחורים שלך שברו מגננה יצורות סנפירים וצורות נדירים שהבגדים טובות של משמעות ונתינה. שלך, עכשיו הוא בועות הנה, צופה בו צולל. היה השקט כמה כבר תספיקי לאהוב הנערצות