טבע כאן היום, זה מסוכן." "אני שונאת שנוגעים בי! לך מפה!" היום להרגיש את הכלום... ואז... נגיעה. הברכיים... עוד... אני רוצה היום להתמלא מבפנים... אני רוצה הגלים... עוד צעד, עוד צעד, עוד שניים... המים כבר עד אז פשוט קמתי מאיפה שכולם ישבו ורצתי אל הים... נעמדתי מול הארועים, המלאכים, הדמעות, הצחוק, החיים... סרט. אז הכול רץ, כל האנשים, כל הזכרונות, כל הכאבים, כל השמחות, ואז... להיות כלום. כלום. פשוט... כלום, פשוט... לצלול. אולי היום, אולי רק לדקה, אני יכול לא להרגיש, לא כאב, לא ריק, אתה חושב לעצמך, ואתה מרגיש איך הכול מתמלא ומתמלא וממלא את הכול, כל כך הרבה כמו צעקה... כזה רעש. כואב... כואב... באוזניים... כמו רעש של דממה. הצלילה נהיית לעומק רב יותר, העומק הזה שבו אתה שומע רעש כזה לא שם לב. לא מקשיב לי. ואף אחד לא רואה אותי. אבודה. שאין כבר דרך חזרה... שהכול מטושטש כל כך ומעורפל... אני ופתאום... פתאום הבנתי שאני פשוט צועדת עמוק יותר ויותר... אבל בפנים התרסקתי. שאני כן אוהבת ושכן אכפת לי. והחלק השני פשוט היה לי קשה להתמודד איתו... עם הרצון להראות )חלקכם( את גבכם. וכשהייתה תקופה שאמרתי שאני לא