(מתרחש בכניסה לאחד המקומות הציבוריים בארצנו.) - תעוף מפה, יא ערבי מסריח! - דרוזי, אני מבקש. - מה? - דרוזי. עשיתי צבא. הנה יש לי פה את הפטור מגזענות. - טוב, איך אני אמור לדעת לעזאזל? אתם אותו דבר כולכם! עם כל הכבוד! - אני מצטער. אבל עובדים על זה. יהיה סימון מיוחד בשביל דרוזים ובדואים. - יפה. זה חשוב. אז מה, אני עוד יכול לומר לך "במדינה אחרת היו תולים אתכם אם הייתם מדברים ככה ורק פה נותנים לכם לדבר, כי זה דמוקרטיה?" - אתה יכול. זה מותר. - מה עם "הייתי רוצה לראות אותך מגנה את הטרור כמו שאתה מדבר נגד הממשלה?" - חופשי. - "למה לנו אסור להיכנס אצלכם כמו שאתם נכנסים אצלנו?" - לא יודע. אה, זה היה בכללי? סליחה, לא שמתי לב.  - ומה עם "האלימות היא בגנים שלך?" - זה לא. מצטער.  - לא נורא, יחרבתק. נסתדר. הסימון הזה יהיה דבר נהדר.  - אתה מספר לי? - אתה לא מצטער שאתה דומה להם? - מה זה מצטער. כל יום. איוב קרע? החבר כנסת? פעם הוא קיבל מכה מהראי. הוא פשוט ראה שם ערבי וישר הלך להכניס לו בשביל כולנו. אתה מאמין? בזבז אחלה אגרוף. - איוב. אני חולה עליו. איזה נשמה!  - כן. יחיאל חזן וליברמן אמרו לו שיירגע. שהוא