לעשות כלום כשאני במצב בלעג. "אני לא הייתי נותנת לעצמי לעשות כלום כשאני במצב הזה" לשמוע את זה. "מתים, מה? משתתף בצערך, משתתף בצערך." אמר זאת ההודעה." טוב, זה היא כבר ידעה. רק חבל שהתמנון היה צריך פרת הים. "כן?" אמרה אישתו של אגון. "ההורים שלך מתים. זהו. "יש משהו שרציתי להגיד לך. סליחה, אתה מוכן לזוז? תודה." אמרה הלוך ושוב. פרת ים התקרבה למערה שלה והתמנון נאלץ לזוז משם. פנימה לגמרי. היא עשתה כאילו היא לא מבינה אותו והמשיכה לשחות לא הכל. הוא לא היה בטוח שהם מתים. אם היה בטוח היה נכנס "נו, מתי הם חוזרים?" ו"מתי חוזרים?". נראה שהוא ידע משהו אבל ויצא. נכנס ויצא. באחת הפעמים שהוא נכנס הוא ראה אותה ושאל פנימה. היה נראה שהוא שוקל אם להכנס ולשאול משהו. הוא נכנס ויותר מפוחדת ממאוימת, אבל היא גם הרגישה רעבה. התמנון הציץ החרכים, רק שלא יהיה גדול מידי! היא הרגישה יותר חרדה ממפוחדת היא שחתה הלוך וחזור במערה, חיכתה שדג תועה ייצא אליה מבין חיים. רק תזהרי מכרישים. אה!!!" נותק הקו ויותר לא שמעה ממנו. אז צריך להמשיך לחייך, את יודעת. לחיות באימה מתמדת זה לא לצפות לגרוע מכל, להיות מוכנים. אבל בדרך כלל דברים