גופו נהיה צמיגי וחסר שילדה, אך עדיין דמה וגם הרצון ליותר. כעבור חודש כל גופו רעד כשאכל, לא ממש רעד, נזיל, כך היה מאושר. ככל שקיבל יותר אוכל, כך גברו השינויים, ממש סבל כשלא אכל, לכן השתדלתי כמה שיותר לדאוג לו למזון זה נראה כאילו גל של ממש עובר לו בראש, ללא הפסק. מה שכן, הוא אצלו בשינויים גופניים. הגלים בראשו נהיו הרבה יותר עוצמתיים. הפסק, מחפש כל הזמן אוכל, חופר בצלחת. כבר אחרי שבוע הבחנתי ג'ון התהווה. כך אני מכנה זאת. הוא המשיך לשבת בצורה כזו ללא יכול מצבו להידרדר. אותו יום הייתי ממש מודאגת, אך לא תיארתי לעצמי לאיזו דרגה ג'ון, כשקיבל את האוכל, הפסיק לצעוק והתחיל לאכול בעקביות. ארוחת הצהרים. הוא הגיש לג'ון ולי. אני לא יכולתי לאכול, אך ליטפתי את ראשו וריחמתי עליו. יופ חזר אחרי כחמש דקות עם "תביא לו אוכל", אמרתי ליופ. בצלחת. רצתי אל ג'ון, הוא לא הבחין בי כלל, רק בהה בעצמו במראה, וחפר מאז ארוחת הבוקר. יופ ניגש אלי מייד, עם חיוך מוסווה בפניו, ואמר לי שהוא כך ובתנועה מונוטונית חופר עם הכף בצלחת. הוא ישב עדיין מול המראה, צועק "אההה..." בקול צרוד וחלוש, מפחיד. טעיתי. כשחזרתי הביתה מצאתי את