צד  שחיכה מספיק כדי לצרוח. צד שכואב שאתה מכיר אותו צד שמצטער שאיי פעם הכרתי אותך זה סתם צד אחר שבי לא  זאת לא אני שמבקשת שתנסה שוב והיום מרפרפת על ריסים של ילד קטן שבונה לו ארמון בחול יצירת אומנות שפעם הייתה מעיפה לי את קצוות השיער והיית מצלם וקורא לי זו סתם הרוח הקרה לא זו לא אני שלוחשת את השם שלך לתוך הלילה זה סתם מיתוס טיפשי לא זו לא אני שנולדת כל בוקר ומתה כל ערב, זה סתם עוד קול שבראש שלך, זה סתם הגזמה קיצונית. שתדע למה. לא זאת לא אני שצועקת שתחזור, שמתמוטטת על האדמה בבכי בלי זה סתם הסצינות שלי. לא זאת לא אני שמדממת לי למוות מול העיניים שלך, זה רק הצל שלי, שמה, מאחורי הקיר. לא זאת לא אני בוכה. והכל בסדר, באמת. כאילו לא עברתי את כל זה בעבר. וזו העייפות שלי ולפעמים היא מרגישה ההיפך מהרע שהיא באמת. וזה החיים שלי ולפעמים הם מרגישים שהם כבר לא. וזה הדם שלי והוא כל כך שורף. וזה הכאב שלי והוא כל כך חי. וזה כל כך כואב. לחזור.