לפעמים אני חושבת שזה יכול לעבוד ככה. בלי לגעת, בלי להתקרב, בלי לדעת אף פעם איך ירגיש לנשק אותך או להיצמד אליך בלי בגדים וייסורי מצפון. שנצליח להמשיך לעצור את עצמנו, להגביל, להדוף, לחוקק חוקים, להגדיר מסגרות. שנוכל להתגבר על האש הזאת בינינו שיכולה בשניה אחת של חוסר שליטה לשרוף הכל, כולל אותנו, ואחריה יהיה רע, רע מאוד. אז לפעמים אני אומרת לעצמי שאפשר ככה, וזה יעבוד, זה פשוט צריך זמן, וכח. הרבה מאוד כח. כל הכח בעולם, כי עדיף ככה מכלום. לא יכולה לדמיין מצב של כלום, אז חייבים, חייבים לנסות. ואז עובר זמן,  והכמיהה מתגברת, והרצון גדל, לעוד, ועוד, עוד מגע, עוד נגיעה, עוד זמן איתך, עוד ליטוף, עוד חיבוק, עוד שיחה. ואי אפשר, כי אי אפשר. וזה כל כך קשה שזה מוציא אותי מדעתי.