יודע שאין לי מאיים לתוך שלוותך. לכרטיסן ולי יש שפה משותפת הוא יודע היטב הייתי אני זו שהתפרצה לחייך, שפילסה את  דרכה במחול שדים מנשמתי, שעצר את הזמן, הפריע את מנוחתי ושנתי הארוכה. אולי לגבי תוכנה. אולי לא אתה הוא זה שהתיישב לצדי, שנגע בנים לאן אתה נוסע, יש לך צידה לדרך ומזוודה קטנה, שאני עדיין תוהה כל כך מוכן ולא מפתיע, הלוואי והיית מפתיע אותי . אתה יודע עליה לקראת הלא נודע. הכרטיסן מגיע, אתה שולף במהירות כרטיס, שהקים את פסי הרכבת, איך בידיו הפצועות סלל לנו דרך להחליק ושנינו יודעים שכבר מאוחר מדי בשביל זה.  אני חושבת  על מי "הרכבת לא עוצרת"? אתה שואל. "אתה רוצה לרדת?" אני מתחכמת חזקה, שאת יכולה. אני חוזרת למושב שלי ומקווה שתראה דרכי. מחייכים, אני פותחת את הדלת ויוצאת והם מתגאים בי - ידענו שאת התפקיד שלי. אני בוכה והצופים מתרגשים, אני נרגעת והם אני מרגישה כמו שחקנית בסרט, הכל צפוי ומוגזם ואני רק עושה את עצמי שוב ושוב? השירותים . הדלת נפתחת , מחכה לי שם מראה. מי מציב אותי בפני אני חוצה קרון עמוס בעיניים חודרות, מתגנבת אט אט לתא מצדדיי . אתה לא שואל לאן אני הולכת, אולי אתה יודע שאחזור. אני