מתפרע "תגידי כמה עלה לך לסדר את האף...". כל הכלים. והדיכאון מצטברת שוב, שוב החיוך היה מזוייף. וברקע לקירות, כדי לא ליפול על הפנים, ולהיות בשקט כדי לא לשבור את רק סיבוכים באמצע, ואני מנסה להשתדל להיות קרוב העזוב. ועכשיו כבר לא רואה דרך שתוביל אותי חזרה לטוב, עכשיו פשוטים יותר שהיו, מתגעגעת למכלול שיצר את תחושת הבית האהוב, מתגעגעת למבט העזוב שלה, שקורע את עמקי נשמתי. מתגעגעת לימים מתגעגעת לריח שלך, לתחושה של ידך שעוברת על חלקי גופי. ואתה עוד רחוק, מתרחק, מתעלם. ואני נאלמת כמו עץ דומם. את חזרת ושם גם משהו נשבר, אולי היה יותר מדי, אולי סתם עבר. הטובים"... ושוב מתמלאת במי עצב צלולים, בגוונים של אפור, כמו ב"ימים אתה מבין ונעלם לי באופק, לא רוצה לפגוע ולהשאיר ללא דופק. אימפולסיבית ורגשנית לטענתך, רוצה רק לגעת, לממש את התשוקה. אתה עושה את הדבר הנכון, תמיד מחשב את המהלך עד הסוף. אני ואני רק רוצה להושיט את ידי, לעצום עיניים ולשמוע שאתה שלי. ואתה עומד שם במראה נוקשה, מנסה להתרחק ולהתכחש למה שקורה. מענות. תחתית, הדמעות רועדות ממש על הקצה אבל לא נופלות. כאילו עיניים מתמלאות כמו כוס, במי עצב צלולים.