והוא הישיר אלינו מבט, ידע מיד את ישבנו בשני קצותיו של הספסל באוטובוס ולא החלפנו מילה כל הרהרה לרגע ולאחר הנהנה בראשה. רעיון צץ במוחי, "בואי, אמרתי, גרישה ישפוט בינינו..." חנה בעיניים נפוחות ועצובות, "אתה הגבר שלי דני..." ולא יספה... שאי פעם תסלחי לי?" חנה הרימה אט אט את פניה והביטה בי ברעותו, ניסיתי שוב "אני חמור גדול, קשרית, האם ניתן לי לקוות לאחר ליל נדודים וצללים כחולים מתחת לעינינו ונתנו מבט איש שמעתי לרגעים את יפחתה ולבי לא נתנני להוסיף דברים. וכשקמנו תפסה את שמיכתה ועברה אל הכורסה בסלון. מדי פעם באותו לילה השינה! ושבאתי אחריה לאחר זמן כדי לחזור על בקשת הסליחה שלי, לחבקה, חנה הפנתה אלי כתף קרה והטיחה מאחוריה את דלת חדר ניבטו אלי בגוון של פלדה קרה... "סלחי לי!" גמגמתי ושלחתי יד פניה היו כעת חיוורות כקיר ועיניה הכחולות והצוחקות תמיד שתיקה שררה בחדר. וחנה אומרת, "תגמור, רצית להגיד יהודיה!" וחתכתי באמצע את דברי כי ידעתי שמא שאומר אין לו חזרה. כל חיי. "את אומרת את כל הדברים האלה משום שאינך יהו..." ואז כשגל הכעס שבתוכי הגיע לשיאו הטחתי את המשפט שעליו אצטער שקרה לפני רגע במקלחת?" החזירה