בחדר וסיפרנו לו את כל הסיפור. למען האמת, אני סיפרתי בעיקר, כי אפי לא הכירה את שרון,  נראה לי שהיא היתה בהלם מהבית שהיה לו. אפי, איך אומרים את זה בשפה יפה, היתה לה הערכה רבה מאד לכסף. אבל באמת ששרון לא תפס מעצמו, ואף פעם הוא לא דיבר על הנושא הזה. בכולופן, שרון הקשיב יפה מאד לסיפור, שמר על קשר עין וכל שאר הדברים שצריך לעשות, כשמשהו מספר לך על משהו שממש-ממש זעזע אותו. אחר-כך הוא שתק. שתקנו שלשתינו. הוא הלך להביא שתיה ומשהו לאכול. "שרון,  חייבים לעשות משהו" אמרתי לו, "זה לא חוקי". היה שקט. זה לא חוקי, נכון? הוא משך בכתפיו. מה 'זתומרת אתה לא יודע?! ברור שזה לא חוקי! איך דברים כאלו יכולים להיות חוקיים בכלל?! אבל שרון הוא מתל-אביב. והוא שתק, ואח"כ אמר, עדיין בשקט, שנראה לו שדברים כאלו הם כן חוקיים. הוא הסתכל על הכוס, שהוא החזיק, בזמן שהוא דיבר, כאילו מתבייש בדברים שהוא אומר. הרגשתי איום ונורא. נשכבתי על המיטה שלו. אפי ישבה שם, ושרון ישב על הכיסא. ידעתי שאסור לי לבכות. הבטתי בתקרה. פשוט נעצתי בה את העיניים, ופתחתי אותן חזק. כדי שיתייבשו. אסור היה לי לבכות, וזה הצליח. נשמתי עמוק, והן התייבשו.