פנימה, צעד אחר צעד. החדר התחיל את הדלת. באותו רגע לא שמענו כלום, ולא ידענו מה לחשוב. חיכינו מספר רגעים, ושום דבר לא קרה. המתנו דקה, שהפכה לחמש דקות, ועדיין, לא היה סימן לאמנדה. האווירה הייתה מורטת עצבים, וכאילו בתיאום מושלם, שלושתנו הבטנו אחת בשנייה, כאילו בחשש נורא. היא בטח מנסה לעבוד עלינו. כך רצינו להאמין. אבל אפילו אנחנו, חבורת ילדות בנות 14, לא הצלחנו להאמין לשקר הזה. ואז, כשעינינו שקועות במבטים אחת בשנייה. כשלאותו הרגע הסרנו את מבטנו מכיוונה של המקלחת. שמעתי את קול הצווחה הנוראה ביותר ששמעתי בכל חיי. זוהי אותה צווחה שהשאירה אותי ערה במשך כל כך הרבה לילות חשוכים לאורך חיי. וכנראה תמשיך כך גם לנצח. קול הצרחה האיומה בקע מכיוון חדר המקלחת. ובאותו הרגע הרגשתי איך ליבי נופל ישר לתוך התחתונים שלי, ונשאר שם. אני וקרוליין לא בזבזנו רגע וישר התחלנו לרוץ כשאנו אחוזות טירוף לעבר המקלחת. מדיסון עדיין הייתה שרויה בהלם ונשארה במקומה כמו נטיף קרח. היא וודאי לא ציפתה שהסיפור שלה ינדוד למקומות שכאלה. מתיחה שהתפתחה לכיוון הגרוע ביותר. כשהיינו במחצית הדרך למקלחת, הדלת פתאום נפרצה באלימות רבה,