 זה היה הלילה שלהם. הם נרדמו מחובקים. היא עטופה באהבתו, והוא עטוף באהבתה. הצלקת שבליבה. את השעון והצמיד, וליטף בידו את הצלקות. ליבו ליטף בעדינות את דמעותיה. ידו המשיכה ללטף את גופה, הוא הגיע אל ידיה, הוריד ידו המשיכה לנוע על פניה כשהוא מלטף את עינייה, מנגב את הלילה," אך הוא עצר את שטף המילים כשהניח את אצבעו על פיה. כשסיימה את הסיפור התחילה למלמל משהו על "סליחה שזה לא יקרה ספר." שלי היו בלתי נסבלים. בסוף אותה שנה עברנו דירה ועברתי בית ניסיתי לחזור לשגרה אבל ההתלחשויות סביבי והמבטים כלפי הידיים המשיכה: "הייתי בטיפול פסיכיאטרי חמישה עשר חודשים. אחריו הוא נישק אותה על מצחה ועטף את שניהם בשמיכה ובאהבה. היא הכל." דם. התעוררתי בבית החולים אחרי יומיים. סיפרתי לפסיכיאטר "מצאו אותי אחרי שעתיים בערך, מחוסרת הכרה, בתוך שלולית של החוטים העבה מהיד השניה. הוא הבין למה היא סירבה תמיד להוריד את השעון מהיד, ואת צמיד יפנית. התיישבתי והתחלתי לחתוך את הורידים בשורש כף היד", אני לא יודעת מה חיפשתי במגרת כלי העבודה, אבל מצאתי סכין "יום אחד, אחרי חודשיים בערך חזרתי הביתה מבית הספר לבית ריק. רציתי שהכל יעלם."