זמן רב חלף בטרם ביקשתי לפגוש אותה שנית. היא נזקקה לשהות ארוכה כדי לאסוף את כוחותיה לפגישה נוספת. היא ישבה באותה פינה, עטופה בסדין. '...אבל אינני מצליחה.' המשיכה את המשפט שנקטע בפעם הקודמת והפכה את הזמן שחלף להרף עין. 'הלילה...' היא חיפשה מילה הולמת '...הוא ענק, ורק בשולי גלימתו השחורה אפשר לגעת. אני אוהבת לראות את הזריחה, היא יפה. אני אוהבת את הרגע הזה, ומיד אחר כך אני מתמלאת פחד.' פניה היו עגומים. 'הזריחות ממלאות אותי תקווה והתקווה מחלישה אותי. אף זריחה איננה הבטחה לזריחה הבאה.' 'ובלילה ניתן לראות את שביל החלב, לבנת החלב...' אמרתי ונגעתי במצחה '...הגאלקסיה, גאלתיאה.' התבוננתי בעיניה וחזרתי שוב ושוב על שמה 'גאלתיאה. לבנת החלב. שביל לבן של אור בשמי הלילה.' רעד חלף בה ואחר כך קפאה ופניה נחתמו, וגם אני לא הוספתי דבר, אבל ידעתי כי מתחת לשערה השחור של גאלתיאה, הנסתר בכסות הפאה הנוכרית המדובללת, מתחילים תלתלי גחלים לבעור. כמו על פי אות משרביטו של מנצח נעלם קידמה גאלתיאה את פני בביקורי הבא בביתה, כששערה כרוך בסרט רחב וקלוע לצמה.  אדום. 'זה צבע שערי המקורי.' היא חייכה חיוך רחב, וגם אני