לי." "מה לא אמיתי בהתחלה הזו?" מחיתי. "שלושה עמודים של תיאורי נפש מיוסרת בתל אביב בחורף, כשכל העניין שאתה מציע מסתכם בהיריון לא רצוי, זה פאקינג בולשיט." היא התחילה לכעוס באמת. "למה, כי אני גבר?" "לא, כי זה פשוט לא מעניין." "אותך." הנחרצות שלה הטריפה אותי. "אותי שאלת, לא?" שוב נונשלנטיות. "מה זה משהו אמיתי, תגידי לי." היא נכוותה בלשון מהקפה וקיללה קצת. "משהו על קפה חם מדי וקצת שרוף. מהמקום שבו אתה חי באמת, לא החרא שאתה מספר לעצמך שאתה חי." העיניים שלה הבריקו. "לפחות מול הדף תהיה כנה." היא נשענה לאחור, מאוכזבת ממני בעליל. "פאק איט ירון, אתה יכול להיות נפלא. אתה רק כל כך מלא חרא." דמעות עלו בעיניה. לא הייתי מוכן לעניין הזה עכשיו. "מה, מה את בוכה לי עכשיו?" "כלום, עזוב." היא זרקה שטר של עשרים על השולחן, והלכה. אני שונא את הדרמה המיותרת שלה. אני שונא אותה. וזה סופי. מול המחשב. לילה. ירון, תהיה אמיתי. פשוט תהיה אמיתי. בלי כנפיים. בלי פיות. בלי כוס ג'וני ווקר רומנטית ביד שמאל. רק ערימת צלחות על המדף ושותף מכוער ומגעיל שרואה תוכנית מחורבנת של ערוץ 10 בקול רם מדי וחושב שזה אלוהי כמעט כמו מאריה