"עשר, תשע, שמונה, שבע, שש, חמש, ארבע, שלוש, שתיים, אחת," מכריז המחשב. אפוד המיקרופון שעלי משמיע פעימות לבי המואצות, והמוניטור מקרין על מסך את עוצמת הצירים. עיני ממוקדות בחרדה בפקק הנחלץ מצוואר מבחנת המדגרה. עוד לחיצה, ועוד אחת, ובו זמנית מגיחים לעולם שני תושבים חדשים - תאומי. מחיאות כפיים מקבלות פני שני זאטוטי הרטובים, האחד ממי השפיר, והשני מהלחות במדגרה. בעיניים מודאגות אני עוקבת אחר תהליך סימונם והם נלקחים לבדיקות שגרתיות. "אמא זו אמא," עוד חולפת במוחי המחשבה, ועפעפי הלאים נעצמים. לפני כשנה נבחרתי להשתתף בניסוי. ביציותי הופרו בזרע של כלומותיאוס. אחת מהן הוחזרה לרחמי שכן הסכמתי להרות וללדת בדרך הישנה. התגוררתי בחווה מבודדת, תחת משמר ופיקוח צמוד. המעבדה הייתה מחוץ לתחום, ודווקא בשל כך נמשכתי אליה. יום אחד, חבושה בקסדת הסוואה שמצאתי, עליתי בגניבה אחר אנדרואיד מהדגם הישן לפס הדרגנוע המוביל למעבדה. האנדרואיד חלף בין מדפי המבחנות לחדר האחורי, ושם, בין צנצנות עוברים משובטים, התנועעה מעטפת סיליקון ובתוכה גוש. נשכבתי על הרצפה בתקווה שהאנדרואיד לא יתכופף. ידעתי שחיישני החום שלו ממוקמים בגובה