שעוד  מעט תתבהר, אחר-כך חשבתי שאולי הבן שלי שכח כמה גרמים של גראס במושב האחורי. שברתי את הראש עד שנרדמתי וגם כשהעירו אותי בבעיטות לא היה לי מושג במה מדובר. דרשו ממני לשלם עבור המונית שתיקח אותי עמוק לתוך מצרים כי היה עלי לעמוד בפני שופט שיגזור את גורלי. עורך דין? תשכחו מזה. לדבר עם הבית - חבל על הזמן, וכך אני מנסה לקשקש בערבית קצוצה שפעם ידעתי, אוי מר  לי אוי, שמעיה למה לא הקשבתי לך בשעורי ערבית והיום אני בטכסי מצ'וקמק  עם  בדואי עם גלבייה שכל רגע יכול להכניס לי שבריה ול'סתלק. השופט כעס  כשהעירו אותו וכעס עוד יותר כשראה שלפניו אישה לבנה ועוד יהודיה ולא סתם אלא תוצרת ישראל, והתפוצץ מכעס כשקרא את הניירות שלי  וראה את הדרכון שלי. איני יודעת אם החיוך שלי המיס אותו  או השוק השזופה שלי עוררה אותו, אבל בסוף התרומם, נבח משהו לפקיד ויצא. אני עדיין לא הבנתי, גם לא כשזרקו אותי בחזרה למעבר הגבול אחרי ארבעה ימים בצינוק והביאו לי את הג'יפ, וצעקו לי באנגלית קלוקלת "את לא כאן יותר."   נדמה לכם. אני עוד אחזור, אתם תיראו, אני עוד אחזור. לחזור הביתה אחרי בושה כזו, מי היה מאמין. לא סיפרתי לאיש שזרקו אותי