לה המנהל האחראי שזהו לא אהבה להתאפר, אבל היא חייבת. כבר בראיון לפני קבלת העבודה, בעזרת צמר גפן לח היא מסירה את האיפור שכבר נמרח ודהה. אף פעם שהיא חושבת. ילד קטן ששואל שאלות קשות ולפעמים נדמה שהוא מבין יותר ממה להתמודד עם מציאות יום יומית, עם חשבונות, עם שכר דירה, עם כשעולמה חרב עליה בסערה, היא מנסה לשוא לאסוף את השברים, סיננה קללה לעצמה. מאז אותו יום נורא לפני שבעה חודשים כל כך קשה לגדל ילד לבד בעיר המסריחה הזאת, בארץ הקשה הזאת, מייד כבתה. חדשות חצות, בדיוק מה שחסר לה עכשיו. בעבודה. הדליקה את הטלוויזיה הקטנה, אולי יש משהו מעניין. עדיף שלא, שישאר לטל לארוחת עשר מחר במעון. היא תאכל מחר אין סיכוי. היא רעבה. אבל אין לה כוח לקום ולהכין משהו. ובעצם היא תקבל משכורת רק בעוד שבועיים וחצי ומקדמה לא באה בחשבון. מבטיחה לשוא? גם בסוף השבוע לא תוכל לשלם לשמרטפית, היא ידעה. היא חלצה את הנעליים הלוחצות ונזרקה על הכורסא. למה היא שוב אני אשלם לך הכל בסוף השבוע, בסדר?" "אין בעיה, להתראות." חבר שלי בא לקחת אותי, אנחנו יוצאים." "אוקיי, תודה רבה סיון, שאני לא יכולה להסיע אותך, את מבינה..." "כן,כן, אין בעיה,