הפסיעות החרישיות במעלה חמישים המדרגות לא העירו את תשומת לב הדיירים. אור חדר המדרגות נותר כבוי, כך שגם העכבישים התנמנמו בקוריהם כשעלה במדרגות, חבל מגולגל על כתפו. הוא טיפס מדרגה מדרגה, אחת אחת- ולא זוגות זוגות כמו שנהג בעבר. צעדים רחבים מדי יעירו את הכלב של גרינבאום. ואסור לעצור. אסור לנוח. רק לצאת מהמרחב הציבורי הזה. כשיגיע אל הגג כלום כבר לא יעצור אותו. העלטה כמעט פיתתה אותו לטפס בעיניים עצומות, כמו שהיה עושה בילדותו, כשהוא מונה ברגליו את מקבצי המדרגות. שבע מדרגות, פנייה, שלוש מדרגות, שלוש פסיעות (רחבות) ואז שוב פנייה. לא, אין זמן למשחקי כאילו. עיניים פקוחות גם בחושך הזה יאפשרו לו להבחין אם מישהו הניח מכשול אקראי- איזה שקית זבל עצלה החומדת לרשרש, או עיתון שהשכים קום ליד אחת הדלתות. או אולי הכלב גרינבאום שוב ישן על המחצלת הזקנה בחוץ. קומה שנייה. גופו מתוח ואזניו מחודדות, נשימותיו המדודות והספורות רק מלטפות את האויר- הוא מחליק כמו לחישה במעלה חדר המדרגות. כאן בפינת המעקה ספתא הייתה תמיד עוצרת לחפש אויר. ידה השמאלית לופתת את המעקה השחור, רגליה פסוקות בחצי פסיעה לפני מקבץ המדרגות הבא,