הסיפור שלך!" "בסדר, בעצם היה משהו דומה. אולי אפשר לומר. אהבה. אני אנסה." הדיבור שלי מקוטע, ממש גמגום, בניגוד מוחלט לרצף הסיפור. סיגל לוגמת באיטיות מהמרטיני, רק עכשיו אני שם לב שהשתייה הגיעה, מנצל את ההזדמנות כדי לחשוב. האם לספר לה על מיכל? לא חושב שזה מתאים, ואיך אני אכניס אותה לסיפור? פותח שתי שקיות סוכר חום לקפה, מערבב ביסודיות ולוגם ממנו באיטיות, טועם מהקצף, נזהר שלא ישאיר סימן על השפתיים. רציתי לסיים את הסיפור שלי כאן, על ההר, לתת לה לספר את הסיפור שלה. אבל עכשיו אאלץ לרדת בחזרה אל העיר. '"עכשיו זמן קפה" אלעד פוקד.  "יש דבר אחרון שאני צריך לעשות הבוקר." אני מנפץ לאלעד את התקוות לרגע של חום. עומד ומביט על הרכס ממול, הר גריזים, הר הברכה, המבט יורד באיטיות אל עיר, אל אנטנות בניין החטיבה. מיכל כבר ערה עכשיו, היא בתוך הבניין. אם רק היתה נותנת לי רמז, מילה, מילה אחת והייתי שלה, ובעצם זה לא נכון, כי היא יודעת, אני שלה. והיא שומרת על השתיקה הרגילה שלה, השתיקה הכובשת אותי.  כדור השלג החמישי, שפוגע לי בדיוק בראש, מעיר אותי מההרהורים. "אספו כמה כדורי שלג, אנחנו הולכים לכבוש את בניין החטיבה."