הלוואי וזה היה מובן... הוא כבר ברח ממזמן. השקט שלי עזב הוא נשאר איתי כאן. וההוא לא עוזב... ראשי נוטף ומורכן, בראשי. ולא עוזב. אך הוא, המלאך, להבריח את ההוא ממחשבותיי. מנסה להחזיר את השקט שלי ומצמררות אותי עד כדי רעד. רגשות אהבה מחלחלות אל תוך גופי אמפתיות חודרת עמוק אל נשמתי. והשקט שלי שהחליט לברוח. נוטף מים, מחשבות שערי רטוב. ולאט לאט השתלט. ראה ריקנות התגנב לאיטו אל תוך ראשי השקט. דמות מלאכית וטהורה. והוא צץ יש מאין. אני ומחשבותיי, מתחת גשם שנוטף חרש. שקט שלי מבחוץ, שקט שלי מבפנים. הוא היה שלי ואני הייתי שלו.