אצבעותיך שהרחקתי עד למפתן אהבה עצומת עיניים, אך לא נכנסתי שיכרון והתפכחות משקר, תשאל אם הייתה זו תאוותי להתרחק, כל פיסת חופש שגסס. ולרגעיו האחרונים של חסד חולף במהירות שנכבל אל הקץ בחיוך מתוק עד יגון אינסופי, בעיניי אשר הרדימו והיא תהרהר בנשימה רוגעת אודות יופיי הנוגה רק לרגע אחד. לא נרפאתי עוד ממגע השמיים אשר היו שלי, רק לרגע. וקעקועים מארצות מנוכרות בהן מעולם לא שמתי מבטחיי. שהיו בי רק צלקות זעם, חיבורים כושלים בין אלוהי למטונף ובשמו של מי חרצתי געגוע ועצב על העור. היא לא ידעה אם החלידו חלומות מברזל עם בוא הבוקר הרחק משמי תל אביב ישר ומדויק. והיא תשאל, עת תחרוש זיכרוני הנקמני עד ייסורים, למותם של כוכבים. הם כבו מעל שערותיה הנוטפות אושר הם הגבול" ונטה להיות מגוחך עד עצוב היה רק סימן נוסף מעל שבעת הימים. שלט הניאון שנשא כתובת "השמיים של עצב כחול ונדמה היה לה שלא פסק המעוף המיואש