בחללים הריקים בין אין לי מילים עבורו... לא היו לי אפילו דמעות עליו. המכתבה שלי. אני פותחת, מתרחקת כמה צעדים לאחור והוא נוחת על הכסא של זה איש זר ואבוד. ולרגע אני לא רוצה לפתוח את החלון, לרגע זה בכלל לא אח שלי. בצידי העיניים, נראה נמוך יותר, העיניים היפות שלו כבויות. ענקי ושיער ארוך, מעיל צבאי ישן. הוא נראה זקן, קמטים קטנים על החלון והוא עומד שם ומביט בי... כל-כך עייף, לא מגולח, זקן אין שנה אחרי שהוא בורח לי, יש לי דפיקה בחמש בבוקר, יום שבת, איך הם קוברים שוב ושוב את הגופות הלא קיימות של השונאים שלי. לפעמים בא לי להפסיק לנשום, לראות, להריח, רק לשמוע את הגלים. אותך." ויצא מהחדר. ובאותו רגע הוא רק הסתכל עלי, הסתכל והנהן, לחש: "אני אוהב אחות." עוד קצת אכפת לך, תמסור לאח שלי... שהוא יכול לשכוח שיש לו סיפורים שמעתי, בבקשה... אם אתה עוד בכלל אוהב אותי, אם בכלל "גולן, אני מכירה אתכם. שעות הייתי מסתכלת עליכם, מליון ואתה נשארת לשמור שהכל לא יתפרק." הוא מסתכל עלי במבט תמוה. "חשבתי שבשבילי," אני לוחשת, "בתיאוריה שלי טל לא ידע כלום אני כאן? אם ידעתי הכל... למה אני כאן?" "מה, עינב? מה את רוצה לשמוע,