בחדשות אך לא שמעתי דבר. יותר מכל חששתי שינסו לרצוח ראש מלבד זאת של הקורבן. הנחתי שאם אעורר מספיק רעש אשמע על כך אחר. קראתי להם החבר'ה. השתדלתי לא לעורר שום תשומת לב כלפי בקפידה: נבוכים, מבולבלים, תמיד עוטי סרט כתום או סימן מסגיר בהם, אך לא התעכבתי על מחשבה זו יותר מדי. הייתי בוחר אותם עם כל ניצחון. חשבתי שאין זה אני השולט בהם אלא הפחד שהערתי בקורבן בזעם עד שהיה נשבר לפני ומתחיל להתחנחן. כל כך שמחתי אין אני במרכזה של חנות או באמצע הרחוב. כהרגלי הייתי מתבונן אצלם פרץ החוצה. הייתי מרוכז, זועם כולי, ממוקד בננזף, כאילו שהרגשתי גם בתוכי אך בעוד אצלי היה מכוסה בשכבות של מרירות צבא הכיבוש? אין בך כבוד? צא ותשתנה!" הייתי פונה אל רגש עמוק הכתומים ונוזף בהם: "איך אינך מתבייש? איך אתה לובש את בגדי שתמיד יתבייש אדם במשהו. הייתי ניגש אל החיילים עוטי הסרטים הספה. נזכר. "איך אתה לא מתבייש?" הפך לי למטבע לשון. הסקתי כולי סחוף בזיכרונות. אכן זו היא, הנה החלב ושוב אני שכוב על השתעשעתי בדומיננציה אלימה. דפיקה בדלת - בוודאי נטלי, ואני החלטתי החלטות חותכות בטרם אגבש תוכנית סופית. בינתיים הצעיר מהתיכון שעם