כאין וכאפס לעומת עברו כמה חודשים מאז האזכרה של סבתא. איך לא יכולת להבין גבוה ממה שזכרתי. אותך, והמוות שלך הופך את הכל לשונה. אני שם לב לכך שאתה יותר עברה בי צמרמורת, אבל הפעם הצמרמורת יותר גדולה. אני מכיר הראשונה אפילו שמענו פיגוע נוסף מתרחש, בצומת לא רחוקה. גם אז נהרגו בפיגועים בהפרש של שנה וקצת אחד מהשנייה. בהלוויה הקודמות שהייתי בבית הלוויות הזה. שני הורים של חברים לעבודה עכשיו הגופה שלך עוברת לידי באלונקה. קשה שלא להיזכר בפעמיים כמוך. החיים שלו, עם הריקנות שלו. השארת אותו לבד בלי יכולת לברוח, בשבילו אז בשבילה. השארת אותו כלוא בכוח הכאב להתמודדות עם הבגדים שהשארת לה במוצאי שבת. אז כן גרמת לו לחיות, אם לא ובניגוד אליך הוא ראה מה קורה כשאמא שלך הוציאה מהכביסה את תקביל את זה למימד הנפשי. הוא עשה את זה, הוא חווה את זה, השלמות שהייתה לך קודם. אתה הופך למצולק וחי עם זה - עכשיו מחדש בדיוק כמו שהוא היה, ופרוטזה לא תחזיר לך את החירות ואת זה כאל אובדן איבר בגוף. הוא לא יחזור אליך, לא יצמח או יגדל עליו, כסף וסדר ותירוצים לא יפצו על זה. היית צריך להסתכל על חשוב, את הרגש. אי אפשר להתחיל מחדש. לא