את הראש חמש פעמים. יצאתי נקי. כבר שכחתי איך נקי מרגיש. הלכתי ברחבי הבית עירום, מרגיש את האוויר הקריר מכסה את גופי. התכוונתי לצאת. לא ידעתי לאן. בטח לפאב. רציתי להשתכר, לשתות, אולי אפילו להתחיל עם מישהי. אבל אז עצרתי. משהו עלה לי בראש, משהו שלא חשבתי עליו קודם. אולי זו לא הייתה אשמתי? יכול להיות ש...? הרצתי בראש שלי תיאוריה חדשה. רוחות רפאים של ילדים אבודים. מנחם ואני, שנינו היינו, בזמן שראינו את הרוחות, בודדים. אולי זה הפתרון? אולי בדידות מושכת בדידות?  למנחם קראו "משתינן" בכל התקופה שלו בגן. אמא שלי אף פעם לא דאגה לי, ואם פיציתי את חוסר תשומת-הלב אז, הרי שכשהגעתי לגירושין כבר לא הצלחתי לעשות זאת, ונשארתי לבד. גם מנחם וגם אני, בדיוק כמו שלומיאל ומייק, היינו אבודים. היינו לבד. ואם, כמו שחשבתי, בדידות משכה בדידות. אז, למרות הכל, זאת לא הייתה אשמתי.  לא. זאת הייתה אשמת האמא הביולוגית שלי, ואישתי שהפסיקה לאהוב אותי אחרי ההפלה, והחברים שניתקו קשר. זאת אשמת הסביבה. זאת לא הייתה אשמתי. ליתר ביטחון, ניגשתי למראה הגדולה בחדר האמבטיה. הבגדים המלוכלכים שלי היו זרוקים על הרצפה, הסריחו מזיעה