מהסטיגמה. פחדתי מהפחד של עצמי. המשכתי ללכת, בוחן אותי במבט שאומר הכל. "אתה נרקומן הומו. קוף מביא ובקיצור ממש לא סימפטית. האנשים נראו כאילו כל אחד ואחד מהם סוודר קטן ויצאתי לכיוון המרפאה. הדרך נראתה אפורה, עוינת כשאני לחוץ. למרות שהיה חם עד לוהט בחוץ קפאתי מקור. לקחתי הייתי ערני וחשתי דקירות בבטן התחתונה, כמו שאני תמיד מרגיש בבוקר לפני שהלכתי לקחת את תוצאות הבדיקה, שתיתי הרים של קפה. אני לא יודע איך. כנראה בעזרת הרבה קפה ונובלס. חודש, וידעתי שזה הולך להיות החודר הקשה בחיי. איכשהו שרדתי. מזדיינת עם בחור אקראי למדי. התוצאות התעתדו לחזור רק כעבור הקטנה, שאף אחד לא ידע אם היא שוכבת באיזו תעלה כרגע, או מבוזבז, על נרקומנים חסרי בית, על זונות זקנות ועל אחותי בכיתי עליו, עלי, על המשפחה שלי, על החיים. בכיתי על אושר כשיצאתי החוצה התיישבתי בתחנת אוטובוס ריקה והתחלתי לבכות. אותי לאמיץ יותר. הכי חששתי להיות זה שהדביק אותו. נבדקתי. דקות, הבנתי שהאווירה החולנית, המדוכאת, הסופנית, רק הופכת בתל אביב. בהתחלה, המקום עשה לי צמרמורת נוראה, אבל אחרי כמה בבוקר למחרת הביקור שלי קמתי והלכתי למרפאת האידס