השיר הראשון שלי. אני לא בטוחה אם זו שירה. העיניים האלה ראו יותר מדי. האלה. התמימות נגזלה מן העיניים האלה, מן העיניים הקטנות והעצובות דמעה של עצב, של כעס, של כאב. אבל לא דמעה של תמימות. כי אחת. ופתאום, מרוב כאב, מרוב עצב, זולגת מן העיניים דמעה אחת. רק מסתכלות על העולם במבט של אכזבה. לא מבינות למה זה ככה. הן תמימות. ועצובות. לא מבינות מה קורה, כי רק עיניים קטנות הן. והעיניים האלה מסתכלות על העולם במבט תמים ועצוב, ולא מבינות. דם. כל כך הרבה רוע, כל כך הרבה עצב, כל כך הרבה בכי, כל כך הרבה הרבה. כי העיניים האלה, העיניים הקטנות והתמימות האלה, ראו כל כך כאילו אומרות שהן לא מסוגלות יותר. מסתכלות על העולם במבט של עצב. כאילו מעולם לא ראו משהו רע.