שיבוא כבר. לפחות אני ממש אעריך את הסופ"ש בבית. חיילים, פשוט מרגיש כאילו הלוואי ולא הייתי מרגישה. ממש לא חוויתי ומגבש, ובעיקר לא מרגיש כמו בני אדם, גם לא זה סתם מתסכל וחסר פואנטה. הקושי- איזה יופי" ושום "עברתי משהו שלימד אותי על עצמי. לא, הייתי באה לכאן. קשה-ועוד איך. מספק- כלל לא! שום "התגברתי על הרגע שאני משתוקקת לו כל היום. אם היו אומרים לי, כנראה שלא בתוך הבור באדמה שלי, עם כל הציוד, לצלול לשינה שמהווה את אב"כ על הרגל, ווסט. אם היו אומרים לי שאני כ"כ ארצה לנחות מג'וייפים, אחרי מסע פילים, אחרי לילות בשטח, עם אותה מסכת וכעט, זה מדהים אותי שזה בכלל לא משנה לי, אותם מדים נורא. תמיד, מדים מלאים, נעליים, ואפילו לישון ככה, זה היה נשמע לפני שבועיים, היינו צריכים לשמור על בסיס נטוש, בכוננות בחיים לא חשבתי שכל מה שארצה יהיה פשוט לישון. זה מכבר שלושה ימים שלא עישנתי, אף אחד מאיתנו. מדהימים אותי הרצונות מדהימה אותי הסיבולת 70.01.9 - שבוע שדאות, יום ג' די, רק להתקלח וללכת למיון. מוקסמת או נגעלת מן החוויה שמעבירים אותנו... מסוגלת להיות פה- לא יודעת רוצה להיות פה- לא יודעת רק כאב, פיסי, בלתי נשלט,