טורקת את הדלת, שלא נשמעת, להדיפה רכה. שם היא שומעת את המטאל שלה בקולי קולות, צווח אל השמיים.  לאחר כמה דקות הוא קם ומבקש ממנה להנמיך, כי הנה השכנים כבר רוקעים באגרופיהם על הקיר. היא מנמיכה באי שקט והוא שואל מה קרה לה היום. "קוס אמק, העבודה הזאת." היא מקללת. "שילכו לאלף עזאזלים." "מה עשו לך שם?" הוא שואל. אבל היא מתכסה בשתיקה. זו לא רק העבודה, זו תחושת המרץ עם חוסר התכלית. הוא מביט בכפות רגליה היחפות, נכלה בתשוקתו. אך לא, לא היום הם ישכבו. הוא יושב לידה על המיטה, מנסה לרכך את ליבה באהבתו, לפורר את זעמה לרגבים סדוקים של מנוחה. היא מחייכת פתאום את החיוך שהוא אוהב ומניחה את רגליה היחפות בחיקו. הוא מלטף אותן בפיזור דעת. לפתע היא קמה ופוסעת יחפה על המרצפות הקרות אל הסלון, כי הנה, היא אומרת, סרט של סטיבן סיגל עומד להתחיל. חוסר מנוחה שכזה. חוסר הסבלנות שמצית פתיל בוער בפנים. הוא משתיק את הסטריאו ויושב איתה בסלון. היא אוספת את רגליה ומכרסמת קורנפלקס יבש. על המרקע רובים וסכינים ונשים יפות ורכות שנטבחות, וגברים קשוחים שצלקות מקושטות מעטרות עמוק את נשמתם מקללים ונשבעים לנקום. איש רע צוחק אל השמיים