סיכת שייטת, אבל לא. זה היה עטלף גדול, נשים קטן ומרובע מעור שחור, ועליו הבריק קישוט מתכת מצועצע. הבחורה התנשפה עוד טיפ-טיפה ונשענה על הקיר  מכתפה השתלשל תיק "אה." "גם וגם." הצוואר שלה, או שאני שתיתי יותר מדי?" "תגיד לי," לחשתי לעבר איזי ברוב טאקט. "זה קולר של כלב על ומגעיל על הצוואר. טוב. טוב מאוד אפילו. חוץ מזה היא לבשה משהו גדול, שחור ג'ינס כחול-כהה וגופיה שחורה, שנאלצתי לציין לעצמי שישבו עליה גותי מושלם: שמלה שחורה של מכשפה עם ברדס. במקום זה היא לבשה רעד כשהיא התנשפה. רק דבר אחד היה חסר לה בשביל להיות איור מאוד בנחיר הימני שלה, ועוד עגיל בסנטר, ישר מתחת לשפה. הנזם שלה היה שחור. התמונה הושלמה על-ידי נזם גדול ולדעתי גם מכוער הצוואר והזרועות שלה, שהיו לבנים באותה קיצוניות שבה השיער לבנים כמו גופה. הייתי חושב שזה איפור אם לא הייתי רואה גם את פחם הייתה משאירה עליו סימן לבן. הפנים שלה, להבדיל, היו לבחורה שנכנסה בסערה היה שיער שחור ארוך, כל כך שחור שחתיכת היה חצי נכון. זו הייתה רוח רפאים, לא סתם רוח. הדלת נפתחה ונסגרה כל כך מהר שבהתחלה הייתי בטוח שזו הרוח. זה למה. למה לעזאזל הוא היה חייב