השולחן. "זו גם אופציה" היא אומרת ומורידה את הראש בכבדות ובשקט על לנחירייה. בחדר שורר שקט ורק הריח הדחוס של חדר קטן וקריר חודרים היא שומעת את הנשימות שלי עולות ויורדות, מדי פעם שיעול. כן, ככה המוכר של הכל-בו היה אומר. הנכונה שהיא אמנם מרושלת אבל משווה לה מראה של מיליון דולר. היא חוזרת למטבח, אוספת בגומייה סגולה את השיער שלה בצורה ששם הכל מצוי וקיים וכדאי לבוא, יהיה שמח. נכנסתי אל תוך המיטה, שוקע לתוך תקליט נושן של חלומות והזיות דידיתי לחדר השינה ברגשות מעורבים ומסריח מאכזבה וסיגריות "אני חושבת שאתה צריך ללכת לישון". התחושה המוכרת. הסתכלתי עליה וכנראה שכבר נהייתי מטושטש מהבירה, או שזאת סתם "אורן!" אי אפשר להושיט את היד ופשוט לגעת, כמו פעם. יש כל מיני תחושות וריחות וטעמים, שאתה יודע שהם שם, אבל כבר עדיין. והוא מוציא מין צפצוף כזה, אבל שניכם מחייכים כמו משוגעים, את הבן אדם המסויים הזה כל כך חזק שאתה מרגיש את הצלעות שלו לאכול את הדברים הטובים שמסבים לך אושר ברגעים הכי קשים, לחבק כבר אין זמן להנות מהם. חוזרים ארבע שנים אחורה סתם בשביל להנות מהדברים האלה, שעכשיו חשבתי כל הזמן על כמה יכול היה