מתוך ידע אישי, להעיד שהעיסה על גבי העיתון הייתה פעם דג.  גיורא נעלב כשאמרתי שהוא יכול להיות פתולוג, ולא דיבר איתי אולי עשר דקות. "יופי! נראה אותך עושה עבודה כזאת מקצועית עם כלים מאולתרים. העיקר, מה עושים הלאה?" "מז'תומרת?", שאל גידי, "קח שיפוד ותשים את הדג על האש!". הוא הושיט שיפוד לגיורא. "איפה תוקעים?", שאל גיורא במבוכה. "בחיי! מה אני? הגננת שלך? תתקע לו בפה עד הזנב! יא טמבל!". גיורא נטל את השיפוד והתבונן בדג חסר הישע. לבסוף אמר: "אני אין לי לב להכניס לו בפה את המקל הזה. זה מגעיל!". "אז איך אתם עושים דגים בבית?", שאלתי. "בבית? בבית יש חותנת!", ענה גיורא. כיוון שהחותנת נשארה בבית, הגענו לפשרה וויתרנו על השיפוד. גיורא נטל את הצרור חסר הצורה והפך אותו אל הרשת. האדים שעלו מהעיסה הבלתי מזוהה הפיצו ניחוחות בעוצמה מהממת, ואם גם הם הגיעו עם הרוח עד חיפה, וודאי גרמו שם לבהלה חוזרת לאלה שעדיין לא התאוששו ממכת-הריח הראשונה. עתה נפנינו אל הכבד הקפוא. שקית-הניילון ששכנה כבוד על קרקעית הסובארו, הכילה גם נוזלים בצבעים חשודים. גידי נאלץ להיפרד מדף נוסף של העיתון. הפעם לא השמיע כל מחאה, כיוון שהיה זה