מתנפנפים, צבעוניים וקצרים  אנשים שלעולם לא תכיר ישבו  מעבר לחלון הזכוכית של בית הקפה או המסעדה עם חברות וחברים, צוחקים, או ליד השולחן בחוץ, סוקרים את התיאטרון החי שעובר לפניהם: חיילים, אנשי - עסקים מעונבים, פנסיונריות  מבוגרות שמנסות לעצור את נעוריהן, לעתים במכנסיים חצי קצרות, רגליים נאות ותסרוקת מטופחת. לנסות לפענח: מי העובר, מה הוא עושה, לאן הוא הולך, איזה עולם שלם הוא נושא אתו. אולי איש חשוב, מרכז עניינים כבדי משמעות  או חולש על אימפריות?   תל אביב היתה עבורה- הים הכחול, האינסופי, רצועת החול שמשתרעת לכל אורך החוף, האנשים שנצלים על החול הזה  היא היתה מסתורית ופתוחה, מלאת אורות כמו גם סמטאות צדדיות ואפלוליות, שכוחות אל, שבהן בתים אפורים ושקטים, מוצלים, גנים פתאומיים וקטנים לידם, ועצים גדולים, גבוהים וזקנים. חלונות ראווה מלאים כל טוב ומושכים. היא הרגישה, שתל-אביב היא עולם שהיא בו אורחת לרגע, 'גרגר אבק שדבק לצעיפה', כמו בשיר של נעמי שמר... תל אביב היתה  הניו יורק של הקבוצניקים. מדריכים בני קבוץ הסתובבו שם בחולצות כחולות עם או בלי שרוך אדום, מכנסיים קצרים וסנדלים. נבוכים, נראים קצת זרים,