לשמוח? להתקשר לאימא ולאבא להגיד להם שזהו, שגם איתה אני לא אתחתן, שהנה הבן המוצלח שלהם שכל השנים הביא להם שימחה, שוב לבד, ששוב הוא מרגיש שהוא צריך לנסוע לחו"ל להתאוורר, ששוב הוא חושב על המוות. ושוב הם יגידו לי שאני מגזים, הם וכל החברים הכי קרובים, מה למות? מה רע לך? כולה בחורה, יאללה תוריד ראש ותעביר. אבל זה לא רק בחורה, זאת היא, אהבתי אותה, אני עדיין אוהב אותה, אני אמשיך לאהוב אותה. וזה לא רק זה. זה עוד לפני זה, אני יודע שאם לא הייתי פוגש אותה באותו יום אז, לפני שנה וחודש, בבר שהיה ליד הדירה שלי,סביר להניח שזה היה נהפך להיות יום מותי. הקשר הזה פשוט דחה את הקץ. ואני מתחיל להרגיש את המחנק, הקירות השמחים בחדר שינה שלנו מתחילים לעשות אותי עצוב. אז אני יוצא לטיול. נרגע. מדליק לעצמי נובלס בשביל השלווה הפנימית. אוי איך שהיא תבכה, היא תרגיש כל כך רע עם עצמה, היא לא תגיד לאף אחד שבדיוק נפרדנו לפני שזה קרה, יותר נכון שהיא זרקה אותי, שהיא ריסקה אותי. וההורים? שיילכו להזדיין, כל השנים האלו שעשיתי מה שהם רצו, שהשקעתי בלימודים, שהלכתי בצבא לממר"ם למרות שרציתי להיות ג'ובניק בקריה ולגדל לי קצת