להיות מי שהיא הפכה להיות. בודדה כל כך. מסתירה. ואני? אני נשארת אני, מרחמת עליה, ומקווה לעולם לא ואני ממשיכה לחשוב עליה, על האישה הזאת. על הסיפור שאולי היא אני מתחילה ללכת, יותר בשביל להתחמם מאשר כדי להגיע הביתה. של האוויר הקר משתקת אותי, וגל קור מלווה בצמרמורת עובר בי. ואז אני יוצאת, עטופה במעיל, אל הקור שבחוץ. השאיפה הראשונה נגמר השיעור. מארגנת את הדברים - ויאללה, לחזור הביתה. האקורדים כבר רשומים. מנגנת עוד קצת, מדברת איתה עוד קצת, ואז ובזמן שאני מתבוננת, והמחשבות רצות לי בראש, הזמן חולף, הבודדים שזכתה לשמור לעצמה, כשעלתה לארץ? כמזכרת מהוריה? אולי מתנה מאהוב טרגי? ואולי זה אחד מהחפצים והשרשרת הזו... איזה סוד מסתתר מאחוריה? אולי קיבלה אותה בגוון דהוי, רק גורמים לה להיראות יותר נורא ממה שהיא באמת. וכאן, היא יושבת מול המחברת ורושמת. והקירות המזעזעים מסביב, לבית ריק וקר. לבד. במידת מה. חולקת דירת קרקע קטנה עם כמה חתולים. חוזרת הביתה אישה מבוגרת, מכוערת ובודדה. אני לא יכולה שלא לרחם עליה דקה, שבקצה - מגן דוד מזהב, גרוזיני משהו. ונעליים מכוערות. על צווארה - כתמיד - אותה השרשרת. שרשרת זהב