התנהלו הימים במשך שנים ואני גידלתי את עצמי לבד. נאלצתי ז'ואן. אני לא עיוורת כל מה שכולם רצו זה את הכסף של אמא. ככה מהעבודה, היא הייתה מוצאת לה גבר חדש שהיה מתיימר להיות דון השתנתה לגמרי. היא החלה לשתות המון וכל ערב כאשר הייתה חוזרת והכאב תמיד היה שם, הצלקת היא תמידית. אחרי המקרה הזה אמא שלי אותו מהבית שלנו. אבל אני...נשארתי לבד. אבא לא היה אבל הסבל כשאמא שלי גילתה אודות מעשיו המופלאים של אבי היא החליטה לסלק בסיוט. באגדות וכל מה שרציתי אי פעם היה לחיות באגדה. במקום זה חייתי תקראו לזה נאיביות או תקראו לזה ייאוש אבל אני באמת האמנתי אוהבים אחד את השני ומשחקים עם הבת שלהם בשבת אחרי הצהריים. באותן ילדות שגרות בבית גדול עם משפחה מושלמת כששני ההורים לי משפחה תומכת שהייתה יכולה לסייע ולעזור. כל כך קינאתי שלי לבד. אבל לא מספיק שהייתי לבד מבחינה חברתית גם לא הייתה וילדים רואים את זה וכולם התרחקו ממני וככה בעצם התחיל המסע הפכתי לילדה מאד מרירה ומסוגרת שאף אחד לא רצה להיות בחברתה, רציתי. לספר לאמא שלי כלום ואני מניחה שבמידה מסויימת גם לא כל כך לחסדיו של אבא שלי, נכנעתי לכאב, נכנעתי לעצמי. לא יכולתי