איתו. פקיד גיהנום סיפר לי פעם שזה הכל אשליה - כל מה שהוא שבנויה מטלאים - כל אחד מביא את המקומות שראה ביום האחרון שלו הגיהנום לא נראה כמו הר געש ענקי - הוא פשוט עיר עצומה, "אוקי," הוא מחייך, נזכר במאיה הסקרנית שהכיר. "בכל אופן, אז את הסיפור." "טוב, רגע, יש לי המון דברים לשאול אותך, אבל אני רוצה שתסיים "כן... כבר חשבתי שניפרד בלי שתזהי אותי." "איזה קטע!" "מאיה!!!" "יובל!!!" גם הוא מרים את מבטו מהאדמה. "אני הכרתי פעם מישהו שהיה אומר קלטה," היא בוחנת אותו שוב, זה שיבוש שאני סוחב עוד מגיל אפס בערך." "אה, כן. הכוונה היא לקסטה, או לקלטת, איך שאת מעדיפה. קלטה "קלטה?" עיניה של מאיה בורקות. שוב רגע של שקט. זה כבר לא משפיע עליך." משנה כמה היא מפחידה או מזעזעת בפעם הראשונה, אחרי כמה פעמים סיפור גדול. זה כמו לראות את אותה קלטה שוב פעם ושוב פעם. לא "מצטער. זה לא כאילו שרציתי למות, אבל עכשיו זה באמת כבר לא "וואו. קור הרוח שלך מפחיד אותי." כל יום שלי הוא יום שלישי." זה אני לא מבין. אבל מילא, כמו שאמרתי לך, השלמתי עם זה. מאז מרגיז אותי, זה שאחרי שהיא גמרה אותי, היא התאבדה בעצמה. את וזהו. השעה היתה עשר