באצבע יציבה מחתה את הדמעה ונכנסה לביתה. בוהקות משמש אחר צהריים של סוף יוני. מבחין בה וודאי לא היה יכול לדעת שעיניה החומות שנצצו לא היא עברה על הרבה איי תנועה מלבלבים בדרך חזרה. אם מישהו היה "זה לא אני, זה הם. זה אף פעם לא אני. אף פעם." הקודמת שהלכה באותה דרך: ואז, בכרוניקה ידועה מראש דקלמה את אותו משפט שדקלמה בפעם כל פעם- הוא פשוט לא יודע מה הוא מפסיד. איזה מציאה הוא פספס. בדרך הביתה, חזרה על אותם משפטים שכולם תמיד אומרים לה אחרי גאה. וכך, סובבה לעברו את התחת הכמעט אלוהי שלה, וצעדה צעדי טווס -... )סליחה.( -לך תזדיין. -בכל זאת. זה לא את, זה אני. מכיר אותי אפילו -איך אתה יודע איזה טיפוס אני בכלל? אתה בעצמך אמרת שאתה לא וגס. את פשוט לא הטיפוס שלי. -לא, אין מה לדבר. תראי, אני באמת קצת מצטער שהייתי קצת בוטה לדבר על להתחיל מחדש...? -זה באמת היה רמז עבה מידי ולא הכרחי. אז אני מבינה שאין מה באשמתי. זה הננס המטורף הזה לא עוזב אותי( שבעולם ואת כל ההתנצלויות שבעולם. אה, ואגב, הניתוק- מזה לא הייתה רמז מספיק עבה שאין לנו מצב. )מגיע לך את כל הכבוד -מה היה? אני בכלל לא מכיר אותך! חשבתי שהעובדה