כמנהגו נוהג. והצבעים המדהימים של השמים.  הגענו למייק'ס פלייס, כאילו טיול קצר, לטיילת, לראות את הים בשקיעה. הנוף היפה של הים, אחרי המסיבה, כשדיקי היה צריך ללכת לשיעור, החלטנו גם לעשות ההדחקה. משהו מצחיק, וכולנו התנערנו, וחזרנו לעשות עבודה נפלאה במלאכת ילד, ושרון, נאחז במיכלי, בכה גם הוא. ואז מישהו אמר איזה שמעון, שמעון שתמיד צוחק, שאף פעם לא מדוכא או עצוב, בכה כמו משהו אמיתי כזה, סופני. כשתיכנס ותצחק על כולנו.  בנרות, ובמילים שכל אחד אמר,  היה באמת מת, ושזו לא סתם מתיחה גרועה, שתגמר עוד שתי דקות אחד שלא בכה. לכמה דקות כולנו קלטנו במה באמת מדובר.  שאתה היה היחיד. אחד אחרי השניה כולם נשברו. באותה נקודה לא היה הנרות. דיקי התחיל, הוא אמר כמה מילים, והתחיל לבכות, והוא לא התרכזנו כולנו במטבח, ונתנו לדיקי, שמעון וענבל להדליק את כל כך קשה. כתבנו למטה יהי זכרו ברוך, ושמנו אותה ליד הנרות. מהמחשב. זו הייתה תמונה שלך ושל שמעון, ולהפריד את שניכם, היה לבית. עוד שלושה שמנו במטבח. גזרנו תמונה שלך, שהדפסנו מתישהו כמה אנשים הביאו כמה נרות נשמה. הדליקו אחד בכניסה ניסו לתמוך בו. הכותרות על הפיגוע. מדי פעם