האמריקאי אשר ניצב שם בסמוך לצריף, הטנק אשר בישר בעצם את סיום המלחמה. אך אלברט סירב להאמין. אחד החיילים האמריקאים ניגש אליו והחל להפציר בו: "מה שמך?" - "אלברט ניווירט, השיב לו אלברט ברפיון. "בוא החוצה, אלברט, בוא איתי החוצה". אלברט, שהיה במצב גופני ירוד ביותר, חשב שהוא עומד למות. "אני רוצה למות כאן" - ענה לו אלברט בקולו החלוש. אלברט סירב להאמין, וחשב כי כל זה קורה למישהו אחר. אך אלברט היה חי, ואלברט היה משוחרר. רגע השחרור הגיע.  לאחר מספר ימים הגיעו הגנרל פאטון והגנרל אייזנהאואר לביקור במחנה התופת והשאול, מחנה בוכנוואלד, ואילו אלברט, הוא נשלח אל בית החולים, שם החל ללמוד אט אט כיצד לאכול. אלברט אכל את ארוחותיו לאט לאט, מעט מעט ובזהירות. בכל יום אכל עוד קצת.  שם, מחוץ לגהינום, החל אלברט לראשונה, לשוב אל בין החיים. אלברט היה לאדם חופשי.                                                  פרק כ"א אל ארץ ישראל 1945-1948 לאייב היו כל הסיבות הטובות להיות מאושר. אפשר לומר כי היה לו הכל. בית נאה בעיר טורונטו, אישה נאה, 8 ילדים מוצלחים, שהבכור שבהם היה לגאוות המשפחה כולה. פרסי שלו התקדם מאוד בתחום