   אותו, אנחנו  נשלוף אותו ונתרומם."   הוא מסתתר, אבל הוא שם. אנחנו נביא אותו, אנחנו נמצא   אנחנו צריכים לחשוב על משהו. יש שם רעיון בשבילנו יגאל, "משהו צריך להגיע... אני מרגיש את זה. אנחנו צריכים להמשיך, אני לועס.   בבריכה של הקטנים." "אנחנו למטה, יגאל", הוא אומר לי וחוזר למסך. "אנחנו מתיזים מכין חביתה. התשובות מתעכבות, הבורסה נופלת. אני מחליף נורה במטבח, אני ברגליים מסוכלות, הוא רואה חדשות. הוויסקי לקראת סופו. זועם. החברה מינתה כונס נכסים. אח שלי יושב מול הטלוויזיה אין לנו הודעות חדשות במזכירה. מנהל הבנק שלח מכתב 5. אח שלי ואני במשבר "אני לא יודע, יגאל", הוא שפוף, "אני ממש לא יודע." "מה אנחנו עושים?"   את זה וזה לא בא...". הוא בוהה בערוץ המדע. "אנחנו ליד זה, אנחנו מריחים את זה, אנחנו כבר יכולים להרגיש "זה לא בא, יגאל!", הוא אומר לי בטון עייף מול הטלוויזיה, פרוגרסיב להאפי טראנס. לחמניות. אני מנסה להיות די.גיי, אני על הגבול הדק שבין האוס רוק חדש, הוא כותב מילים עצובות על אהבה, זה מוכר היום כמו פוליטיקה, אנחנו חזקים במגזר הדרוזי. אח שלי עובד על תקליט כמו פצצה גרעינית. אנחנו נלחמים