תוך החלל החמים מחט לבדה בחלל האדום הגדול,  היא החלה לבכות. המוות של חבל הטבור. ללא תנועה. ללא סימן חיים. הגוף הרופף של התינוק המשיך להסתובב, והשתחרר לחלוטין מאחיזת ללא תנועה. ללא תגובה. ושרירי הגב צרחו בכאב, ושוב היא דחפה. ושוב. ושוב! והקשר התרופף יותר. ושוב! ושוב! והרגליים כאבו מהמאמץ, עידית לחצה שוב. הגוף הענק הסתובב, והקשר על צווארו התרופף. לדחוף! כח, ללא יכולת תנועה. התינוק המכחיל הפסיק לפרכס. נדם. ידיים מתות ריחפו בחלל, ללא לאט מדי? לאט לאט, אבל מורגש, החל הגוף הענק להסתובב. לדחוף! ירכיה. התינוק, ודחפה בכל הכח. כאב חזק חישמל את גבה, ביטנה ואגן עידית השעינה גב ערום על דופן הרחם, כפות רגליים על בטן נחנק, התינוק פרכס באלימות. אבל היא ניסתה. דחפה. בשום פנים ואופן לא. היא חשה לידו מגומדת, אפסית. להוזיז אותו? הענק של הקטנטן, ספקות ראשונים נבטו וצמחו במהירות. אני אוכל פולחת במאמץ את מי השפיר. אבל כשריחפה, במרחק נגיעה ממימדי היא כן ידעה. והגיעה אל התינוק במהירות. בפראות היא שחתה, הם כבר יודעים על מלחמה. מאוחר יותר סיפרו לה הרופאים שהם נלחמו על חיי הילד. אבל מה עידית בעטה וזינקה קדימה.