היא מתנחמת בעובדה שזה יקרה מתי שהוא. היא עולה על קווי אוטובוס שהופצצו בעבר, ומחכה. היא מעשנת ומתהלכת בסמטאות מסוכנות, מתגרה בכלבי פרא, סומכת על אנשים בלתי צפויים, ומחכה. העתיד תולה וייתלה תמיד ברגעי נחת ואושר, אבל כמו פרי, הכל מתקלקל די מהר. אשליות מתנפצות, בריאות גופנית ונפשית אומרות שלום בחדווה. והפחד תמיד מחכה, עד ששניהם מחליטים להתגרות בו, ויהיה מה שיהיה. הם מעירים את המתים ומרדימים את החיים, גורמים לאש להיות להבה חסרת צבע צורה וריח, ומגעה הופך מלטף. הם חושבים שככה זה כשאתה חי, העפר ממנו באת תמיד ירצה אותך חזרה. בריח האבק הם מצטופפים צמוד צמוד במיטה תחת שמיכת פוך בחום הכבד של סוף אוגוסט, מדליקים טלוויזיה ולא רואים כלום. הצרחה גוררת את כל הצבעים והקולות, ורגע לפני שהם מאבדים את השפיות הם מאפסים את עצמם, השיטות ישנות ותמיד עובדות, ככה זה עכשיו וככה תמיד יהיה, עד שהכל ייגמר ומהם יישארו רק אבק ועצמות. - איזה סרט נראה? - קוס אומו... - זה לא מצמצם את האפשרויות. 4 והיא קוראת בספר. והוא מביט, בוהה, אל נקודה באמצע האוויר, סיגריה דלוקה, עצבות. והיא אומרת יש שם דמות, מיכה. היא הולכת בגשם