עם חצי גוף מהחלון ובחנתי את המשך הרחוב. הצלחתי לזהות לסבול כזה נהר של הפרשות אדם היו פשוט בלתי פוסקים. הרחמים, הרחמים שחשתי כלפי הכביש האומלל הזה על שהיה צריך הכביש מחוץ לבית. כשהצלחתי לסתום את האף שלי בצורה מספיק יעילה נתתי מבט על בכוח אל תוך החדר שלי. הזה. יכלתי כמעט לדמיין אותו כמו ענן ירוק רעיל, מפלס את דרכו עפתי מטר אחורה, כמו בסרטים, מגל ההדף שזרק אליי הריח המעוות שזה הריח שהיה לעוגה הזאת. ריח של איזה עוגה שניסיתי להכין כשהייתי בכיתה ג'... קצת עצוב של אדם שיכור, בית שחי של בחור שמסיים אימון כדורסל וגם קצת של כל כך הרבה ריחות- מללפון רקוב ששכב שבועיים במגירה, קיא מנסה שוב ושוב לתאר לעצמי את הריח הזה ולא מסוגלת, זה עירוב פתאום זה היכה בי, הריח הכי מזוויע שהרחתי בחיים שלי. אני והאמת היא שלא חשבתי יותר מדי. לשים כסף שהייתי בורחת כל עוד נפשי בי אבל הסקרנות הרגה אותי אם הייתי יודעת מה מצפה לי בעברו השני של התריס אני יכולה את החלון, מושכת את התריס למעלה. קמתי לאט מהמיטה, מקלפת את הגב המזיע שלי מהסדינים ופתחתי לאט בחור משתין, משהו בינוני, באמצע. זאת הייתה זרימה בינונית כזאת, לא רעש של