אילו... אחזור לובשת סוודרים מקשמיר ומתאפרת בכבדות. כל יום אני אלך לעבודה, אני כבר רואה את עצמי, מורה שמנמנה ומקומטת, עם שלושה ילדים, ומה נשאר עכשיו? רק שברי חלום. עשרות בנות 31 עם ששאיפתן היחידה היא להיות אני. יעריצו אותי, ואני אסתובב ביניהם רזה ושנונה, מוקד לסגידה של ולבנות, ליצור ולהחריב עבודה של שנים. אנשים יפחדו ממני, אצבעותי מאשר לכל אדם אחר בשתי ידיו, בנפנוף אחד אוכל להרוס שלי, או יותר נכון ללפ-טופ שלי. יהיה לי יותר כוח בקצות עוברת ממסיבה למסיבה, מגלה שערוריות וגורמת לאנשים להיכנע לעט הכי מסוגננת, הכי קלאסית, לעולם לא אראה את חלומי מתגשם: אני, שמסובבת את כל העולם סביב אצבעה הקטנה. לעולם לא אזכה להיות זה, גורלי נחרץ. לא עוד עיתונאית תל-אביבית זוהרת ומצליחה באכזריות וכעת נגזר עלי לחיות לנצח בפרובנציה הקטנה הזאת. זהו הכתיבה. את תקוותי היחידה לעבוד בעיתון היא לקחה, חטפה אהבתי, את חברותי, את מעמדי ואפילו את הכשרון היחיד שהיה לי- ממני הכל, ממש מתחת לאף שלי ובמסווה של חברתי הטובה ביותר. את לפעמים המילים. בזמן  הזה יכולתי רק לחשוב על איך שהיא לוקחת שאלה אם אני כועסת עליה ועניתי שלא, שגם