לנחום באחרית אמונתם. כך דמות החלילית טבועה במחזור הדם שלו. והיא נחה על לפנים כף יד קעורה. למשל טבע בני האדם ששם. ישרות דרכם. טוהר זיכרון בוסתן שנשבעים כי השזיפים שצמחו בו היו כאלה - ומגישים בהווה. למשל ים שופע דגה שהטלת רשת קלה צודה ממנו ארוחה. למשל גדלו הם ואבותיהם ואבותיהם שלהם, ששופע בו כל שאינו מצוי להם מטפח אותו, את הערטילאי הזה, זיכרון ההורים על טבע המקום שבו הערטילאי הזה שמהותו אינה זכורה להם, אינה מוכרת כלל, אולם שבני מהגרים משתוקקים אליה מן המולדת החדשה, מטפחים געגוע אל בה, דמותה היא חלק ממה שהוא. כמו משאת רחוקה. כמו מולדת ישנה פתאום עשהאל יודע. הוא מכיר אותה. זאת היא. אף שמעולם לא פגש על הפסנתר. שמו של הסבא האחד שלו. ועשהאל עדיין מביט בחלילית הבס המונחת ילוו אותו בכל דרכו אל שארית חייו. השם שנהגה, שם הזקן, הוא מכאן, ייקח מהמקום הזה את הגעגוע ואת זכר החמימות ומעתה הם הגעגוע שוקע בבטנו. כששוכך הגל מתנחלת בעשהאל הידיעה שכשייצא שוטף את כולו, הוא מרגיש ממש איך הגל חוצה את נשמתו, מרגיש את בו. גל הגעגוע הזה הולך ומתפשט בכל גופו. עובר בו איטי, איטי. ועשהאל עדיין אינו קולט מה בדיוק,