ושאותו אחד שאהבה עכשיו יושב ודואג רק לה... הילדה הקטנה מאותו יום, אני רק מקווה שהיא כבר לא עצובה, מאז. והילדה לאותו פארק כבר לא הגיע. אני לא בטוחה מה עבר על הילדה הקטנה תגיע ואראה מה שלומה. אבל כבר שלוש שנים עברו מאותו יום התחלתי להגיע לפארק באופן קבוע רציתי לראות אולי עכשיו עצובה. עד כמה שקשה לה. או אולי מסרב לראות שאותה ילדה שאהב ודאג לה בכל הכאב. אז איך זה שהוא אותו אחד שבגללו היא עצובה לא רואה את עיניה. מרחוק מאותו ספסל בקצה השני של הפארק יכולתי להבחין פניה היפות והמשיך בצרור דמעות שמרח לה את האיפור הכבד שכיסה הכל התפרץ לה החוצה. זה התחיל בדמעה רכה שירדה בעדינות על היא כאילו מנסה להסתיר את הכאב שיושב לה בלב. עד שבאיזשהו שלב להתרוצץ המחשבות וככל שהזמן חולף כך גדל הצער בליבה. והיא, חיים. ועכשיו, היא יושבת שם בפארק לבדה ובראשה לא מפסיקות בגינה עם חברותיה, היא תמיד הייתה ילדה עליזה ומלאת שמחת אותה, את אותה ילדה. נזכרתי שפעמים רבות ראיתי אותה משחקת עלייה עד כמה היא עצובה. לאחר כמה רגעים ראיתי שאני מכירה ישבה שם לבדה כשראשה מושפל ועינייה עצומות אפשר היה לראות ילדה קטנה שיושבת על הספסל