הקברות. אחר כך, אורי ישב איתי ועם החייל שעה במרפסת וסיפר לנו סיפור על כל אחד מהמבקרים בלוויה. היתה שם אישה עם כובע מצחיק, שאורי אמר שהיא עובדת בצביעה ושהכובע הוא כדי שהשיער לא יתלכלך בסיד. היו שם שני חברה שאורי אמר שהם מנקי חלונות ושהם באים להלוויה כי הם חושבים על השלמת הכנסה. החייל היה מבסוט, אבל ביקש מאורי שלא יפריע לו בתפקיד. אורי לא הפסיק, אפילו לשנייה הוא לא הפסיק. שנים שלא צחקתי ככה, עם דמעות בעיניים.  אחרי שעה אבא בא הביתה וכעס על אמא שהכניסה את החייל הביתה. במילא החייל כבר קיפל את הציוד מהמרפסת והתכונן ללכת. לפני שהוא יצא מהבית החייל התכופף לאורי, קרץ לו, נתן לו ניעור טוב וטפיחה על שערות ראשו ואמר: "אתה ילד מדהים אורי, מדהים". מאז אותה הלוויה, מאז אותו יום, מאז אותו חייל, אורי השאיר את המחלה מאחור. אנחנו כבר לא יושבים במרפסת לראות הלוויות ורק אורי ואני נעמדים במרפסת ומשקיפים לבית הקברות. בראש אורי מתכנן מערך אבטחה חיצוני, ומספק בקרה מרחבית ונקודתית במקרה של אירוע, אבל בלב הוא בסך הכל ממציא סיפורים שיהיה לי מצחיק.