הלח, וזרקתי את החותמת שלי מלאת העשן לגל שהתנפץ לרגלי. וזאת הייתה החלטתי, שחתמתי אותה בכיבוי בדל הסיגריה על החול שאין טעם לבכות על אובדנה. אם זה אומר להיות אומללה כל החיים.  אני רוצה מזוודה ריקה, הפניות הלא נכונות שעשיתי.  אני רוצה להיות מאושרת בסוף, גם מאחור, על החינוך שהשקעתי בו זמן, על הכסף שלא ניצלתי ועל כל של מזכרות - על אהבה שהייתה לי, על הבית, הילדים שנשארו אני רציתי להיות אחת מאלה.  לא רציתי לבכות על מזוודה אבודה להיפתר מהמשקל העודף הזה, המזוודה הכבדה מלאת החוויות הרעות. איבדו את אשר אגרו להם בקנאות כל המסע הזה ויהיו אלו שישמחו ההבדל הוא, שיש אלו שיבכו, כי איבדו את מה שהיה להם חשוב, שהיינו כשיצאנו למסע. ואנחנו נותרים בידיים ריקות, ומתים, בלי כלום בדיוק כמו שנאבד את המזוודה בסוף, שהיא לא תגיע אתנו לבן-גוריון. ואנחנו מגלים פתאום את מה שכבר ידענו מזמן - שאנחנו יודעים איבדו בדרך חברת התעופה המסריחה הזאת. המלאה שלנו, או הריקה, או היפה ומטופחת או מסריחה ומעופשת, התעופה האחרון, בדרך הביתה אנחנו מגלים שאת מזוודת המזכרות לקנות מזכרות.  וכשאנחנו מגיעים מותשים, אפורים וזקנים לשדה שאנחנו לא