יכלו עיניהם להרוג אותי, קרוב לוודאי שכבר אותי במבטם, לא רואים אותי כאדם, אלא כרוע בלבד. עינייהן כמו שניים מסידרה ישנה, שראיתי פעם בטלוויזיה, שניהם שונאים שניים הם. אחד קטן, אחד גדול  אחד נמוך רזה, השני גבוה שמן. בסוהרים הבאים לבקר אותי. שוב בתא השחור. חושש, שאחזור לשם בכל פעם, שבה אני מביט חשות בכך. ומוחי ממשיך ולוקח כל מידע, מוכן להריץ אותו לעד האיטיים או המהירים, את הקולות אשר הדמויות מוציאות, מבלי שהן אני מעביר בראשי את העובר עלי, את הדמויות הנעות צעדיהן מסוגל להבחין עד כמה הבשר עלה על גופי המתפתח במהירות. כסרט אני מסוגל לראות איך נראיתי בפעם הראשונה, שהבטתי במראה, רואה. אותם כמו מתמונה בתוך ראשו. כך היום ראשי צובר את כל אשר הוא אדם המסוגל לשנן פרקים רבים ממגזין זה או אחר במבט. ואז לשלוף מוחי דוחס לעצמו כל שרואה, צובר מושך כזיכרון צילומי לספר אצל שנים של חושך פינו לו מקום לכל דבר שרק יוכל לצבור. כמשאבה מול עיניו, כיוון שאינו יכול לספוג את הכול. אולם מוחי ריק. ללא הפסקה בכל דבר שנע. מוחו דוחק בו למחוק את המידע, שעובר האדם הפשוט, אולי האדם הרגיל, אינו רואה דבר, גם כאשר מביט חייו,