העצב זוכר לקפץ בתוכי ולהתמתח. ימים כאלו יום שנה שני. זכרונות יתמותך. ומילים שחיממו את כל עמוד השדרה. כמו כידון לכיוון אחד. וזכרתי אשמות שהיית מטיל, "אשמתך". ואיש אחד אמר לי היום - הידיים שאחזו בי, בעיקר את הלב. צעדייך וצורת הגב הכושלת הקושי לשכוח את המיטה לא השתנה דבר. מקום שהיה שלך. ומאהבים אחרים תופסים אין מקום לעצב יומי. התעצבתי כל השנה, ומה עושים בימים שכאלו?