נפרדו לשלום, לאחר שעוד יום חלף עבר לו.  עתה נותרו לסלומון עוד יומיים לסיום הביקור - שישי ושבת וביום ראשון, חוזרים לישראל, לרמתˉגן... משהרהר בכך, אפפה אותו הרגשה משונה, של שמחה מהולה בעצב קל. למוחרת, ביום השישי, הקדיש את כל היום למנוחה ולשיחות נפש עם הוריו, לפני שייאלץ שוב להפרד מהם, מי יודע לכמה זמן... כך ישב עימם עד השעות הקטנות של הלילה, החליף עימם דעות ועצות באשר להמשך חייהם ועתידם, לפני שהוא עוזב. לפתע הבין מאין באה לו התחושה של דכדוך. הוא חש כאילו הוא נוטש אותם, את הוריו. גם מזל טוב חשה מעין צביטה בלב, למראה בנה העושה הכנות אחרונות לפני השיבה לישראל. לבסוף, לאחר שיחות אל תוך הלילה, עלו שלושתם על יצועיהם. למוחרת היום היו אמורים להתעורר השכם בבוקר לשם הביקור בבית הכנסת. סלומון לא הספיק לישון הרבה, אולי שלוש שעות, כאשר אביו נכנס לחדרו וניסה להעירו. "קום איז'ו, אנחנו צריכים לצאת אל בית הכנסת...." היה זה אחד הבקרים הקשים לסלומון. לא זכר מתי בפעם האחרונה התעורר בשעה 5:00 בבוקר, מלבד במלחמה, שאז לא ישן בכלל. "אחר כך" השיב לאביו בעיניים עצומות. הוא באמת ניסה לפקוח את עיניו, אבל היה לו קשה