מהבית הזה, מהעבודה הזאת.  "את ממש בסדר, את יודעת?" הוא חייך. הוא חשף שיניים מצופות בקוביות. עוד יותר הזדהיתי איתו, ועוד יותר גדל לי הגוש בגרון. "אבל את יודעת...את גם ממש כלבה.אני יודע מה את חושבת. אל תחשבי שאת יכולה להסתיר את זה. את חושבת שאני מסכן, חסר- אונים, חסר-ישע. אז את יודעת מה..? לכי לעזעזעל!" ועוד לפני שהספקתי לפעור את פי, הוא הטיח בי את כל מגזיני המחשבים שלו, את כל ספרי המתמטיקה והפיזיקה שלו. וממה שהספקתי לראות, בעודי מדממת לו על השטיח הלבן-הוא התחיל ללטף את הבחורה העירומה שעל דלת הכניסה לחדר שלו.          הוא קרא לה "פוצי". התחיל להיות לי חם, ולא קר כמו ממקודם. נאנחתי בשלווה.