"ת-תודה".  "על לא דבר", אמרתי, לקחתי את הגיטרה והחזרתי אותה לנרתיק. "איכפת לך אם אני אשאל, מה...", הייתי מעט נבוך, אבל  באמת סוקרנתי, "ממה... זה?", הצבעתי על הסד בו הייתה נתונה ידו השמאלית, תוך כדי שאני משלים בזיפזופ את היעלמותה המחודשת של הגיטרה לתוך הנרתיק.  הוא העביר את היד הבריאה על פניו, מלמעלה עד למטה, כאילו הוא מקלף מהפנים מסכה בלתי נראית, השפיל מעט את הראש ואז אמר, "ז-זה מגיל א-אחת עשרה. נ-נהג שיכור פ-פגע בי ומ-מאז יש לי את ה-ה-סד", הוא נופף בסד מול פניי, "ה-הוא מ-מחזיק את ה-היד שלי י-ישרה. אבל א-אני ל-לא כל-כך ב-בסדר מאז. ל-לא, אני לא ב-בסדר ב-בכלל. ל-לא כמו מקודם. הכל ש-שונה."