הסתכלתי סביבי, אפילו לא יודע למה. למלון נכנס אחי, מעניין מה איתו, אחי. אבא. לגמתי מהקפה הפושר שהגישה לי המלצרית, לא צעירה בגיל של לפני שיתחילו לחפש אותי, פחדתי לראות את אימא כבר בת 06+ גם הלילה, היום זה היום, צריך לחזור הביתה, כבר עניין של זמן ואני יושב לי במסעדה הקטנה הזאת במלון, עין לא עצמתי כל מיכאל לא היה זמן ללכת הביתה, יישר לעבודה. אותו מסלול. בשמיים הזקנות, הם כבר ראו הכל. כשהבטתי בשעון היה כבר בוקר, הרטוב של הטיילת, את הראש שמתי על המעיל הקרוע שלי, הבטתי תאטרון החיים השתגע ושום פסיכולוג לא פנוי. נשכבתי על החול מינימלית של שפיות ברקע של האי שפיות שמנהל העולם בחוץ, היחיד שממשיך לזכור, לשמור על קשר, לשמור איזושהי רמה בירקון, מי זוכר אותם, כל שנה ושנה פחות ופחות אנשים, אני עזבו ופשוט וויתרו והם מקשטים ביופי של קרמיקה את בית העלמין אותם, הם גם מנסים לחיות את החיים שלהם, חלק לא מצליחים, חלק דחיפה, גם החברים הכי טובים שלי, לא איכפת להם, לא מאשים הים, אפילו המדוזות הפסיקו לבוא. כאילו שזה עוזר. חסרה לי נכנסתי אליו, מאז הצבא, מזוהם כל כך, כל השפכים השתן והחרא זה לשאוף קצת אוויר ימי מלוח