לחוסר צדק.  אני מביט בה ורואה אשליה חיה ומהלכת.  אך אני אוהב אותה מעצם היותי בן אדם ותו לא.  אני אוהב אותה כשם שאני מתבונן בעולם, תוך שאני פוסע בין שבילי חיי, בעת שאני מתפלא כל פעם מחדש מהשמש ששוקעת ומן המרחק ביני ובין הירח. אני אוהב אותה כשהיא מביטה בי אך לא ממש לעברי. אני אוהב את השקט שבה, את התום שנותר בה בסופו של יום. אני אוהב את המחשבה עליה שמכאיבה לי כל כך, אלוהים... היא לוקחת ממני כל כך הרבה כוח שנדמה לי לעיתים שאין ביכולתי להתמודד עם עצמי כשאני אוהב אותה. אני אוהב אותה ברגעים מסוימים ומעטים מאוד, אך עם זאת אני אוהב אותה אהבה כל כך טהורה ועצומה ונכונה ויפה, שיש בה כוח להזיז את העולם מהמונוטוניות הנצחית שלו.  היא 2 אני שונא אותה. אני נלחם בעצמי שלא לחשוב עליה שוב ושוב. אני נלחם בכוחות חזקים ממני שלא להתבונן בה כשהיא פוסעת לידי, לא לחוש את התחושה המשחררת ומלאת התקווה שיש בי מעצם קיומה. שונא אני את הקיום שלה עלי אדמות, את מה שהיא מהווה עבור אנשים אחרים, את החיוך שלה, את הגוף שלה, את הצל שלה. אני שונא אתה כשם שאני שונא את השמש היוקדת בקיץ, אך לא מצליח לחיות ללא קרניה המלטפות