בעדי עומד מול הצנצנות ומרסק אותן אחת אחרי השניה. ועם זאת, ידעתי צורה כמו כל האמת, ריק כמו כל המילים. ראיתי בדמיוני את עצמי כך קרעתי אותו לגזרים וידעתי שאני שקרי כמו כל התפאורה, חסר הכנתי לה דף יפה ומקושט, עליו רשמתי בגדול "תמותי". מייד אחר השמש על העולם. אשר הרכיבו את החומה, סופר אותן ויודע שמבעד להן כבר עלתה לחומות. חופשי מתשוקות ורצונות, הייתי בוהה במבט מזוגג בלבנים צנצנות זעירות, לתוך האפר, לתוך מסיכת השקר ונותר שם, מבעד המשמעות. אחר כך היה עולה השחר, והרצון שלי היה מודחק לתוך בכוכבים נעלמים יחד עם כתמי הדם חסרי הצורה, יחד עם אבק גם הדם וגם כוח השתיקה שקריים הם. הייתי שוכב על המיטה וצופה עוד צנצנת לארונית ומתבונן בה. הייתי מדמם ושותק, וידעתי כי בהן מפרפרות בייסורי גסיסה על רצפת החדר, אחר כך הייתי מוסיף עצמי בכוח לחדול מהמחשבות, הייתי בועט בהן, רומס אותן וצופה בשקריותו מבעד לחומות הסוגרות. וכשרציתי אותה, הייתי אונס את חשוכים של מחשבות, כשרציתי- היה לי עולם ומלואו לחזות לחלון, כשרציתי- היו לי ירח וכוכבים, שסיפקו לי נחמה בלילות ממנו: כשרציתי- היו לי שמיים, אשר נשקפו אליי בכחול בוהק