את צדודיתו של אייל, כהה כנגד השקיעה האדומה, שקוע אדום וזהב ורוח של שקיעה אפפה אותה, ובמבט אחרון לפני שהתרחקה הוא ליווה אותה במורד הכבש. השמש נטתה לשקוע עכשיו בגווני "זה כל העניין." ענה לה ביובש. "כשהספינה המחורבנת זזה לך כל הזמן מתחת לרגליים." אמרה. "איך?" יותר. אני לא מבינה איך אפשר ככה." בהתנצלות. "וחוץ מזה, האמת היא שאני לא יכולה לסבול את זה "אה... אולי פעם אחרת. אני חוזרת לבית-חולים." אמרה עידית "בסדר." אמר קצרות. "את באה איתי לאכול ארוחת ערב?" הוסיף. על החוף, ולא משנה כמה פעמים הרים מפרש ויצא אל הים. הוא הנהן, אבל בעיניה ראה את אותו הדבר שהשאיר תמיד מאחוריו אייל. אני מבקשת אותך לחשוב על זה." "אני אגיד לו שלא מצאתי אותך." אמרה. "אבל אני מבקשת אותך, "אוקיי. אני לא אפחיד אותך. הבנתי." הוא חייך בשקט. לי המון זמן למצוא אותך, אתה יודע?" "אתה לא תפחיד אותי." היא נעמדה מאחוריו בזרועות שלובות. "לקח האינסופי. למעקה ולתוך המים. גלגל השמש הבוער התקרב לאיטו למשטח הכחול חתיכה של חבל התגלגלה ברוח על הסיפון והוא בעט אותה אל מעבר "אייל!" "שימות." התיז. "הוא ימות..." לא. ואני לא יכול לחזור אליו. זה