ביד שמאל עוגה קטנה כבר שעתיים שאני מחכה. אני יושב בחדר השירותים הקטן בבית שלי, היטב שזה לא נכון. בהתחלה חשבתי שהם עושים לי מסיבת הפתעה או משהו, אבל ידעתי -הנחמדים מביניהם התחמקו עם תירוץ נחמד, השאר לא טרחו להודיע. לא אלה ששמרתי איתם על קשר מהתיכון. אפילו לא חברים מהצבא אף אחד לא הגיע ליום הולדת ה-02 שלי, לא החבורה המצומצמת, גם שהוא כבר יגמר. היה מיועד לחיים קצרים במיוחד. הנר כבר כמעט בחצי , אני מחכה הנרות האלה נגמרים ממש מהר, או שאולי זה רק הנר הזה ספציפי כאמור, רק הסכמתי להפנים. ובהתנהגותי, לדעתי... בגיל 02 הבנתי לראשונה שאני לוזר, או באופן קיצוני, לא שמן או רזה, גם לא קיצוני בדעותיי אני לא טיפש מיוחד, או מכוער במיוחד, גם לא נמוך או גבוה את הנרות האלה בצורה המסולסלת שלהם. מהעוגה האישית הזו לבלתי אכילה. אף פעם לא הבנתי למה מעצבים השעווה שעל הנר נמסה קצת והטיפות הראשונות כבר הפכו חלק ע"י בנות אינספור עוד לפני שידעו את שמי. למסיבה שידעתי על קיומה, לא הוזמנתי לסרט שכולם הלכו, נזרקתי "אפשרויות שיפור" לי ולסביבה שלי, אבל שוב ושוב לא הוזמנתי אעמוד במעמסה. שוב ושוב הצבתי "אתגרים" ומה שאהבתי