דיברנו לפני עשרים וארבע אלף שנים על רעיון צרוף, ועל "חברים" שמתאספים סביבו, דבר היוצר מעין "אחדות" בין קבוצת "חברים" הבקיאים ברעיון ובערכיו. התורה הקדושה ביקשה, באמצעות "נשמת" המשנה שלפנינו, להסדיר את התמזגות החברים האלו עם רעיונם, היינו לציין את הלכות האחדות של קבוצה זו  בדרך שאלנו: "להסדיר" דווקא אצל "המסודרים"? ועל שאלה תקנית זו נענינו: דווקא הסטייה אצל "חברים" היא משמעותית ומסוכנת- ו/או לחילופין מבורכת  בעוד הסטייה הכי גדולה שירשום "אדם" מהשורה- יכולה להגיע, אף במקרה הרע, לתזוזה בעלמא בלתי משמעותית בעליל  ולכן אין לתורה עניין בקבוצת האנשים האלה, שלא דאגו להעלות את "רמתם" לדרגה המתאימה לאדם.