והשעון המשיך לתקתק. נרדמת. המציאות, נכנעת, לוחמת, מתמודדת, נכנעת, מנצחת, צועקת, צוחקת. היא שכבה בדממה, מאזינה לדינמיקה של החיים. רואה את הפתעות העבה. היא קמה ונכנסה למיטה הרחבה, נותנת לגופה לנוח בין שמיכות הבד רגליה היו די חמות וידיה טפטפו מים חמימים על שטיח הקש החום. הדלת נטרקה בגלל הרוח, גורמת לצחוקה להדהד בכל הבית. היא התיישבה על הרצפה, שילבה את רגליה והחלה לצחוק בקול. כמה השתנה בשנה האחרונה. מבעד לרטיבות יכלה לראות את פניה. מראת האיפור היתה מלאה אדים. היא פסעה יחפה בכיוון החדר. הן היו מלאות קמטים והיא שוב לא הצליחה להבין מה בדיוק קרה. היא הסתכלה על הידים שלה ממש מקרוב. לילה חדש, מלחמה חדשה. יום חדש, שעה חדשה. דברים חדשים קרו, אנשים חדשים נעלמו, נולדו. לילה חדש, מלחמה חדשה. יום חדש, שעה חדשה. השמש שלחה את קרניה הדקות לפאר את חדר האמבטיה הקטן. הבוקר הגיע. רצחה את נשמתה. ויתרה. היא שכבה בדממה, נותנת לפחד לנצח. יודעת ששוב הפסידה, ששוב כותנתה צפה במי האש וצבע הדם התערבב בהם במהרה. נשרפים, לאט, לאט. בעדינות הכניסה את רגלה למים הרותחים והרגישה את תאי עורה הרחצה הקטן והיא חשה כי היא נחנקת.