בזמן הקרוב לפחות... ככה זה. זה החיים שלה, זה כאן וזה נשאר זה לא הולך להשתנות, "שיט... עוד יום." הבייתה ואמא שלה שם והיא שוב חוזרת על אותו המשפט בראש: פעם היא חושבת לעצמה: "שיט... עוד יום." ושוב היא חוזרת ועכשיו שוב פעם בוקר ושוב פעם היא קמה והולכת לבית ספר, שוב את החיים. היא נהפכה למה שהיא עכשיו, לאותה ילדה רגישה, מפוחדת ששונאת ומכה אותה, אבל היא אהבה אותו כאבא שלה. ומאז הכל השתנה. מאז היא לא כל כך שמחה מכל העסק, היא שנאה אותו כאחד שנוגע בה למעצר והוציאו נגדו צו הרחקה. כפי שהיא קראה לה: בוגדת, היא הלכה וסיפרה. הם לקחו אותו מהחדר ההוא, אבל כשראתה שזה לא הולך, כמו כל יועצת מסורה או היא זימנה אותה לשיחות והבטיחה לה שלא תגלה ושכלום לא יצא כחולים. יום אחד היועצת ראתה את הסימנים הכחולים שעל גופה. השנים עברו והיא גדלה, היא הייתה מגיעה לבית ספר עם סימנים שוב, פה היא קלטה שזה לא בסדר ולא נורמלי. אבל אז הוא גם התחיל לגעת בה, ושהיא התנגדה הוא היה מכה אותה ידעה שאם היא תעשה דברים רעים וגם אם לא הוא יכה אותה. היא אף פעם לא חשבה על זה כדבר רע מכיוון שהיא גדלה ככה, היא הוא היכה אותה ואת אמא שלה. היא