בתור הממתינים. אתה ניגשת אלי ואמרת - ניכנס? נכנסנו לדירה. הילדים לא היו. היית כהה בהרבה ממה שזכרתי. חיבקת אותי, אמרת "ששש, ששש, לא לדבר עכשיו". אז פרמת את כפתורי החולצה. החזה שלך היה שעיר מאוד. שערות קשות ושחורות. אמרת - "את רואה? עכשיו את מבינה למה נעלמתי? חשבתי שלא תוכלי לאהוב אותי כך. אמרת שאת אוהבת גברים חלקים". אני היכיתי אותך על החזה בידי החלשות. "טיפש טיפש אחד." כך אלף פעם עד שהתחלתי לבכות. "טיפש טיפש אחד. כאילו ששערות החזה יכלו לשנות משהו." רק בקומי הבנתי כי היה זה איש זר. לא אתה. אתה היית רק אשליה. מילים מילים מילים. מקור הכל היה בטעות. אל תשאל אותי מה פירוש הדבר. איני יודעת לפרש חלומות. באותו בוקר התמוטט הכל. זו לא הייתי אני.  הסתכלתי על עצמי מהצד. הייתי מישהי אחרת. זו היא שאיבדה את האחיזה. ואני - אני רק שמעתי את התינוקת. וגם זה ברגע האחרון ממש. עכשיו הם קוראים לי. שאלות. אני משוררת. מפורסמת? חיוך. לא, לא כמו יונה וולך. חיוך. האחות יפה. לרופא יש עניבת פרפר וסנטר מצחיק. מטבע. שולחן. עץ. לזכור.  האם הייתי אלימה אי פעם ? לא. מעולם לא.  כלפי הילדים ? מה פתאום. כלפי הבעל ? לא. האם