את זה. בדרך לאנשהו, איפשהו ידעתי שזה השיר שלי. הפעם הראשונה ששמעתי את השיר הזה הייתי בת ארבע עשרה ומאז התמכרתי. שהחשמל עומד  באוויר, גלים גלים של חשמל הכו בבטן ואני - אחמוק מאחיזתו, כמו חושש שאמס מהחום של שפתיו. היה נדמה לרגע הוא נישק אותי בחרדת קודש, כמו מתוך פחד שאם ינשק חזק מדי אני שאחרי הריקוד- מביטים אחד בשניה המומים. ירכי בתשוקה שאין לה סוף, נגמר הטנגו.  כמו בשניה הראשונה נושם על צווארי, מנשק את עצמות לחיי בעדינות ובו בזמן תופס את הוא קרא לי לילית. אולי לאפלולית אבל המהות שלך רגישה, עדינה, טובה." מאותו היום "את מכשפה, אבל מכשפה טובה. כל הדברים הרעים שעברת הפכו אותך לו. טוב בשביל לשמור על האיזון הזה". דיבורי שיכורים... והאמנתי זה ובכל פעם שקורה דבר רע - הנימפות חייבות לדאוג שיקרה משהו ופורח שעצם קיומו תלוי בקיום העולם שלנו. "אנחנו מאזנים זה את הוא סיפר לי על פיות ומלאכים, הוא דיבר על עולם אחר, ירוק להיות בו. ממנו, ישבתי על ברכיו וידעתי שזהו המקום היחידי שאני יכולה האדם, את הכוויות שספג בגללה. הוא שיתק אותי. לא יכולתי לזוז ראיתי בו את העדינות שמאחורי השנינות, את האמונה בטוב לבו של