כי הוא שונה והוא מיוחד, בשביל אחר בחר, והיא לבד. ואז היא מבינה, שהוא כבר לא איתה, גם בעולם הזה, היא בודדה, עוצמים עיינים, מחליטים לאיזה שביל לרוץ, עליה,כמו המלאכים,וכשהם מגעים לשם, לצד השני, יש שני שבילים, רק בשבילו, אבל עכשיו הם ביחד, והם כבר לא בוכים, והוא שומר והיא חושבת מה עשתה, את כל חייה היא זרקה, למענו, ואז הוא מחייך, הוא מאושר, ישן, ובשניה האחרונה, ממש לפני הסוף, הוא רואה אותה איתו, בזיכרון והיא רואה את כל הכאב שבו, כל הדמעות שרק רוצות לפרוץ, משהו שהם ממנו מתעלמים, כי היא רואה בו משהו מיוחד, משהו שהאחרים אינם רואים, אבל ביחד, לא בנפרד, יד ביד, ככה זה היה אמור להיות, ביחד לחיות, או למות, והיא כבר לא צורחת, לא פוחדת, וכל הזכרונות פתאום צפים, כמה שניות והם נופלים, מי היה שם לצידו ומי שכח, אי אפשר להעלם, וכל חייו רצים לפניו, והוא יודע, שמשם כבר לא חוזרים, משם כבר אי אפשר ללכת, והוא צורח, הוא מתחרט, רוצה לברוח, והם נופלים לעומק התהום, הוא מושך אותה איתו, ובלי שיסתכל מי לידו, ומי עומד שם לצידו, אוחזת בידו, לא מצליחה, והא קופץ,נופל ועף, ורק ילדה אחת קטנה, רואה אותו שם בפינה, לא מבינם,