משהו?" "אה נכון... א" "נו אור.. ציפיתי לקבל ממך על הבוקר טלפון מתלהב על אתמול" אנחנו צועדות לשבת בסלון, ובוהות בטלוויזיה הכבויה. "כן" "היי, איפה ההורים שלך? אצל סבתא שלך?" "אהלן" הנס קפה הריקה בכיור. שומעת את הדפיקה בדלת, אני קמה בעצלנות ובדרך מניחה את כוס שיחה טיפוסית ביותר שלי ושל אופק. אחרי שלוש דקות בדיוק אני "ביי" "נו טוב אני באה" "מסכנה.." אני קוטעת אותה "את כל הדרך תצטרכי ללכת... עצלנית" "אמ.. אוף אין לי כוח.." אם לומר את האמת כלום זה הדבר היחיד שהתחשק לי לעשות. "עכשיו בדיוק קמתי.. בואי את, במילא אין לי כלום לעשות" "אור? סוף,  סוף התעוררת! בראש שלך לקפוץ אליי?" "הלו?" טלפון קוטע לי את המחשבות. הקטע הזה? ואז אורית עולה לי לראש, היא הייתה ממש מוזרה אתמול, מה היה כרגע. נמשכת אליו, ובאמת שהוא בן אדם מקסים, אבל זה לא זה. לפחות לא המחשבה שאתמול יצאתי עם יובל, ובאמת שהיה לי כיף, ובאמת שאני למחר לבית ספר, אולי אחר כך אני חושבת לעצמי. פתאום עולה לי אני בוהה בטלוויזיה הסגורה, וחושבת על כל מה שאני צריכה להכין עוגיית חמאה ויושבת בסלון, לשתות. אני מפהקת ומוזגת את החלב על המים החמים בכוס,