באוטובוס לחולל בחייהם. חושבים לעצמנו שאין להם מושג איזו תפנית יכולה נסיעה שגרתית נוסעים, מחזיקים ידיים, ומסתכלים על אנשים באוטובוס שליד, מנסות לחמם, ונסיעה באוטובוס בחזרה, אני לביתי, והיא, אלי. על חוף מול שקיעה, הליכה ארוכה על טיילת ריקה, זרועות חובקות, והקשר נמשך. חודשיים אח"כ נפגשנו, הפעם במכוון. נשיקה ראשונה השיחה המשיכה בנעימות אל תוך הלילה. כעבור יומיים דיברנו שוב, להתעורר. בטח. :( כדי לדבר איתי. אמרתי לה שזה לא חשוב, ושבכל מקרה הייתי צריך היא התנצלה על שהעירה אותי, וסיפרה לי על מסע החתחתים שעברה -"אורית...שלום. נעים להכיר", אמרתי בחיוך )כזה שגם שומעים(. עדיין, והייתי צריך כמה שניות כדי לעכל את זה. לבסוף נזכרתי. כנראה בגלל שהעירה אותי. לקח לי זמן לענות. מוחי היה מעורפל באוטובוס. ביקשת שאתקשר. הערתי אותך?" אמרה בטון די נבוך, -"זו אורית... אנחנו... אני חושבת שנתת לי את הטלפון שלך -"כן. מי זו?", עניתי. -"שלום. נתי?" שמעתי קול נערה שואל בתקווה. שבו. "הלו" אמרתי, מכחכח בגרוני, מנסה להתגבר על הגוון הישנוני מדי וצורם אם הוא זה שמעיר אותך(. עניתי מהר לטלפון. אשמתו, הוא דווקא נחמד בדרך