הזוויות שמסתכלים בהם על החדר, משנות את מראה החדר. ברור שאם פניך יהיו מופנות לקיר, תראה קיר. אם תסתכל מהפינה אל הזווית שחולשת אל החדר, תרגיש כמו שליט החדר. זה כן משנה איזו מוזיקה מתנגנת לך מהרדיו או מהדיסק. זה כן משנה אם אתה קורא ספר, ואיזה. וזה משנה אם אתה לבד, עם אנשים, או במרחק שיחת טלפון מהם. לפעמים שיחת טלפון יכולה להציל חיים. זה משנה, כי אתה לא אמור לעשות מה שצריך, אלא מה שעושה לך טוב. בעבודה עושים מה שצריך, בצבא עושים מה שצריך, בבית כשאתה בחדר עם הזוויות, אתה תעשה מה שעושה לך טוב. המוזיקה הזו מדכאת אותך, תחליף אותה. גם סבל חולה, או עצבות כיפית, היא מזוכיסטיות. מה עשית שאתה מרגיש שאתה צריך לסבול? האם אתה מרגיש אשם על כל אלה שנהרגו כדי שתחייה פה במדינה? האם המצפון מציק לך על מעשה נורא, או כזה שלא הקדשת לו איזו מחשבה? האם הסביבה שלך גורמת לך להרגיש שאתה צריך להודות בפה מלא על כל פירור שמושלך אליך? האם גורמים לך להרגיש שאתה מעמסה? ואולי אתה באמת כל אלה, או חלק מהם, אבל אתה צריך לשרוד. גם אם אתה חושב שמגיע לך לסבול, הרי זו מחשבה מוטעית. אתה חי ועדיין חי כדי להמשיך לחיות, אחרת אלוהים