היום באוטובוס פגשתי את אלוהים.  או אולי זה בכלל לא היה הוא. והתגעגעתי למזגן באוטובוס רגע לפני שיצאתי ממנו. שלי, והייתי צריכה לרדת וללכת הביתה.  ובחוץ היה חם, עולמי, אושר לאנושות וכמובן כסף וכוח.  אבל אז הגענו לתחנה כל אותם דברים שאנשים מבקשים מאלוהים בסרטים - שלום כלל בינינו.  רציתי לשאול אותו כל-כך הרבה שאלות ורציתי לבקש את להגיד לו מיליון דברים, אבל קהל של ילדי חטיבות רעשנים הפרידו למרות זאת, רציתי לצעוק עליו, לכעוס ולהכות בו בזעם.  רציתי בדיוק בן כמה הוא, אבל זה לא ממש שינה לי. שעליה פרסומת של קוקה-קולה.  פניו היו מקומטות ולא יכלתי לדעת אלוהים לבש מכנס דהוי שצבעו כנראה היה פעם כחול וחולצת טי פרצה בבכי. והתינוקת שנמעכה בין שדי האישה לבין עמודי המתכת של האוטובוס שאף אחד לא פינה מקום לאישה עם התיקים והתינוקת בידיים, העמודים, זיעה נוטפת במורד פניו.  הוא נראה מוטרד, אולי בגלל מטה בידו ואפילו לא הילה סביבו.  הוא עמד נשען על אחד לא איש עם זקן לבן ולא גלימה לבנה עם חוטי זהב.  לא היה לו