התחיל לרעוד שוב. הפעם לא לה,  זאת. אחרת לא הייתה מתאפרת ככה, כמו פנויה. ולא הייתה את המבוכה שלי. תראו אותה, יושבת שם, מחכה. חיי משפחה בטח אין לקחתי שתי נשימות ארוכות ובדקתי מסביבי, לראות אם מישהו תופס הימנית להרגע. בזווית העין ראיתי את קצה המפה רועד. בכוח הכרחתי את הרגל השעון לא הסכים להתקדם. אולי הדקות הארוכות ביותר בחיים שלי. יכול להסתובב איתו... עוד יחשבו  עלינו ש... רגע, מי זאת ? הייתי צריך להסכים. אבל מצד שני, דני לא אשתי וכמה כבר אני להיות הלילה  הזה. כשדני הציע לי לבוא איתו לחתונה של צביקה, הסתובבתי עם הגב לבר וסרקתי שוב את המקום. איזו נפילה הולך מישהו רעב כמוני, כבר היינו מסדרים משהו. אבל היא התרחקה. מסביב לא הייתה לי תמיכה. אם היה שם עוד כאילו לחצות את הבר. מוזגת אותו לכל אחד. הסתכלתי ימינה ושמאלה ועוד פעם ימינה, לברמנית לא היה מצב רוח. יכול להיות שהחיוך שלה אוטומטי, והיא ואז מה ? זה באמת, כל השבוע התמקדתי רק בערב הזה. ועכשיו עוד 02 דקות, שעות של  מחשבה מוקדמת, אז הלך לי כל היום. אם אני חושבת על שעה  לפני הזמן. אם אני אוסיף לזה שלוש שעות של הכנות ועוד השעון הראה עשרים לעשר.