באוגוסט אני תמיד עצובה. חם לי, אבל אני בעיקר עצובה. אורן מלטף אותי בלילות, הוא מחבק אותי עם יד ימין שלו, שתמיד נראית לי קצת יותר קצרה ומוזג לעצמו בירה בשמאל. אחר כך שותה אותה והעיניים שלו, אדומות מעייפות ואלכוהול, מתמקדות במסך. אני מוטלת שם, בוהה באור העצוב והקלוש שמאיר את חיינו וחושבת על זה שיונתן תכף ילך לצבא, ושזה לא בסדר שאני מרשה להורים לשלוח אותו לשם, בסוף הוא יחזור בתוך ארון וכל המרקם המשפחתי העדין יתפרק. כשהמזגן רועש, והוא תמיד רועש, אני מרשה לעצמי להסיט את הראש הצידה ולבהות ברצפה. כשנדמה לי שאורן לא מסתכל, והוא אף פעם לא מסתכל, אני מרשה לעצמי להזיל דמעה ולראות איך היא מתרסקת על הרצפה, קטנה ומלוחה, ומותירה שם כתם שקוף. אני הולכת להביא מטלית מהמטבח, אבל אין לי כוח לחזור. אני ממלאת את המים בקומקום עד הסוף ומחכה שהם ירתחו. אורן שותה כוס אחת של קפה שחור מגעיל בבוקר, לפני שהוא יוצא לנהל את העסק שלו, ואני שותה תה מדי פעם, בעיקר בחורף, אבל פיתחתי תלות מסוימת בקומקום. אני מציבה את הראש לא רחוק מדי אבל לא ממש קרוב, מרגישה את האדים החמים ממיסים לי את העור, צורבים, כמעט שורפים. חם לי