ז,  כ,  ר, נערים קמוטים מושאלים לאדמה צמאה ואין סיכוי להחזר האון. בשם המלה הקדושה, ראשים נבובים, משלחים אצים לקצות ארץ. ושוב, יבואו אחרים, כמותם. לקדש ארץ. לקדש התורה הקדושה, תורת החנית. בשם כל הקדוש בשם כל הנדוש לשמש כרקע, כאבנים פזורות על קרקע ובקר חדש עולה אי שם על הפזורים, ללא שם, ללא צל ללא אדמה ללא מוצא... 1984 אוסף ימי זיכרון אני אוסף ימי זיכרון עד יום איסוף זכרוני. אותי לא יגדירו כמגש של כסף אולי מגש של עשב. אני לא הבאתי גוויות מן הגבעות ואיני יודע לספר דבר. אולי טמנתי גוויות בין הגבעות, במורדות, בגאיות. עכשיו אני שומע כמו מזיכרון חלוד, משומש ממלות כאב תרועות אשכבה שלעולם לא יגמרו, אלי... ובין תרועה לתרועה, אני נדרש לדגל הטיפה המרה דרכה מביטות בי העיניים הזגוגיות, שלא ישובו עוד מן הגבעות לנוח על זרי המגש הנכסף. 1987        עוד יום בקר. אני מתעורר. לידי הצורך הלוחץ, הצורח באוזן השסועה מרחש סדינים קמוטים. וקולות לחשושי חטא של לילה קודם או לילות קדומים, לא ברור. אני עולה לאוטובוס לירושלים ברדיפה אחר מלים. לשכתב אולי הווה אולי עבר. תר ברחובות משותקים מזקנה. אבנים לבנות. מספר שוב