תקווה. ואני משום מה התרגלתי להאמין שיהיה טוב. אחר. בשבילם אני עוד טפיל. כלומניק חסר תכלית, בלי עתיד, בלי וכולם יתעוררו. לא יהיה להם מושג מה עשיתי בלילה, או בכל לילה ומחוסר הכרה הוא בועט בי ללא בושה. אור היום יעלה עוד מעט, לנוח במיטה החמה. הקיץ התיש אותי עוד יותר, בעודי שוכב חצי מת כאילו מאשר לי שזה בסדר להרגיש חרא. כיביתי את האור ושכבתי אפשר להמשיך כך?", שאלתי את עצמי. הכלב ייבב לו מתוך שינה, נותרתי עם מחשבותיי לבד. בודד, שבע, עצוב, עייף. "כמה עוד לא. כח ללטף את הכלב לפני שהוא יילך לישון. שיהיה לו קצת טוב, למה קצת מסטול, וחזרתי הביתה בלי שאף אחד שם לב. נשאר לי רק קצת לא היה לי כח לשמוע רדיו, לא היה לי כח לחשוב. הייתי עדיין להציע. להמשך היום ובלעתי בשקיקה כל חתיכת טבק שהיתה לסיגריה הזו פוסק של מחשבות. מלמלתי כמה מילים בצרפתית, עשיתי קצת תכניות לא", עניתי, הדלקתי ויצאתי. ההליכה לאוטו לוותה בזרם בלתי והייבוש בהתאם. היא הציעה לי סיגריה לפני שיצאתי. "כן, למה הזיון היה לא רע, המסאז' היה מצוין. המקלחת היתה ארוכה, בהרבה. הן למדו להדחיק יותר טוב, אין ספק. בפנים השינוי מהותי. הן עושות את העבודה