וקברתי את נפשי. נשכבתי, וכיסיתי את עצמי בעוד קצת חול. זה גם אמר שהוא נח עכשיו. הסתכלתי על הקבר וראיתי. את השם שלו בצורה הכי ברורה. הבודד, לבדו, ונשכבתי לידו, שמתי על עצמי קצת חול. הלכתי חזרה ליער, בשיא האטיות, אבל הלכתי, ראיתי את הקבר והוא הלך... ובכיתי, אבל רק מבפנים. קלות נשיקה לא מורגשת. לפני שהוא מת, אלא חצי שנה לפני, כשהוא נראה במיטבו, נשקתי לו הסתובבתי, והסתכלתי עליו, הוא נראה בדיוק כמו שזכרתי אותו, לא בשביל שנינו". "בשבילי" אמר, "בשבילי תמשיכי, יש דברים שאת צריכה לעשות חיבוק שלא באמת הורגש. ענפים נשברים, מישהו נשכב מאחורי, וחיבק אותי. אמרתי לעצמי, שכאן אני נשארת, כאן, ושמעתי מאחורי קולות של ריק, אבל צוחקת. הזה לעבור על סדר היום, וממשיכה לחייך, וממשיכה לצחוק, צחוק ישבתי וחשבתי על כמה הוא חסר לי, ועל איך אני נותנת לגעגוע את ראשי. בתוך היער התקפלתי כעובר על הקרקע, ואיכשהו לא יכולתי להרים בשלב מסויים, רגליי לא יכלו לשאת עוד, ונכנעו. הוא בכה, ואני לא יכולתי, הוא עזב, ואני רצתי. כל צעד נוסף שלקחתי ליבי דימם עוד. הרגשתי יותר ויותר אבודה. השתחררתי ממנו, ורצתי, רצתי לתוך היער, ככל