כל יום. יומן כזה למה שצריך להיות. בטח יהיו קשיים גם אחר כך כבר נחשוב מה לעשות עם עצמנו, בין לבין אני כותב מה סיני. אולי אפילו חו`ל. אחר כך עוד חודשיים עוד יותר להרגע. שלושה חודשים אחרי השיחרור הסופי שלה אנחנו רק נרגע. אולי בסגורה. עוד שנה שלמה בפתוחה. סך הכל תכננתי לנו שנה וחצי. על יום אחר, ועל מה אנחנו נעשה כשהיא תשתחרר. חצי שנה הייתה כל ערב אני כותב לה מכתב ומכניס למגירה. כל יום אני כותב לה שיהיה מה לעשות, לברוח קצת מעצמה, לברוח קצת מהמציאות. מניח, `אוי, תודה` היא אומרת, בלוק ציור, הבטחתי לה ממזמן, אני תמיד נזכר, ורץ פנימה, ונותן לה את המתנה, `בבקשה` אני החוצה, השמש בוערת, כאילו מחכה, ואני נזכרתי שהבטחתי, בסוף הוא לא צריך לדעת, `ביי` היא שולחת, `ביי` אני תופס, יוצא אחרת יש לו עסק איתי, ולא שעסק איתי זה אומר משהו, אבל את זה לה באיטיות על המצח, שייראה, שיידע שאסור לסבך אותה יותר מדי לי ללכת, `טוב טוב, הבנתי` אני יוצא מהדלת לא לפני שאני נותן כאילו זה בכלל מזיז, `בסדר, רגע,` והיא שולחת לי נשיקה, מאותת `ומה שלומנו היום?` הוא שואל אותה, כאילו שלומה זה שלומו, מפריע לו אישית, `היי` הוא זורק