בן יהיה בבית כאשר ישוב מבית-הספר. בן יחבק אותו, ואולי הם ייצאו לטייל קצת ברחובות הקרירים, נהנים מן הסתיו. פניו ניבטו אליו מן הראי נטול המסגרת. הוא חייך. אפילו אריחי הקרמיקה האפורים נראו בהירים פתאום. שני מדפי העץ, שתי מברשות השיניים. שני בחורים בבית מוצף אהבה. מיכאי בחר בחולצה עם פסי הטורקיז. פסי הרוחב התחתונים החווירו עד אשר הפכו כחולים, ואז נעשו צחורים מקרח וחזרו לגוון הפתיחה. "אמרו שירד גשם", קרא בן. "קח מטריה!". "אותך אני אקח". "אבל אז תירטב", הוא קרב, מחייך. "גם אני אוהב אותך". "תיזהר, שלא תיפול לשלולית". "תבוא להציל אותי?". "מה אתה חושב?". "שתתבלבל ותיפול בעצמך", הוא נשק לו בפיו, יונק את לשונו כמו הייתה פרי מתקתק. ואז נפרד מן הבניין הצחור ומתשע קומותיו, ויצא אל הרוח. "בוקר טוב, מיכאי!", קרא רני. "מה נשמע?". "הכל טוב", חייך מיכאי אל הנער בחולצת הפלנל. "מיכאי! מה העניינים?", ברקו פניה של המורה למחשבים. "היי מיכאי, מה קורה?", חייכו הבנות. והוא ריחף ביניהן, נסחף על פסי הטורקיז. סתיו ראתה. "איך זה שאתה עדיין רווק?", חקר בר באחד הימים. "יש לך מישהי להכיר לי?", חייך מיכאי. "יש לך איזו