שעל האופנוע כיוון אלי את הרובה וירה. הקליע חלף רחוק ממני, לשמאלי, שורט קו ישר בחול ובשיחים. לא יודע לקלוע. "עכשיו אני אהיה גיבור", חשבתי. עמדתי בשקט. השני עזב את התיק. שילב ידים והתבונן בסקרנות. בעל הרובה טען אותו שוב, מתוסכל, מרוכז. כולנו שתקנו. הרוח נשבה ונשבה. הירייה הבאה הייתה קרובה יותר. זו שלאחריה החטיאה אותי מימין. ואחר-כך שוב משמאל. הוא התעצבן. טען וירה יותר ויותר מהר.  עמדתי ולא זזתי. זה היה מעניין. סטיב מקגארט התבונן בי, מאשר את מעשי. הקליע ניתר מאבן קטנה על השביל, נחבט בכוח רב בעצם השוק של רגלי וניתז הצידה. הטווח היה גדול מכדי שיחדור פנימה. בעל הרובה הרים אותו והעמיד אותו, שעון על הקת, לצדו. מנוחת הלוחם. ברחתי משם בצליעה. השני פתח את ידיו השלובות וצחק. הם בטח היו עשירים. הם לא פחדו לירות בשעון אמתי.