זה היה ליד העץ אזדרכת, רק שהיא לא הייתה לבד והתביישתי לבוא אליה ככה סתם עם יאיר ואלי ונדב ראשן וגלית כהן שישבו שם. אז חיכיתי ליד המדרגות עד שתיגמר ההפסקה והיא תקום משם ואז אני אגש אליה, אבל אז היא הלכה לברזייה באמצע ההפסקה. ראיתי אותה קמה ואמרתי לעצמי, עכשיו זה הזמן, היא לבד. הלב שלי התחיל להרעיש בתוכי והרעיד את כל הגוף. הלכתי לקראתה והיא שתתה מהברזייה, איפה שיש כפתור קטן והמים יוצאים בקשת מתוך הפינה. התכופפתי לשתות מולה ואמרתי לה: "אהלן טניה", היא אמרה לי: "אהלן שלומי," והשפילה קצת את העיניים. טיפ טיפה מבטא רוסי התחבא לה בתוך הקול. "תגידי, את רוצה אולי לבוא להסתכל איתי על שוש ורבורג?" היא הרימה את העיניים והסתכלה עלי בהפתעה, המצח שלה הלך והתקמט.  "מה, סגנית המנהלת?"  "כן. היא גרה בדיוק מתחת לבניין שלי והיא גוססת מסרטן."  "ממש עכשיו?" "כן," אמרתי, "ממש עכשיו היא גוססת." "ואתה מסתכל עליה מדי פעם?" היא שאלה, והיה לי נדמה לי שהיא טיפ טיפה מתעניינת. "כן. יש לי משקפת, ואפשר לראות את הבית שלה מהמרפסת של המטבח." "מה אתה אומר?" היא אמרה והנהנה קצת בראש. "זה דווקא נשמע לי נחמד וגם בא לי לראות