שנאפה אסורה הנואפת לבעלה ולבועלה גם יחד. אישך חי בחטא אתך, ואני מכה על חטא. הייתי צריך לומר לו. זה לא היה הגון מצדי. הנה, הבן שנולד הוא ממזר. הילדה בסדר..." הוא מדגיש "...היא נהרתה עוד טרם הניאוף, אבל הילד ממזר. פסול חיתון." אני לא יכולה שלא לחייך. מעולם קודם לכן לא צירף מלים רבות כל כך למשפט אחד.  "לא היה הגון מצדך?" אני שואלת "...אבל למה? איך יכולת לצפות מראש שתחזור בתשובה? הרי לא היה לך מושג שגיורא יפסיק לעבוד לילות ושאזרוק אותך, נכון?לא יכולת לדעת שיהיו לך אלהים אחרים על פני." זהו, ההגנה הטובה ביותר היא ההתקפה. ישר מתחת לחגורה. אני מושיטה לו את ידי הימנית, לא נוגעת, חלילה, בידו, רק מושיטה, והוא נרתע ומפרפר כדג שהוצא מן המיים. הוא תופס את ידו של אהרון דוד הנבוך ובידו השנייה הוא אוחז במפתח, רב בריח עם כיסוי פלסטיק צהוב. "האבידה תושב לבעליה!" פניו סמוקים והוא מנופף במפתח. שי שלי, מיים שקטים חדרו עמוק. לאט אעשה את דרכי הביתה. כל פעם אצעד רק את מחצית הדרך ואעצור כדי לשאוף אוויר ולהביט סביב. שוב אצעד מחצית מן הדרך שנותרה. אט אט, אין כל צורך למהר, אפשר להתקרב, אך טרם להגיע ממש. רק סדק