גבנ"צ ודיאט קולה ישימו קץ מתוקים. כשאני מרגישה נקייה מספיק אני יוצאת החוצה. רעב אדיר למרצפות הקרמיקה, בועות סבון ושמפו ממלאות את האוויר בניחוחות "אני לבד, סוף סוף לבד" - מלמולים לתוך המים, חיוכים רחבים המתלה, הבגדים על הרצפה וזרם מים חם ממלא אותי בתקווה מחודשת. אותי בצינה הכי לוהטת שהרגשתי אי פעם. המעיל כבר מזמן תלוי על אני מסובבת את המפתח, מתנשפת בכבדות ממאמץ ומאדרנלין שמציף דרכי בחושך. הבית מעולם לא נראה רחוק כל-כך. פתאום הוא כאן... שנראים כמו נצח, כמו חרק שנלכד בקופסת קרטון אני מפלסת את כשמצאתי את הדירה הזאת בכלל לא חשבתי עליו... עכשיו, בצעדים לפתוח את האור, אני מטפסת לאט ובזהירות עד לקומה השישית. על ארבע לעבר הכניסה האחורית. אני קמה. אין מה לדבר בכלל על אני מנסה לדמיין שהוא לא רואה אותי, קופצת לתוך השיחים וזוחלת להתלבש הוא יודע... השאלה אם הוא יודע גם לרוץ... הסוודר, ואחר-כך גם מיישר את קפלי הצעיף. אין מה להגיד, המוות מצטנף בתוך המעיל שלו, מסדר את צווארון הגולף של רחוב צר קופאים ברגע לצלילים של חריקת בלמים נוספת. שמפרידים בין דלת המכונית לדלת הכניסה. עצים נמוכים לאורך תקוע כמו גוש