הנמלה יוצאת לחצר ביתה, ושואפת שאיפה עמוקה מאויר שלא עוד השמש זורחת, הדשא מוריק. אביב היה בחוץ. האביב שאחרי החורף הגרעיני. "אפשר כבר לצאת" חשבה לעצמה הנמלה בעליצות. "לפחות קצת חיים לפני המוות" חשב, והוציא טבעת עשן. הוא הוציא מהכיס ג'וינט והדליק אותו. לבסוף התישב על המדרכה כאות השלמה עם גורלו. הוא התהלך לו ברחובות השקטים, והסירנה נשמעת מרחוק. הפוסטמה הזאת בחדר אחד."... "סבבה", חשב לעצמו המקק, "עדיף למות מאשר להיות תקוע עם אמרה, ואטמה את חלונה בסרט בידוד. "לך אל הנמלה- עצל. למד דרכיה, וקנה חליפת מיגון." הנמלה הביטה במקק, והשיבה בקור-רוח זדוני: תכניסי אותי לביתך לזמן-מה... אני אפילו מבטיח לא לשיר." אז אני לא מאורגן.. אז אני עצלן... אולי נדון בזה אחר-כך? רק "תקשיבי,נמלה, אל תתחילי עם השטויות שלך עכשיו. קור הרוח והשלווה התמידית שלך?" "אדון מקק! מה שמחה אני לראותך. מה, אין לך שיר בשבילי? והיכן נפרש על פניה. הנמלה חדלה מעיסוקה, הביטה בו, וחיוך של פדופיל בבית-יתומים לך לחברה ובידור בזמנים קשים." מרווח הוא, ושימורים לך לרוב, ובמילא אין לך חברים, כך שאהיה "נמלה נמלה, התעזרי למקק עלוב ועגום? אינני