ענית. ידעתי שבד"כ מדליקים שישה נרות, לזכר שישה מיליון היהודים אז הגעתי אליך ביום שלפני, כשידעתי שאת מדליקה נרות נשמה. לבד. יום השואה. חשבתי שאני מוכרחה להיות איתך. לא רציתי שתהיי הפסקתי לשאול. מעט זמן אחרי הפעם השנייה ששאלתי אותך, הגיע אחרי פעמיים ששאלתי אותך, הבנתי שכואב לך לדבר על זה, אז עם החברות? ואז הפסקת, ושאלת אותי מה קורה בביה"ס, ובבית ואיך אני מסתדרת לא ממש דיברת על זה. תמיד כששאלתי אותך על זה אז סיפרת לי קצת כבר ידעתי מה זה שואה, ובערך מה עבר עליך שם. בערך כי אף פעם התבגרתי קצת עם השנים. את יודעת, הגיל עושה את שלו... הייתי מבולבלת מהכול, ולא ידעתי את מי לשאול, שיסביר לי. לכל אדם. אז למה ברחת? 21 וכבר לברוח? הרי בטח רצו לעשות לך טוב, כפי שצריך לעשות ושאת ברחת מהם. ואני לא הבנתי למה. הרי היית ילדה, עוד לא בת היה כתוב שם שלקחו אותך לכל מיני גטאות ומחנות ריכוז והשמדה, והבובה שלך, חנהל'ה. מהבית שלך. לקחו לך את ההורים, את האחים ונשארת לבד. רק את זאת הייתי ילדה קטנה. אבל הבנתי שהייתה מלחמה, ושלקחו אותך של רואי, אחי הגדול. אני זוכרת שקראתי ולא כ"כ הבנתי, כי בכול כשהגעתי לכיתה ב',