השני, טיפס אלברט בכוחות עצמו ואף הוא נחת היישר אל החצר האחורית של הבית. מוישה התקשה להתרומם מן הנחיתה הקשה, ואלברט הקים אותו מייד על רגליו. לא היה ברשותם זמן רב. הסכנה כי ייתפסו בידי החיילים הנאצים, עמדה לפתחם. במהירות רצו אל החזית הקדמית של הבניין, והחלו לפרק במהירות את רצועות העץ אשר חתמו את דלת הכניסה. לרגע, נדמה כי לא יצליחו לפרק אותן ממקומן, אלא שמוישה קיבל כוחות על בלתי מוסברים. מוישה רק רצה את ספרי הקודש שלו בחזרה. הוא הזיז בפראות את רצועות העץ, עד אשר הצליח לשחררן ממקומן. "הישאר כאן" - ציווה על פסח. "אם מישהו יתקרב למקום, תן שריקת אזהרה" - הורה לבנו הצעיר, והוא ואלברט עלו במהירות אל הבית. עברו כמה שניות עד אשר אתרו את ספרי הקודש בין כל החפצים הזרוקים בבית, לאחר שהחיילים הנאצים עשו בו שמות.  פסח עמד למטה מתוח ודואג. נשמתו כמעט פרחה בו, והוא רק רצה לראות את השניים יוצאים מפתח הבניין. לבסוף, לאחר כחמש דקות אשר נדמו בעיניו כנצח, יצאו השניים, האב והאח, מפתח הבניין ושלושתם פתחו שוב בריצה לכיוון החצר האחורית. את הדלת הפרוצה לא טרחו כלל להשיב למצבה הקודם. הם פשוט טיפסו שוב על הגדר