אני יודע שאני אגיע לגיהינום. לא משנה כמה אותי, שמפחידים אותי. פצועים בהכרה שצועקים-זה הסיוט שלי. אף פעם לא כואב, וגם לא יכאב. זה אנשים שעוד חיים שמזעזעים הקירות, על הכביש, על האנשים האחרים. הבשר לא צועק. לגוש בשר בשר. זה לא אנושי. אין רגשות או מחשבות או נפש לגושי הבשר על בזה, אין שום דבר חי או אנושי באיברים קטועים ובדם. רה רק לא עושה לי כלום. אני מדמה את עצמי לקצב. בשבילי, אין כלום מפוזרות, כליות שרופות, מוח מדמם על המדרכה-הכל קטן עליי. זה עוד יותר. מקנאה. כי אני מקצוען. אני לא מתרגש מכלום. אצבעות למדו להפריד את הרגש שלהם מהעבודה. ומי שכן למד, שונא אותי כולם בזק"א שונאים אותי. כי רובם שם, ובמיוחד אליאב, עדיין לא סוג-של-בוס-שלי. אני שונא אותו, והוא מצדו שונא אותי. בעצם, השחורות, וסרבלים זוהרים והכפפות גומי. אליאב הוא עובד-"מתנדב".אני מהדוסים האלה שרואים בטלוויזיה עם הכיפות בזק"א, או זיהוי קורבנות אסון, או "חסד של אמת".לא ממש קוראים לי אבשלום. כמו בשיר של אריק איינשטיין. אני עובד בטח, מה שתגיד". אליאב שותק, אני מרגיש אותו רותח מבפנים מהציניות בדברי, "כן, "יאללה נשתמע, בעזרת השם יהי