יחזיק שלהם היו מספקים בהחלט. היא ידעה זאת. למרות זאת, הרשתה לו לעוזבה, כך? חייהם המשותפים נעו תמיד על מי מנוחות. חיי המיטה אכן, עשתה את כל זאת. מהי, אפוא, אותה סיבה טמירה אשר גרמה לו לילדיו? אותם, גידלה אותם, העניקה להם את כל שיכל הוא לדרוש שיוענק לא ילדה לו שלושה ילדים מקסימים, גאוות חייו? וכי לא טיפחה דיעותיה, כך שיתאימו למודל האידיאלי שתאר לא פעם באוזניה? וכי שגבר עשוי לפלל לו? וכי לא טיפחה את עצמה, את גופה, את לייאושו, להסתגרותו בעצמו. אחרי הכל, וכי לא העניקה לו את כל אמצע החיים שתקף אותו. לא היא הייתה האחראית למעשיו הפזיזים, היא דחתה את האפשרות. אחרי הכל, לא היא הייתה האשמה במשבר היו לא יותר מאשר ענישתה של רוחה אותה? בחייה. האם יתכן כי כל אותם לילות חסרי שינה, כל אותם משברים, היא תהתה, בינה לבינה, האם אכן הייתה היא עצמה המקור לכל הרע עליה. הכל בא מבפנים. כל הרפש, כל הסחי. הכל מבפנים. לא. לא הייתה כל סיבה חיצונית או פיזית לתחושת הקבס שהשתלטה הבחילה שלא מרפה הביאה אותה אל בית השימוש. אולי בכל זאת? התלוי לו על דלת המקרר. לא, אין זה התאריך החודשי שלה. אולם מחשבה טורדנית חלפה בראשה.