מתגלגל.         נו, אתה מספר עליה או לא מספר? הנהג שאל.          חייכתי אל עצמי. קוראים לה שילה, אמרתי.          שיל-הה, אמר הגבר עם החליפה הירוקה, השכן של יורי. הוא הסתכל עם העיניים בדפים הגדולים של העיתון וקרא, כאילו מתוכו: שילה זה שם יפה.         לבעלת הבית שלי קוראים שילה, אמר הקול הנשי מאחורי. והיא נחמדה מאוד. מאוד מאוד. לא כמו... הקול הנשי השתתק.         אני אומר, עכשיו, אדון נוסע נותן לנו תמונה איך שילה, אמר יורי. בכל פעם שיורי חייך, הופיעו שתי השיניים החסרות מחדש. אחרי שהוא אמר את זה, הוא עשה תנועה של קדימה עם היד לעודד את האחרים שיבקשו גם הם תמונה.         נו, יש לך תמונה של החברה שלך? הנהג אמר. הוא היה שמן אפילו בתוך המושב הגדול שלו. מתחת למושב שלו היתה מערכת של קפיצים שמתו.         עשיתי כן עם הראש. לא התכוונתי להראות את התמונה של שילה לאף-אחד, אבל התמונה היתה לי בכיס של החולצה, ולא היה איכפת לי לשלוף אותה מתוך הכיס, רק בגלל שאני בעצמי רציתי להיזכר בה. הוצאתי את התמונה ביד הפנויה, נזהר שלא להפיל את הגלידה שהחזקתי ביד האחרת.         הסתכלתי בה קצת בעצמי, ואחרי כמה רגעים,