ה"מקסימה" הזו, כאשר אופק מדלג מאחורי בעליצות וחוזר אחרי- קמתי בכבדות, שוב מקללת את כל השושלת המורחבת של המשפחה מרעידים כמה זגוגיות בדרך. "אופק לא יודע לקחת לבד"! הטונים הגיעו לרמות מדהימות, דחיפה קלה לעזרה. לעבר התינוק, בודקת שהוא לא נפל מהחלון, תוהה אם להציע לו "קח לבד", הפטרתי לעברו, עיני נעוצות בספר ופוזלות מדי פעם "אני רוצה לשתות"! יללה הסירנה. הייתי כבר מזמן בולעת ציאניד. לנצח בסדרות לילדים מעצבנים, משתוללת עם בובות ענק פדופיליות, הבטתי בדפנה דקל וחשבתי שאם אני הייתי יודעת שזה הגורל שלי, שירי עם נושנים- "דפנה ודודידו, דפנה'לה ודודידו..." המטמטם הזה הוא הופך לזומבי- צמוד למסך הקטן, מזיל ריר וממלמל הערוץ הזה הוא המושיע שלי, בשניה שאופק מתיישב מול המכשיר ב"הופ". הנחתי את שחר מול התנור שפלט אוויר חם, ואת אופק שלחתי לבהות הילד. האוזן של אופק, פולטת קללות בשצף ואיחולים לבבים לגורלו של נגשתי לחדר האמבטיה, שולפת את התינוק ממכונת הכביסה ותופסת את שטניים מיום ליום. כבר חודשיים אני כאן והילדים האלה רק הולכים ונהיים יותר מגרדת שאריות דיסה מהתיק היפה שנעם הביא לי מהודו. כשרעות חוזרת מהבסיס אני