משם, אבל למה טוב, התשובה ברורה לי מאוד - אני פחדנית, אני מפחדת שאני לא זה?! שמונע ממני ללכת איתה, אז למה?! למה לעזאזל אני לא עושה את יש לי את המפתח בכיס, רק אני יכולה לפתוח את הכלא, הכלא הזה איתה או לא? אני חייבת להחליט וחייבת במין רגע שכזה - עכשיו! אני הולכת היא מתפוצצת בי, אני צורחת! גוברת. מחדש וליפול זה מאוד כואב, בעיקר כשזה בתדירות גבוהה והעצמה כשהיא רצה ואני תקועה היא מפילה אותי, היא מפילה אותי כל פעם כלא, כלא מפלדה... מגבלות, הרגלים, אי אפשר לצאת מזה, זו בועה, בעצם לא בועה, אנשים! אני תקועה! תקועה במקום רגיל, במקום חופשי, בלי תאמינו לי - אני רוצה!!! אני מתה ללכת וקשה לי, קשה לי, היא רוצה שאני אבוא איתה, אבוא איתה לאושר, לאושר האמיתי, אבל חשבון ולהתחשב במה שקורה מאחוריה, היא כל הזמן נותנת לי יד, ויותר, עכשיו למשל, היא פשוט מתחילה לרוץ, לרוץ בלי לעשות כל יום זה גובר, עוד צעד אחד קדימה, לאט לאט היא מממהרת יותר מאושרת אף פעם. שמחה שדברים אלו קרו לה כי אם לא היו קורים היא לא היתה בכל לילה, גם כשעברו עליה ימים קשים ולא כל כך משמחים, היא הפסוק הראשון של "שמע ישראל", הדבר הזה הבטיח לה