ומהיום והלאה שום  משקה מחמם את השגריר לא יחזיר, שאהבה נושם וחצוצרה לא יסלק שעל חזהו החזיק ובהיותו עליה לשדיה הציק. ובבוא הלילה הוא היה עוטף במגבת את החצוצרה, כדי כשביום לנגן ירצה לא תהיה צרודה. וכשבלילה קפאה מקור את גופה לגופו הצמידה, תמיד החצוצרה העטופה ביניהם הפרידה. וכדי לגרש את מצב רוחה הרע, ניגן לה כמו אף פעם בחצוצרה "נבוקו","קרמן"ו"אאידה" ובסוף כאילו מאום ביניהם לא היה "קאלינקה, קאלינקה, קאלינקה מייה". אך אף פעם לא זרק לה כינויי גנאי ושלנצח היא תהיה כלואה  בארץ הדווי, היא החליטה, שרצונה לחיות חדל ושסוף סוף הפור נפל. ופעם התפרצה:"תחליט- או אני או חתיכת פח, כי אם תבחר בה אני פשוט אברח!" "איזה פח בראשך- פליז ונחושת- בת בלי בושת, הצאר, אחרי שמנגינה נעמה באוזניו אמר עליה:"חצוצרת זהב!" "החצוצרה היא כל חיי ולולא היא לא הייתי נשאר אף יום אחד כאן במדבר" - כך הוא אמר. "האם חושבת את ברכבת לברוח? ה רכבת לסיביר לעולם לא חוזרת ואם צאר למישהו מעניק חנינה, אז בדרך לא דרך אחרת. "אולי תלכי בשלג מאות קילומטרים ברגל וזאבים שפוזרו פעם על ידי הרובאים, שוכבים עתה נרגזים ורעבים ממתינים לבשרך רך וטעים -