תליתי דגל קובה על החלון של האוטו. כזה דגל קטן, נחמד, מתנפנף בצייתנות עם כל משב רוח של בוקר, משתולל בנסיעות בכבישים פתוחים, מתנפנף באמוק. האמת, היה קשה לאתר כזה דגל, כל מוכרי הדגלים בצמתים הסתכלו עליי כמו משוגע. "דגל קובה?" הם שאלו אותי בתימהון, והציעו לי שניים במחיר אחד דגלי ישראל וארצות-הברית. אבל אני עקשן, רציתי קובה, הפכתי עולמות, והשגתי את מבוקשי. ועכשיו הוא נח לו בעדינות על החלון הימני של האוטו שלי, ועף מצד לצד. וזה לא שאנחנו מדברים פה על דגל כל-כך יפה, כולה שלושה פסים כחולים, משולש אדום וכוכב. אבל המדינה שהוא מייצג- איזו מדינה! סוטומאיור? שלנו. שתיים ארבעים וחמש, שמעתם על מישהו שמנצח את זה? כדורעף? אנחנו המלכים! בכלל אתלטים גדולים הקובנים, כל כוכב בייסבול אמריקאי הוא בכלל קובני שהכריחו אותו לדבר אנגלית בשביל הכסף. על צ'ה גוואברה בטח שמעתם, אם לא קובה, בטח הייתם שואלים אותי מה השם המוזר הזה. אפילו מייקל קורליאונה, כשברח מהמתנקשים, בא לקובה להתחבא. ומי יכול על קסטרו? מי? המלך! מלהטט בנשיאי ארצות-הברית כאילו הם מקלות בוערים בקרקס, לא יום או יומיים, ארבעים שנה! כל נשיא ארצות-הברית רק