דברים איתה מכל מקום, במזל מתחמקת ממני אך לפעמים דוחפת אותי הצידה ברוגז. כשהדירה היטלטלה מצד לצד התחלתי לאבד שיווי משקל, ובשארית כוחותי התיישבתי על הכורסא שלי. הלבה היתה כמעט בגובה ברך, וידעתי שלא נשאר עוד זמן רב. כשהסתכלתי החוצה מהחלון לא היו עצים, ציפורים או שמיים. עננה שחורה שלא נתנה לי לראות שום דבר מעבר. ככה זה המשיך עוד זמן לא רב כל כך. ישבתי על הכורסא, הרוחות מסביבי עדיין מחפשות ונאחזות. האבן היתה בכל החדרים וכמעט לא נשאר לה אלא לצאת, ורק נותרה השאלה האם היא תרמוס אותי בדרך או שתשאיר אותי פה עד שסוף העולם באמת יגיע. הרגשתי מעורפל ומטושטש, היתה לי סחרחורת וההרגשה הכללית היתה נוראית, כאילו שלא מספיקה הידיעה. רק ממש בסוף, כשכבר יכלתי להרגיש שלא נשאר כמעט זמן, הצלחתי לקום על הרגליים והלכתי לאט אך בנחישות אל המסדרון. הספקתי לראות איך היתה תנועה חדה של האדמה והאבן נזרקה החוצה דרך הדלת הראשית, טורקת את הדלת מאחוריה. זמן מה הסתכלתי על הדלת הסגורה, וידעתי שהכל נגמר. הסוף הגיע, ולא היה שום דבר שיכלתי לעשות יותר. את רוב הזמן מאז העברתי לבד עם הרוחות, שנעלמו אחת אחת, ולקחו איתן קצת מהאבק,