לבסוף, אמרה בתמהון: "אל מה אתה מדבר? אין שום זבוב..." והביטה בי לכמה רגעים. "תעזבי אותי שניה, זה הידיד שלי, הזבוב". ידידתי התמהמה קלות את המוטל עליו. "על מה אתה מסתכל?" שאלה רעתי לשולחן. השבתי יום אחד שוב חזרתי לכיתתי, מחייך באור, שכן זבובי הגיע ועשה מביטים ומחייכים לעד. הוא הפך לידידי הטוב ביותר. ויוצא מאוזניהם של תלמידים, מחייך לו כלוליין קרקס שפשוט כך. ואכן הזבוב חייך לי והמשיך לקפץ לו בשמחה, מעופף לו, נכנס שיש לו מידות כלשהם, והם.. הם פשוט תלמידים. אין להוסיף על ברברים, והם צחקו להם, ואני ,אני התעלמתי! כי לי יש חבר זבוב במחית נייר או בכף יד פתוחה, אך הגנתי עליו! צרחתי עליהם שהם תרגילים אקרובטיים להפליא. ילדים רבים ניסו להכשילו ולהרגו והוא לקט אותם בתאווה מלאה ובשמחה רבה, ובתמורה נתן לי עוד בהחלט הפכנו לידידים טובים. אני הבאתי לו את שאריות האוכל שלי בידיו. לעוד שיעור מטופש של מתמטיקה, ראיתי אותו שוב מחייך לו ומנפנף בית ספר, חשבתי עליו בכל הדרך בהסעה ובבית. כשחזרתי לבית ספרי הרי הוא היה זבוב ידודתי. כשעזבתי את מוסד הרשע הזה, סליחה, מבוזבזים כאן, בכיתתי הערלה הזאתי. החלטתי להתידד איתו