"למה?" הרעד - החולשה הזאת שהוא החל לשנוא כל כך, שוב התגנב לתוך הקול שלו. היא לא שמה לב או התעלמה שוב, כמו תמיד. הוא אף פעם לא הבין מה מאלו זה היה. "לא יודעת." היא הרימה את כתפיה, כיווצה את שפתיה המושלמות כדרכה ונשפה את העשן הצידה. "אני מניחה שזה מה שהייתי צריכה". הוא הסתכל לתוך עיניה. פעם הוא יכול היה לאבד את עצמו שם, בתוך תהום הדבש המטורף הזה. כל מה שהוא מצא שם עכשיו זו אדישות משועממת, מהולה ב... חוסר סבלנות אולי? או שהוא מדמיין? אולי אלו הם הפחדים הישנים שמתעוררים שוב? למה זה עדיין משנה לו? "משהו מת בינינו, את יודעת. כאן, עכשיו." הוא חיפש משהו, איזשהו סימן, אפילו קלוש ביותר, שמשהו מזה שינה לה. היא לקחה עוד שאיפה מהסיגריה, והוציאה את העשן באיטיות. "כן." מבט חטוף למטה, אולי היא בכל זאת מרגישה משהו? "אולי זה לטובה". הוא מיהר להסתיר את האכזבה בפניו. בטח שזה לטובה. זה מה שהיא רצתה מההתחלה, לא? נוחות, ללא סיבוכים מיותרים. ללא... ציפיות. כן, אלו הן הציפיות שהוא הספיד במשפט אחד, ויחד איתן את התקוות. שני אלו תפסו את מקומם על מגדל האשליות שנבנה במוחו במשך זמן רב מדי. ועכשיו אין אשליות, אין