מנהל המשק אליו היה קיצוני ומיידי. הוא הורה לשני עוזריו לאפשר לר' מנחם גישה ישירה אליו שהרי "לר' מנחם ידע שנצבר בזיעה לאורך שנים במקום הזה". הוא החל לשאול בעצתו של ר' מנחם בסוגיות של משק וניקיון ופעם אף העדיף עצה שנתן לו על פני דעה נוגדת שקיבל מצמד עוזריו. אך הזכייה הגדולה ביותר נשמרה ליום השבת האחרונה. עליה לתורה, ועוד שביעי! מי היה מאמין, מלמל לעצמו ר' מנחם כל מוצאי אותה שבת. עד שנשמעה הדפיקה על דלת הבית. שלושת המודיעים ישבו עם ר' מנחם על הספה בסלון והסבירו מה בדיוק אירע: שנכדו נהג במשאית תחמושת, שבנקודה מסוימת החל המטען להישרף, ושכעבור שניות התרחש הפיצוץ . הם טפטפו למוחו אט אט, כמעשה אומן,  את הידיעה ששום שריד לא נותר מהנכד. "אין מה לקבור, לא תהיה הלוויה" אמרו לו לבסוף בפנים אפורות. הדוקטור הניח על השולחן חפיסת כדורי ארגעה, חילץ אחד והושיטו לר' מנחם בדיוק כשאחד הבחורים הביא כוס מים מהמטבח. ר' מנחם בלע את הגלולה ולא נרגע. בפעם הראשונה לא הבין ר' מנחם את ההסבר על "נוהל כלנית". לבקשתו, שבו השלושה והסבירו לו בסבלנות כי נכדו חתם עם גיוסו על "נוהל כלנית" לפיו לא תיתלינה מודעות אבל מטעם