לכיוון הבלון עם מחטים שלופות.  המכשף והילד נחפזו להמריא. הם התרוממו מעל לכיכר והתבוננו מלמעלה. "איזה מזל!", אמר הילד, "עוד היו מפוצצים את הבלון. היינו עלולים להיתקע כאן!" "עכשיו תעצום את העיניים!", אמר המכשף, "אני מאיץ!" וכשפקח הילד את עיניו, ראה שהם נחתו על ראש ההר, ליד העץ. ושוב היה העולם כחול. "עכשיו", אמר המכשף, "תעצום עיניים, וכבר אנחנו מגיעים חזרה". כשירד הילד בכיכר, ליד המזרקה, נראה היה לו שעבר זמן רב מאוד מאז החל הטיול עם הבלון, אולם, אותם האנשים, ואותן האימהות עם התינוקות, ישבו עדיין סביב. הילד, שחש עייפות, החל ללכת הביתה. בקצה הכיכר, ליד דוכן הגלידה, ראה מרחוק בלון. הוא פנה לשם בריצה. כשהגיע, מתנשף אל הדוכן, ראה שם איש עם זקן לבן, על ראשו מצנפת כמו של גמדים, והוא צועק: "בלונים! בלונים בשקל!" הילד התקרב אליו וקרא: "היי!" האיש פנה אליו ושאל: "אתה רוצה בלון?" הילד שאל באכזבה: "אתה לא מכיר אותי?" האיש התבונן בו ואמר: "אני כבר זקן. אני שוכח דברים". הילד הרגיש שעצב משתלט עליו. הוא פנה מן המקום והלך עצוב. פתאום הוא שמע מישהו קורא: "היי!" הוא פנה לאחוריו. האיש קרץ לו בעינו.