אינני עלה צהוב שניתק מן ענף העץ לגדת הנהר בחודשי הסתיו. אך למרות הקושי ושצף הזרם אעדיף תמיד להתנגד, הליכתם. ברגעים של עמידה במקום והרהור, דוחפים אותי האנשים בכיוון יש רגעים שבהם הזרם נראה הגיוני, ולפעמים נכון. יש ימים בהם קל להסחף. ייאוש וכעס. הלך הרוח והקונצנזוס הם סיבה דיה להמשיך ולנוע בנחשול של פנים. וכך ממשיכים אלפי אנשים בחייהם, בזרם ביחד, בעצבות והזעפת "ילדה." "אין סיבה לחייך, אין על מה לומר תודה." "את עוד תגלי, את תביני את דרכי העולם." "את תמימה." מתגוננים: והתגובה תמיד מהירה והחלטית, כמו עקיצת הדבורה ונשיכת הנחש. לשמוח. לצחוק, לחייך, לומר להם להעצר, להסתובב, ואני מנסה לתפוס אחדים, והם לא עוצרים, לא משנים את קצב או כיוון הליכתם אף לא לרגע. לעיתים נחבטת בריצפה. אני מועדת, כתף. מכה. ברך. בכיוון ההפוך. נגדי. דוחפים ונמשכים יחד. בזרם עם כוחות משלו, לא ניתן לעצירה.