בו השארנו אותך. העולם שחור. והרגליים בסנדלים. והדרך דרך עפר. צועדים בה בפסיעות כבדות. גיטרה על הגב. ושני עצים באופק מסמנים את הדרך. אני מתקרב ומתקרב אך הם מתרחקים. איפה השארנו אותך? אין אפשרות לראות באמת, רק לדעת. רק לדעת אם כבר עברנו או שנעבור. איפה אנחנו בעצם? הכל כל כך גדול אבל כל כך קטן. מה זאת אומרת? זאת אומרת שלא יכול להיות כל כך גדול. הרי רק אתמול, בשמש. ועשינו אותה אלף פעם. אז איך פתאום הנצח כל כך קרוב. הסוף כל כך איתנו. אני הולך עם הסוף יד ביד. איפה את? הגעתי עד לקו התפר לפגוש אותך אבל אם אחצה אותו כעת לא אחזור. ואת, אינני יודע בוודאות שאת היכן שהשארנו אותך. אינני יודע היכן השארנו בעצם. מתי השארנו? והשמיים השחורים צונחים עלינו. האינסוף הוא קירות רחוקים, אלא שהם כבר מאוד קרובים. זה נראה אותו דבר בדיוק, אבל כשאני מושיט יד אני נוגע בזה. אני בקופסת אופק. נותנת תחושה של מרחב אבל חונקת אותי. סוגרת אותי. הולכת איתי. העיניים שלי נעצמות. אני מתקשה להחזיק את ראשי באוויר, הוא כבד יותר מדי. הוא נופל. אני נעמד על הראש. הרגליים הרבה יותר קלות. הולכות בתקרה. ברווח שבין התקרה. אני דורך על