חיה!". ביתנו החדש הזכיר מעט את הבית הישן. הקירות היו בינתיים חשופים, אולם תוך ימים ספורים לבשה הדירה צורה משלה. השטיחים נפרשו, התמונות ניתלו והרהיטים מצאו את מקומם.  אמנם, הרגלינו הקבועים היקשו עלינו מעט, אבל, אט אט הסתגלנו. בדירתנו הקודמת ידעתי להושיט ידי בחושך ולמצוא את כפתור החשמל. ואילו כאן, היה עלי לגשש בחשיכה. אימא לא זכרה תחילה היכן מונחים התבלינים במטבח ולא פעם הייתה מחפשת את הגפרורים כדי להדליק את הגז. כעבור זמן מה נכנסו החיים לשגרה. רק סבתא התקשתה להסתגל. ויותר מכך, השעון, אותו אורלוגין ישן שהותיר לה סבא, סרב בעקשנות לבצע את תפקידו, כלומר, לטלטל את המטוטלת בקצב ולצלצל בכל שעה את מספר הצלצולים הראוי.  אבא מתח את הקפיץ וסבתא עזרה למטוטלת להתחיל את דרכה בבית החדש. אולם, בעקשנות לא מובנת סרב השעון לפעול. אבא אמר שיש צורך להוסיף משקל למטוטלת. אני נידבתי לטובת העניין מסטיק משומש, בעזרתו הדבקנו מטבע על המטוטלת כדי להוסיף כובד. המטוטלת התנדנדה בקצב לא אחיד וסבתא אמרה שהיא אינה מתנדנדת בקצב אלא בעצב. ואז השעון הקיש בעצלתיים שתי נקישות אם כי השעה הייתה ארבע ורבע אחרי הצהריים, ואז נעצר