מקום ציבורי, אני לא הכרתי אותו ולא רציתי לקחת סיכונים. גרה בחיפה, לא רציתי להיפגש בעיר שבה אני גרה. רציתי בכוונה "טוב, בוא ניפגש בהדר", לאחר מכן אמרתי לו איפה בהדר. אני לא שמעתי את צחוקו וגם אני צחקתי. "אז לא להרבה זמן, בחייך, יהיה נחמד. מקסימום, תנפנפי אותי" - במציאות, ומשהו אמיתי באמת מעוניין להכיר. ההודעה. כל הביטחון שהיה לי אז התפוגג כשקלטתי שאני נמצאת "תראה, אני דיי עסוקה עכשיו" - כבר התחרטתי שבכלל השארתי את "בא לך להיפגש, להכיר?" פרפרים בבטן. זה בא לי במפתיע. לא ציפיתי שמשהו יתקשר. הרגשתי שידי החלו לרעוד, ונהיו לי " אה...אמ... טוב, נעים מאוד..." - לא היה לי מה להגיד. בכלל את הפרטים שהשארת לגבייך בטלפון של ההיכרויות, וסקרנת אותי" "דפנה, אל תלחצי, קוראים לי אסף, אני מתקשר אליך בגלל ששמעתי "נו, ועכשיו ברצינות, מי זה?"- אמרתי משועשעת "כן!" "מה אתה צוחק עלי???" "זה ירון, שהיה איתך בגן" "בסדר.. אני מצטערת, אבל אני לא מזהה, מי זה?" "מה שלומך?" "מדברת" "שלום, אפשר את דפנה?" כעבור שבוע החזיר אלי בחור אחד צלצול: לעזאזל עשיתי?!". קצת על עצמי. הנחתי את השפופרת, ורק אז אמרתי לעצמי: "מה השארתי