שכפהו השד, אף את כנפייך בטחון על גבך. מסנוור, ולבבות יהלומי האודם השזורים בהן, מוצמדות בסיכת במעופך בחדר הדלוח, תר אחר מזון לנשמתך, כנפייך הטבועות בלובן שתישבע באין צדק שאין מאומה בפינה. נעשית, בעדינות יתרה, גופה מתגמד, מתכנס לטיפה בלתי נראית, עד והסדקים הצרים, לא תוכל לנחש את קיומה, עבודתה בלאט ובשחור כשאתה מתבונן מעלה אל התיקרה המצהיבה, בוחן את הסיד המתקלף אגל נוצצות, עדין למראה המתעתע. קור דקיק, שקוף כבדולח, השזור בחוט זהב, תחרה שחורה וטיפות קור נוסף... בהילוכה המעכס, בגמישות גופה המתערטל, בחשיפת שינייה, טווה טווה לה קורים בדממה אפלה, עכבישה. הסיגריות,