היא לא לחצה. הלכנו לבית שלה שמיכל שאלה אותי איך אח שלי נפטר אמרתי לה שהוא לא נפטר אלא אבל זה עדיין נחשב חלל מערכות ישראל. מטנק שהחליק. זה לא משהו שמספרים מול כל הכיתה ביום הזיכרון התופת, אח שלי היה מכונאי טנקים שבמהלך הקרבות נמחץ למוות מותו או לוחם סיירת שנהרג בזמן שחילץ את חבריו הפצועים מן אח שלי לא היה גיבור או משהו כזה, הוא לא היה טייס שצנח אל לי להרגיש טוב יותר. אתו, בשלב מסוים היא התחילה לבכות וחיבקה אותי, זה באמת גרם על כמה שאני מתגעגע לאח שלי למרות שלא הייתי בקשר כ"כ טוב ישבנו על סלעים מתחת לעץ החרוב שליד הגינה במושב וסיפרתי לה והסתכלתי על מיכל, היא לא הסתכלה בחזרה. אחר הצהרים אני ומיכל שעות שלמות. התיישבתי על הכיסא בכבדות נוראית של מוות דום והסתכלו על הרצפה. אותה דקה נמשכה בשבילי אולי שלושים בשעה אחת עשרה באמצע שיעור אזרחות הייתה הצפירה וכולם נעמדו אחרי זה חזרנו ללמוד כרגיל. אז הרמקול השמיע צווחה נוראית כזאת שהכאיבה לכולם באוזניים. אחר כך המנהל דיבר. בסוף כולם ניסו לשיר את התקווה אבל בדיוק בתורות, כל פעם בת אחרת שאת סוף השיר הקריא הבחור בקול רועד. עליו נר. הם שרו שני שירים