הזקן המצולק, עם הגרב האחת... אם לא הייתי מסתכלת היטב, לא הייתי רואה אותו. לא מוסיף לסביבה, לא גורע ממנה. פשוט מתמזג. הוא תמיד שם, משתלב עם הרקע, רק הינהן עם ראשו, מוקיר תודה. גם כשזרקתי לו כמה שקלים לתוך כפפותיו, אף פעם לא שמעתי אותו מדבר, והעיניים הכי כחולות ועמוקות בעולם. מעיל אפור, מטונף ומלוכלך, עם גרב אחת קרועה, הגרב השנייה כבר איננה, רק הוא ושקיות הניילון שלו, הרכוש היקר ביותר ששייך לו. בלי מכרים... בלי משפחה או אפילו כלב ללטף, בלי אף אחד, כל כך לבד, אך הוא תמיד יהיה שם ברחוב, לפעמים סתם תולה מבטים ריקים באוויר... לפעמים הוא מחפש דברים בפחי אשפה, לא היה מי שיחזיק אותו, יתמוך בו. פעם ראיתי אותו מקיא, הוא היה כל כך מסכן, הוא בטח שותה להשכיח את העצב... ונודף ממנו ריח חזק של משקאות חריפים- הוא תמיד מחזיק שקיות ניילון ביד, לפעמים שוכב ללא נוע, גורם לליבי להחסיר פעימה. האיש הזה ישן על ספסל, לפעמים על הרצפה אך מעינייו נשקפת החוכמה, אהבת הכלל. אף אחד לא יודע את סיפור חייו שאף אחד לא מכיר