מסממת את עצמי במנה גדושה של מתוק, זה מקהה את הכאב. אולי אני גלידת רום-צימוקים, הטעם החביב עליי. בוהה בחלונות הראווה. המעלית נפתחת בקומת הקרקע של הקניון. אני מפנקת את עצמי בכדור ועדיין לא פתרתי ולו בעיה אחת". להכיר, שלוש מזכירות כבר זכו להכיר את כרטיס האשראי שלי בדלפק הקבלה. במעלית אני חושבת "שלוש מזכירות כבר זכיתי "תחייבי את כרטיס האשראי, כרגיל" אני מפטירה למזכירה המנומסת תשובה. אנחנו קובעות תור לשבוע הבא. הזמן שלנו תם ועדיין אין לי מגיעות למסקנות חד משמעיות כי "טיפול," היא אומרת "זה תהליך". ותוצאות, מנתחות, מסבירות, מעלות השערות, סותרות אותן ולא אנחנו דנות בי, במעשיי, ברגשותיי, בתחושותיי, בהשלכות, בסיבות תאים אפורים מנוונים בראשי. שאלה מנוסחת היטב שתוציא אותי משיווי המשקל המנטלי ותפעיל כתיבה, מאזינה לדבריי, מהנהנת וכותבת הערות. מדיי פעם גם תשאל אינטלקטואלית שלי אשר מרכיבה משקפיים כהות מסגרת, אוחזת בלוק