כואב מידי. הכל כל כך כואב, מנסה להוציא ערך ויוצאות לי אותיות, בגללי. אני רוצה לבכות אבל לא בגללה. באמת שקשה לה כבר לשאת הכאב. העור מתנפח והיד כבר אדומה.. כדי להרגיש. בלא רחם. חופרת ומעמיקה בלא הפסק, וכבר לא מסוגלת להביט בזה עוד אז עוצמת את עיניי שוב. כל שביב מבשרי מזכיר לי עד כמה מחליאה את עצמי, לוקחת עוד נשימה. עם כל טיפת דם וכל הגועל שבתוכי נשטף החוצה.. והמחט מלאה דם, אבל לא מפסיקה. מונעת מעצמי את המראה המזוויע, עוצמת את עיניי- וממשיכה בלא הפסק.. הדם מתחיל לבצבץ, מאבדת תחושה. חופרת וחופרת, פוסק הרגש. לאט, לאט, ככל שמעמיקה לראשונה הכאב נורא. חופרת במעמקי עורי,