שהיוותה את המסדרון האפלולי שבו שהיתי ברגעי סחרור אלו, רק אחת העזה להתקרב. כשניסיתי לזוז, הרגשתי משהו זז בתוכי, משהו שלא היה במקומו הראוי.  "אתה בסדר, בחור?", שמעתי את אחד הקולות מהדהד מרחוק. אך הדמות שהתקרבה רק הסיטה את צווארה ובחנה אותי, כמו שחיה פראית בוחנת את קורבנה בעת הציד.  "שברת משהו?" היא שאלה בלחישה מהוסה, קולה כמו גריסת ארזים במפעל עכור ומטונף. "אני... אני לא יודע", השבתי בבלבול. קולי נשמע עבורי רחוק מכדי שאוכל לתפסו, הרגשתי מחנק. היא התקרבה יותר, פולשת אל תחום הטריטוריה שקבע גופי בין שכבות השלג והבטון.  "אני יכולה לבדוק?" אמרה, יותר מאשר שאלה, כששלחה את אצבעותיה הסקרניות לעבר גופי, קרעה את כפתורי מעילי וחולצתי בבת אחת, ידיה מתחילות למשש את חזי ובטני. כשהתקרבה, יכולתי לחוש את הבל ערפילי פיה והערפול של תודעתי החל להתבהר. לראשונה, חששתי שאני מביט במפלצת מהלגונה השחורה, צלקות עיטרו את תווי פניה, מזוויות עיניה, במורד לחייה, אך מבעד לכל העור המצולק, יכולתי לראות בבירור תווי פנים נאים, חיוורים, לא מחוספסים כמו שחשבתי לראשונה. הייתה נערה קסומה בהבעתה המשונה, כשל ילדה קטנה שחוותה