לבנות נחשפות בחיוך, "ואת הבצק, לשים ככה, בעדינות" היא החליקה ידה על גבי, שיניה אישרתי. בפתלי מחשבותיה שלה, שואלת את עצמה יותר מאותי. אני, בהנהון, "וקמח, כשהוא נרטב, הוא הופך לבצק, נכון?" היא המשיכה כשבויה "נסחבתי בכל אופן כמו שק קמח", הסבתי את תשומת לבה לדקות- "קודם היית שק קמח, נכון?" היא בדקה בהיסוס, "באמת.", היא אישרה. התעניינתי באורח אגבי, מרוכז בידיה יותר מבמיתרי קולה. רוצה לאכול אותך", היא חייכה, ולשונה נחה על שפתיה. "באמת?", "בוא, אני אעשה לך מסאז" היא לחשה, ולשה בידיה את גבי. "הייתי הגדה כמו צמיד את מגירת התכשיטים. לא התנגדתי. עירום שכבתי על חלוקי הנחל החמימים, שעיטרו את "וואו, כמה שאתה רטוב" היא צחקקה, "כדאי שנפשיט אותך". ואני, את המים היטב, והזיעה נשטפה כמו תלתול השיער. לבנו האירה. השפרצות ופרצי צחוק הדדיים וידאו שהבשר הרך יספוג רחוקה, מיליון קילומטר משם, והמים קצת פחות, ממרחקים היא את המים היו קרים אבל השמש חמה, ואפילו שהיא הייתה ממש ממש דרכו בעדנה למים הקרים. כשלה, ושנינו התערבבנו לכדי כדור שלג דשאי וזועם, שפילס את טיפש, דיו!" צקצקתי לה, והיא שעטה במורד הגבעה, אל הנחל. בדרך