לי ותומכת בי, נותנת לי להישען על כתפה ובודד. אבל אותה ילדה קטנה ועקשנית לא נטשה ולא זזה ממקומה, את החום הנעים מהפרח ומנעו ממנו להגיע אלי ונותרתי קפוא ולהמשיך איתי הלאה. אך גופי החלש והרפה וחוסר האמון שלי חסמו ונעים. היא ניסתה לחמם אותי כל אותו הזמן, ניסתה לעזור, לתמוך ויפה, הילדה שאהבה אותי יותר מכל, והפרח שבידה מפיץ חום עדין מחזקת אותי ומשקה אותי באהבתה. היא עמדה שם כל העת, ילדה קטנה מתייחס ולא מוקיר תודה לאותה ילדה קטנה שהחזיקה את פרח אהבתי, הזמן, מחממת את בשרי ומחזקת אותי. כל הזמן חשבתי שאני לבד, לא עיוור וקפוא הייתי עד כי לא ראיתי כי היא הייתה כאן לידי כל וכל אותה עת, רציתי כל כך לחוש שוב את חומה של האהבה. אבל כה של דבר הם כבר לא ירצו להושיט לי את ידם יותר. הרבה. פחדתי שבגלל שלא הושטתי את ידי, האהבה שלהם תקטן ובסופו הייאוש של עצמי, לא מושיט את ידי לאלו שניסו לעזור לי ולאהבתם נותרתי בודד ועצוב, שוקע עמוק יותר ויותר בתוך הביצה של מה עושים? איך עוזרים את הכוח העצמי לקום על הרגליים וללכת? באנשים שאני אוהב. הקר ברגע הכי נוח להם. איבדתי את האמון לא רק בעצמי, אלא גם כשהייתי פגיע, גם הם