שזה אירוני, זה שווה את זה. להיות כנים, ואם אני הייתי צריכה אפילו קצת לשקר בשביל זה, עד אבל המטרה היתה העיקר. הוא היה חייב להבין, שאי אפשר תמיד ולא הייתי כנה איתו. האמת היא שבאותו רגע דוקא כן התחשק לי. "טוב." אמר וחזר והדליק את הטלוויזיה, שכיבה כשנכנסתי הביתה. הביט בי שוב. "כלום, סתם לא מתחשק לי עכשיו, זה הכל." עניתי לו. הוא לא "מה קרה לך היום ?" שאל אותי. אבל בעצם זה מה שרציתי. כבר נראה פגוע במקצת. לרגע קצת הצטערתי, לא אהבתי לפגוע בו, "לא ממש." עניתי לו פתאום, מפתיעה אפילו את עצמי. עכשיו הוא לתפנית הזו. הבטתי בו עוד רגע. יכלתי שלא לחייך. אולי הייתי צריכה לצפות מראש את האפשרות "את רוצה להוריד אותם ממני ?" שאל. עכשיו עצרתי אני, ולא הביט בי וצחק במבוכה קלה. בבגדים." החלטתי להוסיף בלהט הרגע. למה לא ? הרי זה נכון. הוא "כלום. היא פשוט לא יפה כל-כך. בכלל, אני לא מתה על הטעם שלך "מה העניין ?" שאל. בהפתעה. "אני לא אוהבת את החולצה שלך." אמרתי. הוא הביט בי פתאום מאד עצרתי רגע להביט בו, על אף שזה לא היה הכרחי. "שלום." עניתי לו. "הי." אמר כשנכנסתי הביתה. הקדמתי, אבל הוא בכל-זאת היה שם. הביתה. הוא