"תמי?"  אורנה התקשרה אלי בשבת בבוקר.  "תמי, אופירה מתה." אורנה היתה אתי ב"גן התות", גנחובה של אופירה הגננת ועפרה העוזרת, שהיתה פורסת עבורנו עגבניות ולחם על צלחות פלסטיק תכולות, ושהתה הפושר, שמזגה לנו בכוסות פלסטיק תכולות תואמות, היה מתוק במיוחד בחורף.  הבית שלי היה מול הגן, אורנה גרה קומה מתחת לעמיתי, בבית הצמוד לגן, מאחורי עץ התות. העץ צמח ליד ארגז החול והצל על הגן בקיץ. בתיהם של יתר ילדי הגן השתרעו באופן שווה מימיננו ומשמאלנו. ערן, שבלחייו התפוחות והרכות אהבתי להטביע את אצבעי, ישב משמאלי בארוחת עשר, מגעיל אותי בסחיטת הריר הג'לטיני האדמדם של העגבניה ובמתיחת קורים בעלי מרקם דומה מאפו. מימיני ישב אסף, שמשך כל שנת הלימודים בגן הייתי משוכנעת ששמו עשו כמו באחד מסיפורי-התורה, שסיפרה לנו אופירה מדי יום שלישי. בת חמש צעדתי בפעם הראשונה פנימה אל אופירה ועפרה ואל אורנה, עמיתי, ערן ואסף.  "הנה תמי הקטנה. תמי מטומטמי תמי מטומטמי תמי מטומטמי תמי מטומטמי." אסף ניצח על המקהלה. "אסף לוץ אסף לוץ אסף לוץ אסף לוץ." ניסיתי להאפיל עליהם בלהיט של הגן העירוני. כששרו, ראיתי שלאורנה וערן כבר חסרה בפה חותכת