נפרש על השמיים. במשיכת כתפיים היא פתחה את החלון. השמש כבר התחילה לזרוח. תוהה אם תוכל אי פעם להספיק לנקות את כל זה. היא קשרה אותה סביב ירכה. מביטה בשלולית האדומה על הרצפה. אותה בצבעו. המחשבות ריחפו במוחה ללא הרף כשהדם אט-אט נספג במגבת וצובע מסוים בחזרה, אלא ממשהו חיצוני, לא קשור. קורה כשאתה טועה או כשאתה פוגע באחרים אבל נפגע לא מאותו דבר להניח שיום אחד הוא יהרוג את המישהו הלא נכון או את עצמו. ומה אבל זה כשזה קשור. אם בן אדם לא יודע להשתמש באקדח שלו סביר באחרים בדרך. נורא זה שלפעמים הם עושים את הטעויות שלהם אבל גם פוגעים ידע ואין להם שמץ של מושג קלוש מה משמעות מעשיהם. עוד יותר אנשים נוהגים לעשות דברים מתוך אי הבנה, או שאין להם מספיק כנראה... קשה להאמין שאנשים נענשים על מה שהם עושים בחיים. האם יש משהו מספיק איום שעשתה. למה מגיע לה כל הסבל הזה. מה עשתה בחייה שמגיע לה להישבר כך. מוחה את דמעותיה. הווים ליד התנור. משהשיגה את המגבת הרכה, קירבה אותה לפניה, זרימת הדם. היא נמשכה בקושי אל המגבת, שהייתה תלויה על אחד או מטלית שתהיה גדולה מספיק בשביל לעטוף את הרגל ולעצור את באנחות מלאות ייסורים. היא