"זה לא יילך לך". "לא?". "לא, אני לא ומשחרר אותו באלגנטיות מוגזמת, "אני פשוט מחכה". היא שוב "את יודעת שאני לא עושה לך דווקא" אני עונה, יונק את העשן בעיקר עם הסוודר האדום הזה שהיא לובשת. "תענה לי!" היא תובעת. עליה עוד קצת, מנסה להחליט איזה פרופיל שלה מחמיא לה יותר, היא מרימה את הקול, "למה אתה עושה לי דווקא?" אני שותק ומסתכל מגעיל אותי". אני מכבה, ומייד מדליק עוד אחת. "למה אתה כזה?!" "לא", אני אומר. היא נאנחת, "לפחות תכבה את הסיגריה, אתה אני צריכה אוויר, אתה מחניק כאן את החדר". עוד מבט של דחייה. שאמא שלה נתנה לנו כשהתחתנו. "אני יכולה ללכת למרפסת, בבקשה? "תחסוך ממני". אני מגחך, ומאפר לתוך הואזה הישנה והמגעילה "נהיית יותר טובה עם הזמן". היא מביטה בי במבט מלא גועל, בעצם, אפילו יותר יפה. "את כמו יין, מותק", אני אומר לה, נראית בדיוק כמו אז, כשפגשתי אותה. אני מצית סיגריה, וחוזר להתבונן בה מבעד לטבעות העשן. היא בכורסא. הרגל בחזרה למקום. אני מתבונן בה עושה את זה, ומתיישב מולה, למקום", אני אומר לה בשקט. "אוף איתך", היא מסננת, ומעבירה את היא מרימה רגל אחת ומעבירה אותה על השניה. "תחזירי את הרגל