רובל? בתנאי אחד - רק עד מוצאי שבת!". שבת בבוקר והרב מציץ דומם: אולי עכשיו? אולי הבוקר? קצת תפילה? איפה?! הוא שוב כולו זלילה. הסעודה הראשונה לא תמה עוד ומגיעה - סעודה שניה.  אולי בסעודה שלישית, נראה במה האיש חסיד?" אך זו נמשכת עד אין קץ. האיש עומד להתפוצץ. לא יאומן. הוא עוד רעב. "שלא תשכח שאתה עוזב מיד אחרי הארוחה!" - "במה זכה? במה זכה? אולי... אולי בזכות אבות?" "אבי? זכות אבות? אבי היה סמרטוטר פשוט. מלקט סחבות. מעיל ישן פה, מכנסים טלואים שם. מכפר לכפר, סמרטוטר. וגם אני הייתי סובב אתו, כשהייתי ילד... פעם, בערב שבת, בתחילת הסתיו, ביער ‟ שני קוזאקים. עם צלב.  אמרו לאבא, אבא שלי: 'נשק!'  ואבא סרב.  'נשק יהודי מטונף, או שתיצלב'  ואבא סרב. אבא שלי. ואמר פשוט:  'אני סמרטוטר, אבל לא סמרטוט'  'נשק!' אבל הוא התעקש. אבא שלי.  והם קשרו אותו לעץ, והעלו אותו באש.  את אבא שלי. יהודי קטן. צנום.  סחבה. להבה קטנה כזאת.  רגע אחד, ופתאום כלום.  אבא שלי... ומאז מאז נשבעתי: לאכול. לאכול. לאכול.  לא לחדול. לגדול. לגדול.  כל החיים. בלי להפסיק. בלי להתבייש.  שאם, יום אחד יתפסו הקוזאקים גם אותי  ויעלו אותי באש