אותה. היא, כצעירה - מראה הנוצץ, המושך, מאהבים שאיתם התהוללה, חיים סוערים מלאי ברקים ורעמים וזוהר וסיפוק וחידושים והנאה מתמשכת. לאן נעלמו כל אלה, למה התאדו עם הגיל מתי הספיקו להפסיק והיכן. לולה נאנחת. היא, כילדה, צמות קלועות בשערה, בובה בידה, גם לה זוג צמות. תמימה. לולה הילדה צוחקת צחוק מצלצל, צחוק אגדי, שאיתו צוחקים כל הכוכבים. מה קרה לצחוק הזה, מתי עזב, לאן, והיכן התמימות והיכן הכוכבים. לולה נאנחת אנחה נוספת. היא, כתינוקת, קצוות שערה קשורות בסרט ורוד, היא שכובה על מיטה רכה, מכוסה היטב ומוגנת, אין בליבה דאגות, לא חסר לה דבר. עינייה עצומות. חושך מתקתק עוטף אותה לאיטו. למה ומאיפה צצו הדאגות, למה שום דבר אינו שלם יותר, ולאן נעלם הסרט הורוד, לעזאזל. לולה נאנחת אנחה אחרונה. לולה בוכה. היא טובעת באותם זכרונות. היא טובעת.