הזכור כשוק הומה אדם היה שומם, נפש חיה )ולא חיה( לא מעט, היינו ליד אותו שוק הפרוש מאחורי העיגול הגדול )האולם(, חשוכה מאשר התא הארור בו הייתי( והמשכנו לרוץ. האזור היה מוכר לאור החלוש מאוד של ת1 )אשר עדיין שרוייה בעלטה חזקה, אך פחות מפריע, היה זה מהיר ומספק בהחלט. התמהמהנו לרגע, בכדי להתרגל של הנכנסים. ולכן כשעברנו לידו, דקרתי אותו בחרבי החדשה ללא פתח עמד שומר נורמני חמוש, הוא השגיח על החלק השני של הדלת, גבריאל ולא אני אור, ולכן התחלנו לאמץ את עינינו, ליד אותו המדרגה האחרונה היה פרץ אור קל, זה זמן מה שלא ראינו, לא רעועות וקפצנו לעברם, דילגנו במהירות 4 מדרגות בכל פעם. לצד התחלנו לרוץ בהמשך המסדרון האימתני, הגענו לגרם מדרגות מתכת הייתי צריך" אמר והסיט את ידו כדי למחות את הזיעה ממצחו. האחרונה. "הוא כבר לא כאן" פניתי לעבר גבריאל. "אני יודע, אבל ועוד בעיטה, במהירות ובחוזקה ואף שאג שאגת כאב בבעיטה רגע" אמר, חזר להביט בנורמני ואז בעט בו פעם אחר פעם, בעיטה בנורמני ופיו מעוקם לבוז. "קדימה גבריאל" קראתי לעברו, "עוד מסוגסגת. התכופפתי ולקחתי את החרב, גבריאל השתהה לרגע הביט הנורמני השרועה על הריצפה,