אם כן, שאיבדתי אותו באיזשהו מקום. תהיתי, איפה אולי השארתי אותו? לפתע נחתה עלי ההבנה: הרי זה ברור, העלוקה אשמה! היא זו שגנבה את הזכרון שלי. אכן, תכסיס מלוכלך. אם כן, עלי למצוא אותה. אך לא זכרתי היכן הייתה. עברתי בין המסדרונות, מחפש איזו דלת להיכנס עליה. העייפות שלי, שהייתה רחוקה מלבוא על סיפוקה בזמן השינה המועט שזכיתי לו, כבר חלפה לה אל אחורי מוחי, בעוד נמלאתי מרץ מחודש בחיפוש אחר העלוקה. לבסוף בחרתי באקראי בדלת אחת, למרות שזו הייתה למעשה דומה לכל יתר הדלתות האחרות. הגעתי לטרקלין שבמרכזו שולחן, וסביבו יושבים כעשרה אנשים ומשוחחים. כאשר ראו אותי, הכל צהלו ושמחו לקראתי. לא הצלחתי להבין מה הם אמרו כיוון שהכל דיברו בבת אחת. היה שם כיסא אחד ריק אז התיישבתי בו. תוך רגעים ספורים שככה ההתלהבות מבואי, והאנשים חזרו לשוחח. לידי ישב מישהו שלא זיהיתי, אך יתכן שהיה הדבר בגלל איבוד זכרוני. התחלנו משוחחים. ניסיתי להקשיב לו, לאיש זה, באמת ניסיתי  אך במהרה מצאתי את עצמי מדבר בלא הכרה, ממש כמו עם בנט קודם. הסיבה לכך שלא יכלתי להתרכז בשיחה שניהלתי היה דבר שאמרה מישהי מן הקצה השני של השולחן, לא הבחנתי מי