תואמת. הציבה את כף ידה תחת סנטרה. אבסטרקטי ומופשט, אבל...'', היא השתתקה, ולאחר רגע של תימהון משלי. ''וואו'', מלמלה מורתי בחוסר ביטחון טיפה מבוהל, ''כמה בכתם שחור שבלב ''הבית'', שתועד במראהו הנכון ביותר ביצירה ארוכה, הוספתי מעט מן הצהוב - צבע הקנאה - והשלמתי את הציור במשיכה אחת הנחתי את הצבע במרכז הדף, מרחתי אותו במקומו שעה את עיניי אל פלטת הצבעים ואת המכחול הכנסתי לתוך הארגמן. קור הסתיו עטף את גופי, הרוח הצוננת נשבה בפניי. הגנבתי לרגע יציב וידיה שלובות בחיקה. הגדול ביותר מכל חדרי הבית. הרוח פרעה את שיערה השחור, גופה פנימה. אמי עמדה מאופקת, דוממת כפסל יווני, במרפסת חדרה, ומסוגר, וילון כבד וכהה דחה את אור היום, חסם מבעדו לחדור הקטן והנאה. חלון בחדרו של אבי שבקומה הראשונה היה סגור לצמה, ''שנתחיל עם הבית?''. הרמתי את עיניי הבוחנות אל הקוטג' ''יפייפה'', ציינה האישה הצעירה, אוספת את שיערה האדמוני הירוקה. לאחר שאלה קיבלו להם גוונים מתאימים המשכתי לעבוד על הצמחיה העמוק אותו הנחתי בחלקו העליון של הדף, יוצר מראה של שמיים. עפרון רך, אך סירבתי בנימוס. טבלתי את המכחול בצבע הכחול העץ והדף הלבן והריק