היה לי קשה. אולי החולצה חצי קרועה הכפפות מזמן נפלו והכובע... הכובע עף. כל השרירים שלי כואבים, וגם קר לי! כל כך קר כאן למעלה! אין לי חלק בגוף שלא זכה עדיין לאיזה שריטה מכוערת ועמוקה המסיבי שלהם. מתקדם, אבל עדיין שומע את האבנים שהם שוברים ומדרדרים בטיפוס אז אני ממשיך לטפס, זה הולך ונהיה יותר קשה. אני כבר בקושי רק הפחד שלי הצליח לדחוף אותי עד לפה... אף פעם לא הסתדרתי עם גבהים. אני כבר לא מסתכל אחורה, לא מסתכל למטה, רק עורב חותך את האוויר בשריקה מדי פעם. מדיי. חריץ או איזה יעל מטפסת... עכשיו כבר אין כלום, מקפיא פה וחדים יותר. מקודם עוד הייתי רואה איזה שיח ירוק מבצבץ מאיזה ככל שטיפסתי יותר גבוה הסלעים הפכו לקשים יותר, קרים יותר תמיד אמרו לי שאני קולט מהר. אבל נדמה שהם כבר לא ממש מצמצמים פערים. השתפרתי. והם, הם עדיין אחרי. פחדתי, הרגשתי שאני הופך להיות כמוהם. בלי לחשוב יותר מדי. הפכתי למכונה, יד פה, רגל שם, אבל איכשהו תמיד הצלחתי להתייצב. בעיקר שאלות... אלה שלעולם לא תוכל לענות עליהם. רצים לך בראש. אתה מרגיש את טעם הנפילה, את הטעם של הסוף, כל כך הרבה דברים אלו הרגעים הכי מפחידים! באמת! לא