בהמית. וכל הלילה קודח השכן את יצירת המופת שלו במרומים, ואנחנו נעים אז שקטים, מודעים למצח הגבוה שלו ולתכולת מוחו הגדולה, ובכל זאת, כמו ילדים קטנים, מסלפים את כל מה שהוא עושה, אומר, חושב. מבטלים אותו על המחשב שלנו, על הטלוויזיה שלנו, על הסטריאו שלנו, מוחקים אותו טוטאלית בגלי-רדיו. נותנים לו להרגיש זבל, נותנים לו להרגיש משוגע.  הוא לא זז. הוא עומד בפתח הדלת עם מגרפה בידו ושואל איפה בת-זוגו. הספק והחשדות מכרסמים בו, והוא לא זקוק לה, הוא לא זקוק בכלל. אבל אנחנו קודחים במוחו, אתה צריך אותה, אתה אכזבת אותה, היא כועסת, היא ממורמרת. הוא בוכה וכל דמעה היא חגיגה, נוצצת הדמעה כמו יהלום טל על לחיו המשוסע, ואנו סוגרים הדלת, והוא יורק קללות על עצמו בעצם, וזה עושה לנו להתחבק, ולהגיד לנו כמה טוב לנו כשאנו עושים לו כל-כך רע. הוא מנפץ את השמשות, וכל הרחוב צורח. אני אחתוך את עצמי, הוא אומר, אנחנו מייעצים לו איך ואיפה. תנסה בצוואר, זה הרבה דם תאבד. עורק ראשי, אב העורקים, תן לחיים האדומים שלך לפרוץ ממך כמו מזרקה. אתה יכול להסתכל במראה. אתה השחקן, אף אחד לא ייקח את התפקיד ממך.  זונות, הוא אומר, זונות - אבל