 במקום ידידים וקרובים עמדנו שמונה לא נשב רוח ולא נהרה ומלבד שיער הערווה מסתלסל בלבן השפתיים הגדולות הקטנות האגן הוורידים שבעל פה לזכור מרווח סאב צלעי דו קרומי פסאודו עור הרי יש תקווה למי ששט על מימי הפורמלין עדיין עם רגל אחת לא בקבר עדיין עם רגל אחת לעמוד בעולם שממהרים בו מגלגלים חשבונות מדברים סרה מעלים גרה ממרפקים מתמפרקים גונחים בכל תשעת חושים ולא העפר שאל העפר ולא השיבה ולא השבעה ולא סבא שלי שיצא כאונקייה ולא התולע החיידק הברייה לא אל מלא ולא רחמים חיתוכים אמיצים.