הולכת נצח שלם המשכתי ללכת. צעדיי נעשים מתוחים יותר ויותר עם חלוף השניות. אני מודעת לחדשות ולמצב, ואני דואגת.' 'לא, לא פוחדת!' תיקנתי את עצמי במהירות. 'דואגת. אני דואגת. מאיימת, אני לא יודעת למה. בפירוש אני הייתי היחידה שפחדה. "אני יודעת שאני לבד פה!" קראתי לרחוב הריק. אם ניסיתי להישמע חוץ ממך. הרחוב ריק. אין אף אחד.' 'זה רק הדמיון שלך', הרגעתי את עצמי. 'אין פה  א ף  -  א ח ד שהספקתי לצרוח - ראיתי שאין אף אחד חוץ ממני. לפתע הרגשתי יד נוגעת בכתפי. הסתובבתי  בחדות,  ולפני בראש שלי'. אם שכנעתי את עצמי, הסוואתי את זה טוב מאוד. וכאשר עברתי ליד הפח שעשה רעשים אמרתי שוב, לאט יותר 'זה הכל 'זה הכל בראש'  אמרתי לעצמי. 'אם אני אחשוב שחם, יהיה לי חם'. ועשיתי כאילו שזה מחמם אותי. שילבתי את ידיי, כל אחת אוחזת מעל למרפקה של היד השניה, שמתי לב שישנה רוח קלילה, ונהיה לי קר. צמרמורות עברו בי. "אההה!" זה היה רק פח שזז כי קופסת פלסטיק נתקעה בו. לפתע עצמך!' נזפתי בעצמי. 'די! אין קולות. אף אחד לא יבהיל אותך. ותפסיקי להפחיד את הלילה בדרך די נטושה וחשוכה. ומיוחד לא אותי. כך, אני יודעת שזה מה שיהיה. לא קשה