למה?" "אמרתי לך לא להסתכל. נו..." "כרטיסי טיסה?" מה, וקם לראות במה מדובר. הוא שמר את המסמך בשני כוננים )כדי שלא ימחק(, באובססיביות "כן, שניה". "יש לך ספרייט? בא לי ספרייט!" "לא, לאן 'תה הולך? תישאר שניה... לא הצעתי לך אפילו לשתות." "אה, משהו קטן ממני אליך. תסתכל אחר-כך. יאללה, אני זז." "לא, לדעתי זה גל, או משהו כזה. א-קיצר, מה זה המעטפה הזאתי?" "אשד? מה זה? שם של עץ?" "היא אצל השכנה, אם בא לך לעלות זו דירה 3', משפחת אשד." נעמי הייתה אמו של דניאל. "תראה לבד. איפה נעמי, אני צריך לדבר איתה." הלפטופ המיושן שלו ולא השגיח בכך שאמיר נכנס. "מה זה?" שאל דניאל, הוא היה שקוע בכתיבת הסמינר שלו על שבן-דוד ישתמש במונח 'אח שלי', אבל הייתה בזה גם קרבה יתרה. השולחן את המעטפה הכחולה, "זה בשבילך, אח שלי." זה היה מטופש "הנה, בן-דוד," אמר לו אמיר ביום האחרון של דצמבר, והניח על גם לבקר אותו בצורה נוקבת לפעמים. משום שתמיד היה מוכן להכנס איתו לשיחות ארוכות, לתמוך בו וכן, וכרס קטנה, שהיה גם בן-דוד של דניאל וגם החבר הטוב ביותר שלו, לו בן-דודו, אמיר. אמיר היה בחור גבוה ושחרחר עם זקן צרפתי אבל עכשיו היו לו שני