ובכל זאת השכונה שוממת. ונשאות עם הרוח בין העצים, אשר באות מבתי האבן הקטנים, ניתן לשמוע לחישות. אם הולכים ממש בשקט, לפעמים, בלילות רק את הרוח המנשבת ניתן לשמוע. השכונה שוממת, באים החברים הבוכיים. ובאים החברים, נושאים פרחים, שלא יקום לעולם. שלא יקום לעולם שוכב בן אדם ובכל בית אבן קטן והרבה בתי אבן קטנים, יש בה הרבה עצים, כאילו אין בה אף לא אדם, השכונה שוממת. שהכי מהר מתמלאות. נראה לי, שזאת אחת השכונות ואיתם חבריהם הבוכיים. ואיתם חבריהם נושאים פרחים, כל יום מתווספים עוד ועוד תושבים, שהאוכלוסיה בה גדלה כל יום,