הקיץ הבא, עשיתי לו טובה. אני כל הזמן עושה טובות לאנשים, אבל אני רוצה תמורה. הילד הזה אמרתי יביא לי ולו מלאן כסף. הוא ירחף באוויר כמו ציפור... לא כמו ציפור, יותר כמו שחיין באוויר. הוא לומד מהר, ביצים של שור. אני חולה על האומץ שלו. אז לקחתי והבאתי אותו לשדה, והתחלתי לחפור את הבור. והוא מסתכל לו בעננים, בציפורים... ראש ריק, כמו שאמרתי. הוא עוד יתמלא. והוא שואל אותי במבטא הניו-יורקי שלו "מאסטר, לשם מה הבור?" ואני לא עונה, ואני חופר כמו מטורף, ובראש שלי הכסף, הכסף, כמה כסף אנחנו נעשה וואלדי. והוא שותק ואני כבר עם העיניים בגובה של השדה, והבור רחב, קרעתי לעצמי את הצורה. אני יוצא החוצה... אני יוצא החוצה ומתנשם כמו רכבת קיטור במצב אלקטרו-מגנטי. זו בדיחה פרטית שלי ואני צוחק. אני שוכב על האדמה הזאת, הלחה, והחזה עולה ויורד, והילד כמו פרפר, מסתכל עליי ושותק. וכשאני נרגע אני שואל אותו מה דעתו על הבור שלנו. "אחלה בור שבעולם," הוא עונה, "הבור היפה ביותר שראיתי." תודה על המחמאה וכל זה, והוא חוקר, למה ואיך, ובאמת כואב לי, הוא לא ראה את הצינור, הוא לא ניחש? "לשם מה הבור?" הוא שואל. "אני הולך לקבור אותך,