של מדור הגיהנם השביעי,  ארץ התופת והשממה  הקופחת, יבצבץ ראשי המתחנן, המתייסר, יעתור עגמומי  ללב  אוהבת.  אולי שם,אז, תוכל לנוח נשמתי המקרטעת מנוחת עולמים זולה, בזויה,  צרורה בצרור המתים לעד.  אולי או  אז, רק אז, תבוא על נפשי המגואלת, הארורה, המנוחה.  שוטטתי כמה שעות עד שירד הערב, עד שנעצרתי ליד חדר שדלתו פתוחה למחצה.  חדר זר, נוגה, זמניו רחוקים, נשכחים,  טחו עיניי מראות את שלל הצבעים הרובצים בו, עלומיים,  צעירים וכמהים לפרוח, ללבלב.  הצצתי פנימה בהיסוס. על המיטה מול המראה, הייתה ישובה לבדה  בשיכול ירכיים,   נערה רזה, כבת חמש עשרה, שברירית, תלתל השחורים נופלים לה על כתפיה, והיא מסרקת אותם בתנועות ארוכות, עדינות, נוגעות לא נוגעות.   היא הייתה עירומה לחלוטין, רק תליון  של שדון עם כנפיים היה תלוי לה  ברישול על צווארה.   "שלום ענבל", אמרתי בקול רועד אל תוך החדר.  "מה שלומך?", שאלתי, הדמעות נאגרות בגבולות העיניים שלי.  היא המשיכה להסתרק לאט, מביטה בעצמה במראה.  גבה העירום, הלבן, קרן מול עיני בבוהק דק, ריק, חיוור.   "חיכיתי לך", היא אמרה לאט, בשקט.   המשכתי לעמוד בפתח הדלת, לא העזתי להיכנס.