(ניסיון ראשון) זהו השיר האחרון שאכתוב. בריסים המכווצים, בסלסולי הערבסקה המתמשכת של החודשים אני רואה את קידוח לב השמשות: הן שלמות בגושיהן ובטנות קטנות של קוץ נטרפות מאי הסיבולת שלהם: (וכך, במעטפה עם צבע הדינמיט זו לצד זו ישובות וקנאיות, אי הסיבולת המטאלית מודדת את מתח המים, האנונימיות האחרות מתלכסנות לכדור-עץ רקוב שישרוף מיילים של חריכות-גוף על פני איזה תוהו, אטים, גדול) : הייתי גדולה מן השאר. פנינים קטנים עושים מדורת-ארס, הם לא יודעים לשיר. אני נעשית לכדי המרווח המלוח בין הצדף והפנינה יונקת פנימה את דממת המוות הראשונה של החסידות היתומות.