 במסדרונות. צווחות ורעש לבן. כולם בחוץ, נדחפים בטור לקפיטריה, ממלאים ספסלים בחצר, רצים זהו יום אביב חסר ייחוד. הפסקת צהריים בבית הספר. התלמידים חוקקו, עם עצמם. יכולים להתמודד עם החברה שהם עצמם יצרו, עם החוקים שהם עצמם החיים כמו שהם - עם כל הבדידות, הכאב והקנאה. לאנשים שלא אגואיסטיות, לאנשים חלשים, לאנשים שלא יכולים להתמודד עם נדונתי להיות משרת לאנושות לה אני בז. לאנשים עם שאיפות לאחר מכן, כשהתחתנה עם אדיפוס, הבינה את מה שניסיתי לספר לה. בת מלוכה. היא הייתה עקרה וביקשה את הנס שבהולדת ילד. שנים הפסקתי להזהיר לאחר שיוקאסטה הורתה לערוף את ראשי בעוון העלבת יותר טוב. שנראה לי כרגע חולף הנו סבל של שנים בשבילם. הם תמיד ידעו שווה את כל הסבל. הם מעולם לא הקשיבו. הם צרחו. הם טענו שמה בחולשה של רגע, שהם מחפשים מוצא קל ממשהו שבסופו של דבר יהיה בסתירה לטוב שיכול לקרות להם בטווח הארוך. שהם משנים את גורלם בתחילה נהגתי לנסות ולשכנע אנשים שרוב המשאלות שלהם עומדות האנושות, כמובן, העמידה אותי על טעותי. לשנות את חיי האדם לטובה. פעם אהבתי זאת. ראיתי בעצמי את הטוב האולטימטיבי. האור שיכול אמיתיות. מביא השמחה,