מלחכות לספרה כל נקודת חן, כל הרגל מגונה. היא נזכרה איך הוא נגע בה, היא עצמו. הם חקרו אחד את השני לאורכו ולרוחבו של השני. הם גילו בכל הרגעים שהיו יחד, יותר ביחד מאשר בן אדם יכול להיות עם תמונות והבזקים חולפים מול עיניה- שלו, שלה, שלהם - שניהם יחד ומחכה. היא לא לחצה את הספרה האחרונה. מנסה לשטות בעצמה. מקודם, ותעשה את אותן הפעולות של קודם. היא מתקתקת את המספר, מה שיעזור לה. בסוף זה יגיע. היא תתיישב באותו מקום כמו שמבפנים. היא חשבה שזה שהיא תדחה את זה לעוד כמה דקות, אז זה יראה הרבה יותר טוב' היא הולכת  לשירותים כד לרוקן את כל מה את עצמה. 'נו אבל  עבדנו על זה. להרים, לחייג, לדבר, ואז הכל ושוב. היא חשבה שהיא מוכנה מכל הבחינות. לפחות ככה היא שכנעה לענות. היא כבר מוכנה. או שלא. היא הכינה את  עצמה  שוב ההשלכות שיתכן ויהיו אחרי זה. כל התשובות והתגובות שהוא עלול בבהלה. אחרי זה  אין דרך חזרה. אבל היא כבר חשבה על כל צליל מתחנן-  רק שיענו לו בצד השני. שניי צלצולים והיא מנתקת יודעת. את זה היא כבר תחליט  אחרי השיחה. הטלפון מתחיל להשמיע מרגישה תחושת הקלה. כאילו שאבן נגולה מליבה. היא עדיין לא להיות הפעם