להיות כמו המושב הזה באיטיותו- לחיות, לנשום. מסביב, ליהנות, לחשוב, לדבר, וספק אם יהיה קיים. צריך לעשות הכל בשביל העכשיו. להסתכל ודי. מספיק לחיות בשביל משהו ערטילאי, עתיד אידיאלי שלא קיים ממהרת לשאוף להגיע אליו, וכל דבר שלא מתאים לו קוטלת מיד. ואולי כל זה קורה בגלל איזשהו אידיאל שמצוי בראשי, שאני תמיד ולהתענג על כל רגע, להתעמק בפרטים, ולראות קדימה. בלי לקחת קצת זמן לשקול, ולחשוב, ולנתח, להרגיש לבד עם עצמי, מתאהבת מהר מדי. מהר מדי, מתעצבנת מהר מדי, מתבטאת מהר מדי, צוחקת מהר מדי, דומה לפתע כי כל הרע בא מהמהירות: אני מתלהטת מהר מדי, כועסת יתר. אני תוהה למה אני חייבת לעשות תמיד עניין גדול מכל דבר. תגובת באיטיות ומתוך הנאה תינוקית. נעצרת, שוקלת את המצב ומחליטה שאין לה ממה לפחד, ממשיכה לפסוע ולפתע מבחינה בי מתבוננת בה, מתחילה לרוץ, אולם כעבור שנייה דגני דבש עגולים וצהובים. היא ממשיכה ללכת תוך כדי אכילה האדמה, פותחת את רוכסן התא הקטן ובתנועה נחושה שולפת שקית עם ילדותיים גמלוניים. לפתע היא נעצרת, מניחה את הילקוט על ילדה קטנה עם צמה וילקוט גדול עוברת בשביל שמתחת, בצעדים במרפסת הצעצועים בבית הישן