אם לא בהצלחה, אז לפחות עם תעודת בגרות ביד. "את לא שונה" אומרים לי. ואני לא רוצה להיות שונה, אבל מרגישה כל כך אחרת. ולא בטוחה שאצליח להתמודד. מתרסקת. קמה. כואבת. מתרסקת שנית. ומה יקרה ביום שלא יהיה לי כוח לשוב ולקום?    הכעס ממשיך להצטבר. היאוש עולה על גדותיו. אין הצלחה בתחום חברתי. אין הצלחה בתחום הומני. אין הצלחה בתחום פיזי. אין הצלחה בתחום עיוני. אין הצלחות. כישלון אחר כישלון. אני נוחתת נחיתות אונס. תמיד יש שם מישהי. תמיד. כל פעם זו מישהי אחרת, לעיתים אמא, לעיתים חברה, לעיתים קרובת משפחה, או מורה. תמיד יש שם מישהי. אבל הפעם. השטח פנוי. ריק. נוחתת נחיתת אונס, ואין מי שיחכה לי למטה ויטפל בי עד שאחלים, ואוכל לשוב להתמודד. אני אוספת את שאריות שירי השרופים. זורקת אותם החוצה יחד עם הקרועים. עומדת בחדר המחומם עם חלון פתוח. הגשם מכה בי. הרוח מצליפה בי. גופי החמים הופך קפוא כמעט כמו נשמתי. נותנת לגשם לחדור פנימה. להרטיב את בגדיי. את הספרים והמחברות. את כלי הכתיבה האהובים עלי. את המקלדת, הסורק, המדפסת. והכל יהרס. אבא יבוא, לא יבין, יכעס. אבא יסלח. ורק אני, לא אסלח לעצמי. נכשלת. הורסת. כרגיל.