הימים היו מוזרים. היא הייתה יושבת שעות וקוראת ספרים. לי לא הייתה סבלנות לזה. הייתי שם מוסיקה רועשת, והיא אמרה שזה לא מפריע לה, לא ששאלתי. גם אני הייתי קורא, אמרתי, אבל אין לי מקום בראש. אתה רומז שהראש שלי ריק? שאלה. לא, אמרתי, רק סקרן, וגמיש. הייתי יוצא בימים לשוטט בשכונה, מדבר עם חתולים עזובים. הם היו אומרים לי שאין הרבה אוכל לאכול, והם בכלל לא שמחים לאכול מפחי-אשפה. לפעמים האוכל מקולקל, הם אומרים, זה עושה לנו הרבה בעיות. הלכתי לחתול כזה שמן עם שפם גדול, שישב כמו איזה שייח' כשמסביבו מלא חתולות חטובות. הקיץ בסדר, הוא אמר, אבל רבים מאיתנו מתים בחורף. קשה לשרוד את החורף, הוא אמר.  לפעמים הייתי סתם יושב ומביט בילדים משחקים סטנגה. היה להם כושר לא רע, לי קשה לעלות את המדרגות. מעשנים פה ושם, הם אומרים, וגם שותים קצת, אבל הגוף בריא. אתם צעירים, אמרתי להם, אם לא תשמרו לא יהיה סטנגה. אה, הם היו מפטירים, כשנהיה בגילך בכלל לא נרצה לשחק.  הבנות לפעמים, בעיקר הצעירות, היו מקפצות חבל, ואם השדיים גדולים הם קופצים. זה מיומנות שקשה לי להבין, להשתחל בתוך כל החבלים האלה שקופצים בהם. לפעמים הבנות מהצדדים