"כנראה שהדרך לא הייתה עד כדי כך רחוקה..." בעוברי דרכו, נכוה מעט מהלהבות יכולתי לשמוע אותו צועק לי.. בסופו של דבר הוא סגר את הספר וציווה עליי לעבור את השער.. שאי פעם ביצעתי.. בפה פעור עמדתי שם והקשבתי לקול המעוות שלו מקריא כל חטא וחטא חטאי.. גדול.. כשראה שתשומת ליבי נתונה אליו החל להקריא לי את רשימת יצור שכזה ישב מולי, מאחורי דלפק, מחזיק בידיו המטונפות ספר של לבה ויצורים מזוויעים.. הדבר הבא שאני זוכר היה את השער הבוער, מאחוריו ראיתי נהרות לפתע המחשבה נפסקה, נחתכה.. הכל הפך שחור.. או שאולי הוא פספס ופגע באזרח, או שאולי המחבל.. שמעתי כמה יריות נוספות מכיוון אחר.. כנראה שמישהו ירה גם בו, ירו בי!! באחרים!.. אחד, בקצב ממש מהיר.. מישהו יורה! הרעש המחריד לפתע חלחל לתודעתי, בום ואחר כך עוד אחד ועוד עדיין לא מבין שזהו דמי שלי, עדיין לא מבין בדיוק מה קורה. הפכה לפתע לחדגונית, אדומה כהה, ואני עליה, בראיה מעורפלת משותק. המדרכה, שהייתה מורכבת מפסיפס של לבנים בצבעים שונים, הכאב לפתע פגע בי כמו הכשה של נחש, ניסיתי לזוז אך הייתי במחשבה אחרת, מחשבה נוראה.. לרצפה, לא מרגיש כלום, עדיין באותה מחשבה חמימה