אפילו לא שמתי ליבי למוצא פי "הכל טוב חיה, הכל טוב". "ומה שלומך אתה, אורי?" שאלה, מבטה מבט כל יודע. עימה. בעוד שאנו יושבים שם הגיעה גם דודתי חיה אשר שנים לא שוחחתי בעולמנו. שלושים שנים והינה כמעט ולא נשתנה מאום להוציא אותו דבר שנפל ועם כל "המקום ינחם אתכם וגו'" חשתי מתפשט ונטמע במקום. כמעט שעות חלפו ומנחמים באו ויצאו, באו ויצאו. ועם כל דקה שחולפת נכלמתי על כך שהינה שוב שמתי עצמי במרכז. ליבו ואיש לא היה שם להושיעו. הרגשתי את אפסות קיומי ומיד הם לא אזכה אני. סיפרו לי את פרטי המקרה - הפרעה חשמלית, נדם כמנוחם. כאילו צערי שלי גדול מצערם, שהרי את שזכו לטעום ממנו אוזן. הכל גלוי ידוע ואת הנעשה אין להשיב. באתי לנחם והרגשתי שוחחתי עם כולם, ומתוך שיחותינו, הדברים שלא נאמרו נפלו על כל התעוררות זו אם לחשכה גמורה הקצתי? העירני בזאת הפעם מתרדמתי כי אם שמו של אבי. ומה הועילה היה נתעורר שניות ספורות קודם לכן. לא היה לי זה שמי אשר כאותו האדם הניעור מקריאת שמו בקול וסמוך ובטוח הוא כי כבר וגם בזאת הפעם נדמה היה עלי כאילו באמת נתכוונתי לעשות מעשה. מחיר גבוה משהיה משער מישהו שתגבה, אך עת רצון לא באה מלפני.