בודד, שם יושבת הנערה ונזכרת במאורעות אחריה, אחרי גופה, אחרי ליבה הפועם באיטיות ומהירות בו בזמן. רק מילים בודדות ושפתיים הזזות תסירנה אשמה הרודפת. היא רודפת מעטפת אבן אשר הצליחה להיעטף על לב, אשר פעם היה אוהב. וים אשר גליו סוערים ואמירת מילות תפילה ליציר דמיון לא יסירו האוהב, העלים לב אוהב בחתיכות. ושיגעון בלתי מוסבר מסרב לפרוץ מתאיה של ליבה, עשה וטרף ליבה שלווה אשר תשכון בנפשה, ולא חתכים בגופה. היא מתחננת, הנערה אשר טעתה. מתחננת ומבקשת מחילה. מבקשת חופצת להגיע, העלם אותם'. רגשות אשמה צורבים, ולתת לי להמלט אל המקום אשר אליו נפשי אשמה אני, ומחפשת סליחה ומחילה, מבקשת ממך, אב יקר, להשקיע 'סלח על אשר כלוא בגופי, על שיגעון הנאבק ונשאר בתוכי. כי בוכה וממררת, דוקרת ידיי. הדמים'. 'סלח לי אבי, על חטאים זדוניים, על אנשים פגועים ועל שפיכות 'סליחה'. זהו יום הכיפור העוטף האדם, אשר הגיע. על פנים. בירושלים וארצה ישראל. עוטף כובעים כהי אריג ועוטף רעלות אשר ומשב הרוח חסר המגע ננשף לאוויר בתי אבן וספרי תנ"ך. ננשף קני נשימה אשר בגוף אנוש, ולנשוף ולהינשף החוצה אל האוויר. הזדמנות הפז. רגשות אשמה, השנאה,