אליה. אני לא "תודה" היא ענתה והוסיפה "אתה מצחיק". ושלחתי לה את השיר. "כן" עניתי. הדיסק של "בייב" היה הרכוש האחרון שנשאר לי מקום. "יש לך את השיר 'כשתמי עוברת דירה'?" שמעתי פתאום קול משום מרוח פעם על אספלט ופעם על חול. להציל משהו. בסוף גם הוא נעלם. העור שלי נשאר להסתובב בעולם שמת אחרון. עד שהוא מעכל מה קורה סביבו זה כבר מאוחר מדי עור מרוח על הרצפה ובתוכו מה שהיה פעם המוח. המוח הוא תמיד זה הפנימיים. אחריהם הלכו השרירים, הגידים והעצמות. נשארתי רק האיברים אחד אחרי השני. הריאות, הכליות, הכבד, כל האיברים קרה. בשלב מסוים הוא פשוט נעלם. כשהדם הפסיק לזרום נפגעו שאר בגוף. מה שקרה זה שהוא פשוט הפסיק לפעום. לא יודע איך ומתי זה שנפגע ראשון - וכשהלב נפגע הוא מפיל אחריו את כל שאר החלקים החיים התרוקנו לאט לאט מגופי. זה התחיל מהלב - הוא תמיד זה נשארתי עם עצמי לבד, בחדר שלי, מנסה לעכל את מה שקרה עכשיו. קפאתי במקום. לא יכולתי ללכת או לדבר. הקולות מסביב השתתקו. הסובבים אותך ובמיוחד על האיש ההוא למעלה, יורדים לטמיון. איך אפשר להמשיך לחיות? כל חייך, שהתאמצת ועבדת קשה להתחבב על יד, שמפיל הרים ומרים עמקים