מוקדש לאוליב ושליו כנגד הטיפות המכות בו. יותר זקיפות קומתו של העץ אשר עמד שם, אז כמו היום, יציב והחלו בורחים במהירות מהגשם השוטף. על רקע השתופפותם בלטה עוד במבטי. כשהם עברו את העץ התחיל לרדת גשם חזק. הם התכופפו הלכו וראיתי שהם החזיקו ידיים כשהם יצאו מהבית. עקבתי אחריהם שהם מרחמים עלי כי אני לא יכול לרוץ יותר. בכיתי. אח"כ הם שבוע אחרי שחזרתי הביתה בני ואוליב באו לבקר אותי. הם אמרו לי מצחיק כזה עם גלגלים. מעכשיו לא אוכל עוד לקום או ללכת אלא רק לשבת ולהתגלגל על כסא שהרופא ששיחרר אותי מבית החולים ניסה להסביר לי בחביבות כי זמן רב ועברתי שם תקופה לא קלה. אני עדיין זוכר את הרגע אמרה לי שעמדתי על קרש רופף כשהייתי למעלה. נשארתי בבית חולים זוכר את מה שקרה מיד אחר כך אבל כשהתעוררתי בבית חולים אמא מאחורי. איבדתי את שיווי משקלי ונפלתי מהבית למטה. אני לא האצבעות בכדי לנסות להסתכל לתוך הארובה כשלפתע חשתי דחיפה קלה ציפורים שהוא גילה בתוך הארובה שעל גג הבית. נעמדתי על קצות משהו חשוב לספר לי. כשהיינו למעלה הוא ניסה להראות לי קן הערב בני בא אלי ויחד עלינו לבית הסודי שעל העץ כי היה לו לא עניין אף אחד מלבד