הסוודר התסרוקת זהה. אני בוחנת אותן היטב. בוחנת את עצמי בלבושי בורוד מסטיק, השלישית בצהוב בננה. הן מאופרות אותו הדבר, אותו הדבר. חליפות עסקים בצבעי פסטל, האחת בירוק מנטה, השניה לידי שלוש נשים, דומות אחת לשניה שתי טיפות מים. כולן לבושות ורמזים לאדמוניות חזרו ושבו. התייאשתי. החלטתי לוותר. מתחת לאיפור, הסומק האדמדם התאדה במהלך יום ארוך, השיער ארך מלידה. עד היום לא הצלחתי לכסות את כל הרמזים. נמשים התגלו גם החיוורון, לצבוע השיער בחום כהה, רק שלא ידעו שאני אדומה עצמי. לכסות הנמשים באיפור, להוסיף סומק אדמדם שימתן את קצוות שיער אדמוני. עיני דבש בולטות. פעם ביקשתי לשנות את מדברת, מספרת, עובדת. עושה הכל כרגיל. בתוך החיוורות נמשים, מסנוורת כמו פנס רחוב, אלומת אור עגולה מתהלכת לה בין אנשים, לא נמלטים מפניה. כאן הפנים שלי קרות מדי. החיוורות שלי מאליו. הרוח, יש לה שם פרטי וכתובת ואנשים מברכים אותה ברחוב, בפראג, יש ימים כאלה של סופות. שם כולם רגילים. משהו ברור אחר כך מורחת שפתון על השפתיים. גם בברלין, בפאריז, בלונדון, שיערי סתור, הימלטות מהרוח. אני מוציאה מסרק מהתיק ומסתרקת. בתוך הסערה אני מרגישה