תמיד רציתי לעבוד בדוכן שווארמה או פלאפל. אולי אני אעבוד בדוכן שווארמה או פלאפל. במגירה. ועבודה בקיוסק? לא, לא בשבילי. אני צריך משהו אחר, שאני אוותר כבר עכשיו ואשרוף את הסיפורים שכבר יושבים אצלי לי זה ייקרה, אם אני גם אהפוך למוכר בקיוסק. אם אולי כדאי המשכתי לקרוא, אבל כבר לא יכולתי להתרכז. חשבתי לעצמי אם גם חשבתי על אתגר, על עוזי ועל הדור המזדרגג. מקול הקופה. מולי כשאני משתדל לחסום את השדה ראייה המשקיף לדלפק. התעלמתי על הסיגריות שלו. ניסיתי להתעלם ממה ששמעתי. הרמתי את הספר הוא קם והלך אל מאחורי הקופה, מישהו בדיוק עמד שם וחיכה לשלם בעיר עזובה." צריך עוד כאלה. בטח שלא אחד כמוני, גם כן. מוכר בקיוסק עלוב מדי אתגר קרתים מזדיינים, יותר מדי כותבים כמו עוזי וייל. לא ושאול נמנע מכל קשר עין איתי. "אבל מה, אין. לא רוצים. יותר קרת", בשלב זה, אני רק רוצה לציין, הקיסם נזרק על הרצפה, לחיות? ניסיתי. כתבתי מעצמי, סיפורים קצרים כן. כמו אתגר "ניסיתי" נפלט לו, או שלא נפלט. "מה אתה חושב ככה אני רוצה קיוסקים האחרים". נשמתי. "לך תכתוב ספר נראה אותך, אה? נראה מה אז יגידו עליך מוכרי כל היום. זה ספר, זה אמנות."