רוני לא ממש אהבה אותי, היא טענה שיש לי משהו אליו, אל יותם. אפילו אחרי שהיה לי כבר את שלומי, היא אמרה שאני "משיגה" לעצמי חברים כדי שהוא יקנא. אז לא נכנסתי לחברה הזאת. ובאמת, היו לילות שהייתי לבד לגמרי, אבל תמיד היה לי את שלומי, שתמיד ששמעתי אותו, ידעתי שיהיה יותר טוב, ידעתי שהוא שם דואג לי ושומר עלי. "כיף לך שיש לך אותו, את יודעת" נותקתי מהמחשבות שלי בבת אחת וראיתי את יותם יושב מולי ומחייך בעיניו הגדולות והחומות, "גם לך יש את רוני" עניתי לו, קצת מסמיקה שהוא קרא לי את המחשבות למרות שכבר התרגלתי. "היה" הוא תיקן עם חיוך עצוב על הפנים "זה רק הפסקה" עניתי לו, מנסה לעודד אותו. הוא הסתכל עלי המבט שאמר לי שהוא יודע בדיוק כמוני שההפסקה לא מתכוונת להיגמר. שתקתי. ישבנו ככה, מסתכלים אחד על השני ומבינים את כל מה שהשני רצה להגיד. זה לא היה קשה, כל-כך הכרנו אחד את השני, עוד מימי הגן שתמיד היינו משחקים מחבואים וההורים שלנו היו עושים עלינו תורנויות ביביסיטר ולקיחה מהגן, כי אני ויותם גרנו באותו בניין, אני קומה מעליו. היה שקט. שקט כזה נעים. שהבנו הכל. הסתכלתי עליו ושמעתי קול אומר בתוכי 'תראי אותו, תמיד שם