נעליים וגרביים לרגליה הלבנות הצבוטות כפור לא יתהה על מעשיה שם וכיצד הגיע והיכן אביה ואימה והאם לא קר וזורם לו לאיטו ברגעים אלה. יביט בעיניה הדומעות שניות מספר, ועיניים שחורות כלילה הנוזל לעיר בשעות אחר הצהריים המוקדמות אל מעבר לאבן, כופפת ילדה קטנה בשמלה סגלגלה, לחיים סמוקות למצבה, אל גבה העירום. האבן?" ומייד ישתיק את דמיונו וינער ראשו ויביט אל מעבר יביט אדם במצבה ולרגע קט ישאל את עצמו "הייתכן שתבכה מצבת החירחור כקול הנחה חלושה הנותנת אור להתייפחות שקטה וכואבת. למצבה, ישמע קול חירחור דק ובהסתובבו חזרה בבהלה יתבהר מקום עבודתו ועיסוקו, שמא מקום לימודיו. ברגע שיפנה כתפו חזרה אל נשימות ההווה בתכננו לשים פעמיו אל מקום מגוריו, או נהמת האוטובוס מרחוק תשבה אז את תשומת ליבו והלז יפנה גוו מתאימים אין בנמצא בכדי להבין אסונות בסדר גודל שכזה. הודעות שכול אשר מגיעות לבתי האבלים שכן רק אדם הוא וכלים קולה, תצבוט לבבו ותקשה עליו מלתאר בראשו את כל אותם אלפי אלפי המצבות נטועות סביבו. עצבו אז ישתתק כשהתדהמה תפציע יהנהן האדם בראשו לאות עצב, ירים סנטר הנחצב ברוח ויראה את התהילה. לאחות הקטנה אשר ייחלה זה זמן