שלא. אותו בנאדם. החבר הבא של דנה יהיה אחד האנשים המאושרים. או מעקלות את הכאב. הם כבר שנים היו אותו יצור, אותו בעל-חיים, אחת, מלטפות אחת את השניה, מבינות את השגוי, קולטות את הטעות, איתי, עכשיו תורך". רואה אותה מתרחקת. לפני רגע הם היו נשמה מיש-מיש מסתכלת עליה במבט של "אני הבנתי כבר מה לא היה בסדר הולכת, כמו כל התלמידים שגמרו ללמוד. דנה עוזבת את מיש-מיש. ועד כמה היא זקוקה לה, לליטוף הנעים שלה רגע לפני שהיא גם אותה, מיללת, מנסה לדבר איתה, מנסה להסביר לה עד כמה עצוב לה דנה בחזרה. מורחת את הפרווה המדהימה שלה על היד של דנה, מלקקת כבר לא שוכבת פשוט ונותנת לדנה ללטף אותה. היא מנסה ללטף את את מיש-מיש. ולא כמו תמיד - היא ממש מתענגת על דנה. מיש-מיש לילה שבו חיכה שעות במכונית כדי שדנה תבוא. דנה מלטפת אותה, היחידה שנשארת". מבט של רחמים, בערך כמו של דוד אחרי אותו עצוב כזה שמבקש אהבה. מבט של "תצילי אותי  כולם עזבו אותי ואת נשמעת יללה של חתול ומיש-מיש עולה על השולחן, נותנת לדנה מבט להזיז שום דבר כי כל דבר שתזיז ישמיע רעש מחריש אוזניים. לפתע בשקט, שקט של מקום שאסור להיכנס אליו ואתה נכנס ומנסה לא הביתה: