כיצד חייתי כך חיים שלמים, חשבתי. ואז, "לא! מטומטמת, שוב את מרחמת על עצמך!" והכעס, הזעם העיוור, והשנאה, הם הרעידו אותי והעבירו בי צמרמורת. כי כעסתי על עצמי בעבר וגם אז, גם עכשיו, אני עדיין כועסת. אבל אז, במקום לשנוא את עצמי, כמו תמיד, רק כדי להיות "מעשית", התחלתי להאשים אחרים. רק לא להתמודד. ראיתי גם את אותו בחור, נער, גבר צעיר לכשגדל, האחד היחיד שבאמת אהבתי בחיי. כמה שנאתי אותו על שוויתר לי, שהרים ידיים, שהקשיב למילותיי המטופשות. שנים שהתבזבזו לחינם. כמה שנאתי אותו כי אהבתי אותו כל כך. כמה שנאה יכול להכיל לב אחד מסכן, לב חלש, לא חזק? כמה שנאה יכול להכיל אדם בתוכו, אדם בגובה ממוצע ומשקל קל, כמה יכול אדם לשנוא? השנאה שבי הייתה בלתי נתפסת, עצומה, נוראה, הורסת, איומה. שנאתי ושנאתי יותר ויותר ולא עצרתי לרגע לשאול למה. אך התמונה האחרונה שעלתה הבהירה לי טוב מאוד את הסיבה לתסביכים שאתם היה עליי להתמודד. הנה, זה הוא. אותו אני שונאת יותר מכול. הוא, שרצח את הוריי. הוא, שהיה משימתי האחרונה. בצעד טעון פסעתי אחורה מהדלת, היא נותרה פתוחה. הייתה לי ברירה, תמיד יש, ידעתי. מתנשפת מהשנאה, חזי עולה ויורד.