)4002( וסופה. בחייה, שבמים, ואת לבה אסף הסער, כשרק עגן אל תוך חופה ואהבת צילו בשער בכיה שקט, כמו נדם. ובחופה שלה גלים ורוח הוא שהפך דמעות לים כי רק החום אל זר שרוע היא הולכת על המים, שטה על החול החול לוחש אהבתו, עז בתוך צדפים, אל מול החוף ואולי אהבתה כלל לא קיימה אז נודע לאוזניהם של השחפים. ושיר אהבתה המיותמת והבקבוק מכה חופים ואז השמש מתעוררת מכתב חתום אל תוך הנוף והגאות הייתה לוקחת מעל שחפים, מתחת חוף. ואולי אהבתה כלל לא הייתה כאן אישה יפה עם שיר לבן ומתהום הייתה גונחת היה פורץ המעיין ומן האבן הקישחת עולם מלא בלא-אוויר ובבורות היה פורח אולי בכיה מהול בשיר