בארון שלי. השמיכה אותה במושב האחורי ונסעתי לנהר. שם הוצאתי אותה בעדינות עטפתי אותה בשמיכה עבה וירדתי במדרגות. הרחוב היה שומם. הנחתי חושבים שאני הרגתי אותה. לא יכולתי שימצאו אותה כאן. במצב שלה, במצב שלי, עוד היו יצאתי מהמיטה. היא המשיכה לבהות בכר שלי. כבר לא בכתה. הפקוחות שיקפו אותי. היו שבילים של דמעות ליד עיניה, אבל היא עיניה היו פקוחות. הגוף שלה היה קר יותר מבלילה, ועיניה לחבק אותי, אבל הרגשתי שאני לא נושם. בקושי הרחקתי אותה ממני. לשמיכה. אבל עדיין היה איזה קור. קור לא טבעי. היא המשיכה כשקמתי בבוקר, השמש הציפה את החדר והיה חם ומחניק מתחת נרדמנו מחובקים, כשהיא בוכה. את שערה. היא בכתה והתייפחה בזרועותיי. היא נצמדה לגופי והניחה את הראש שלה על החזה שלי ואני נישקתי הכחולות התחילו ליפול נטיפים. הזזתי את ידי וליטפתי את הלחי שלה והיא בהתה בי. מעיניה "ואחרי שתסיימי למות, תחזרי אלי?" נישקתי אותה. כמעט." "אני לא יודעת. אבל זה לא עוד הרבה. כי אני כבר כמעט מתה. היא מצמצה. "חוץ מלמות." "חוץ למות?" "מה עוד נשאר לך לעשות?" שאלתי. פסיכיאטר טוב שיטפל בה. בהיתי בה. בליבי כבר החלטתי לעשות מחר טלפונים