לחמוק מבין אצבעותיו, ליפול על החוף ולהיעלם. הם עדיין הבינו אחד את השני בלי מילים. ואולי עכשיו יותר מאי פעם. פשוט כבר לא היה על מה לדבר, הכל כבר נאמר, נרמס, הורגש, התהפך. הם כבר חשבו על הכל כל-כך הרבה פעמים, אמרו כל-כך הרבה מילים חסרות משמעות, הרגישו כל-כך הרבה פעמים, שעכשיו זה כבר היה חסר טעם. לא היה יותר על מה לחזור. זה היה קשה, וכאב, והריקנות בפנים לחצה על בית החזה והקשתה על הנשימה. עדיין, הייתה בכך איזשהי הקלה, איזשהי השתפכות, שחרור. בכל מקרה, עכשיו כבר היה מאוחר מכדי לשנות משהו, ולמען האמת, גם לא הייתה סיבה. כבר כמה ימים שלא הייתה רוח. היה חם, האויר עמד, ואפילו הלילה לא הביא איתו נחמה לאנשי הנמל העייפים. מאחוריהם, נותרו רציפים הומי אדם וספינות עם מפרשים שמוטים, עייפים. קולות העיר הלכו ונחלשו, ולאט-לאט הם נותרו לבדם, בעולם חסר המילים שלם, שבו כל הדברים כבר נאמרו, והם חוו כבר הכל. קווי המתאר של החוף השתנו, סלעים בצבצו מהמים, פה ושם מקושטים בתחרה של קצף לבן. הכוכבים מלמעלה המשיכו לנוע במסלול הקבוע שלהם, מתערבבים עם כל רעידה של פני הים. לא צריך הרבה, כדי להזיז גלקסיות שלמות, רק קצת