הזמן בראש שלי. בלתי נשלט. מנסה להפסיק לחשוב על השיר הנערה מסתכלת עליי בהרמת גבה ובניעור שער מהספסל ממול. והשיר "שוב שוב שוב ים. שוב שוב שוב שם. שוב שוב שוב ים ים ים..." למות. אלא להתפוצץ לרסיסים הכי קטנים. אלא להרגיש." המהדקת אותם אל קיר שלא נותן להם ברירה אחרת אלא להיות. אלא להיצמד אל חוסר הרגישות השואבת את חייהם לשום כיוון של אבדון, אל העיר הגדולה של חייהם כדי להרגיש, או כדי לא להרגיש. "אבל זה בעצם לא אמיתי. הם לא מרגישים כלום. הם נוסעים במיוחד "אה?" האקלקטי. משהו שאפשר לחשוב עליו. משהו שאפשר לאהוב. או לא. ספסל אחר ברוטשילד. בית ישן בסגנון הבאוהאוס, או הסגנון "אה, אני מבין." מותחת את רגליה הארוכות לאורך ספסל הרכבת. שרואים את ההריסות של הבימה. היכל התרבות כזה. ברחוב טשרניחובסקי, ביאליק, שינקין כזה, שדרות רוטשילד, איפה "אה?" מישהי קצת יותר מבוגרת ממנה חוזרת ממסע בן רגע אחד שובי שובי לשם. את זוכרת את זה?" "החברים של נאור שרים את השיר של אילנה אביטל. שובי שובי לים המשתרעות מתפנקות על הספסל. מחייכת אליו מלמטה למעלה. "שש-עשרה וחצי." חיוך. דובי פרוותי רך וענוג בין רגליה לי בת כמה את?"