4002.11.61 והעולם כמנהגו נוהג. עד הסוף המר של המילים היפות. לאי השיכחה, לעתיד לועג, והן עפו, הן עפות השתיקו למען ציוץ הציפורים. אשר את המילים על העבר הקשה ואפילו מתחת שמיים כחולים קבורה מתחת אדמה ודשא אך האמת הייתה מתחת לרגליי, חיפשתי. נשמתי ריח פחד מלוא ריאותיי. הגעתי. והלכתי מעל עשרות שקרים. שטתי על גבי ליטר דמעות נסעתי לאורך מאות מכאובים,