יום אחד החלטתי להגיד לו משהו אישי... הרגשתי שאני יכול- כי באמת אהבתי את תכונותיו והרגשתי קרוב... אמרתי לו "תשמע, אני רואה כל יום שאתה מוציא ליד כולם שטר מהארנק בשביל להפקיד אותו ב-"ויברך דוד", למה שלא תעשה כמוני ותכין את השטר בכיס שלך מהבית, אני מרגיש שבזאת יש הידור מסויים למצווה, מה אתה אומר?" על הערתי זו הוא הודה לי, וכאילו נתתי לו משהו- כאילו נתתי לו נדבה ובעין יפה! מורגש היה כי מבסוט היה מההערה, ואת הרגשתו זו ביטא בטונות של תודה... וגם גרם לי לחשוב, שעשיתי משהו גדול ועצום...