מכל עבר מתפרק, איך כולם צועקים, כיצד הופכות רוחות-הרפאים בתיק, בועט בדלת. יושב בדממה ואוגר כוח שקט, מדמיין איך הכל אני חותך בבשר שלי עם המספריים או דוקר בעיפרון מחודד. חובט זה קורה הרבה בזמן האחרון. התרגלתי. את מה שאני לא מצליח לעכל ברכתך. האנשים - אפילו לא הספקתי לברך אותך לשלום, ובטח שלא לקבל את המלחיצים - הכל בשביל הליכה שקטה אל הכיתות, והיעלמות בזרם המרגיעים, המזויפים - הויתור והסליחה ברגעים הנכונים, לעזאזל, המאמץ שבפיקוח על הבעות הפנים, שבחיוך החיוכים כמו אסיר המסייר בחצר בית-הסוהר תחת פיקוח, סחטו אותי. המאמץ, שאומרת המורה. עייפתי מלהקשיב: 02 הדקות שלי איתך על הבוקר, כל השיעור, מדי פעם סוגר ופותח את העיניים, בכלל לא מקשיב למה השענתי את הידיים על השולחן ואת הראש על הידיים. נשארתי ככה לשחות." "אני מזיע, ונושם ובוהה וחושב, ושוקע יותר עמוק. זה כמו