אני ונוסעת. התירוץ המופרך של כאבי בטן ושלשול, לוקחת את הפג'ו 504  שלי, ולשבת על תוכניות האימונים, אני נסעתי במקומו, מוחלת לו על בינתיים אני עושה את העבודה שלו. במקום לשבת במזגן בבסיס יעשה מהפלוגה הזאת גברים. סגל וחיילים כאחד. גם מהמ"כיות . לעשות בט"ש בשטחים. אני יודעת שהוא רק מחכה שאשתחרר, הוא כבר פה. קשה לו עם מ"פית. בטח, הוא חושב לעצמו, לאישה לא יתנו הסמך שלי גיחך בשקט כשבישרתי את החדשות בתדריך. קשה לו להיות לשמור באיזה חור בטיזי נאבי בואך גבול מצרים. לא פייר. גידי לרמאללה, אבל בסוף אותי שולחים לפזר קומץ טירונים מבוהלים שלי לשמירות בניצנה. קיוויתי שיוותר, שישלחו אותנו כמו כולם קיללתי את איקה המב"ס, איזה רעיון זה לשלוח דווקא את הפלוגה חרחור, ונגינה מסלסלת צורמנית, אבל התייאשתי. אין קליטה במקום הזה. הרדיו שבק חיים. פה ושם עוד עלה איזה שקט. חול, גדרות תיל ושלטי "זהירות גבול לפניך". כלום( ,כי לא נראה לי שאצליח להגיע עד לשם. כבר שעה שסביב רק להיזכר בערבית שלמדתי בכתה ט' )ואני ממש, אבל ממש לא זוכרת שכדאי לעצור בתחנה הראשונה שאמצא בדרך, אחרת אני אהיה חייבת עד הסוף. הטנדר לא סחב, והתחלתי