אימי בדאגה. לקחת את האופניים מבית החולים... תסתדרי לבדך בבית?" שאלה "היום יש לי סידורים בעיר, חוץ מזה שאני ואוקונארי צריכים ת'צורה!!! אהם...(. נכון, ילדה שלי?" אמא חיבקה אותי באהבה )וכמעט חנקה לי "זה בסדר, הרופא אמר שזה עלול לקרות. את תהיי בסדר גמור, הרגל כמו קודם." "יותר טוב... כבר פחות כואב לי, אבל אני לא יכולה להזיז את עליז לחדר, נושאת בידה מגש עם ארוחת בוקר. "קונניצ'יווה! איך את מרגישה היום, נוריקו?" נכנסה אמא בחיוך לחלון. הירח שסנוור אותי, היה למעשה שמש הצהריים שהאירה על עיני מבעד וחזרתי לחדר שלי, למציאות, לאור הבוקר. עיני, ובעודי ממצמצת בעיני מולו, התחלף הנוף החשוך של הרחוב, הירח נעשה לפתע צהבהב, ומואר יותר. לפתע הוא כבר ממש סנוור את אמר בחיוך: "תמיד נוכל לפחות לדמיין..." אשירו הרים את ידו כמוני, וכשהביט בירח כמו נח על כף ידינו, אתפוס אותה ואהיה עשירה. אפילו יותר ממסאמי. בהיותי קטנה הייתי בטוחה שהוא עשוי מפנינה ענקית, שיום אחד ידי לעברו ופורשת אותה, ממש מנסה לגעת בלבן-לבן הזה, שתמיד בירח בכף ידי..." הבטתי בירח הזוהר שמעל ראשי, מרימה את כף "אני מדמיינת שאני בעולם החלומות עכשיו...