נרגעת. אולי הם צדקו? אולי באמת פחדה לשוא? "אל תבכי!" הוא מלטף את הלחי ברוך. דמעה קטנה מתגלגלת במורד הלחי. מתחילים בטיפול. זריקת הרדמה. כואב לה. "היום היא לא הגיעה" הוא עונה. "איפה הסייעת?" היא שואלת את הרופא החייכן בכיתה. מנופפת לשלום - ונכנסת פנימה. האישה היא חירשת אילמת, היא יודעת את זה כי היא עם הבת שלה מהמרפאה יוצאת אישה. הן מחליפות מבט, חיוך. חם, אז כולם בבית... הרחוב שקט ושומם. פגישה שלישית. השד באמת לא כל כך מפחיד, חשבה לעצמה, אני אכבוש את הפחד! הסייעת, שהיתה לבבית למדי. בפעם השניה היה פחות נורא. היו אנשים אחרים במרפאה, היתה לבד. והיא היתה קטנה...אז היא הלכה. בפעם הבאה תלכי לבד!" ובדרך הביתה אמרה לה "יש עוד 3 פגישות, ככה זה טיפול שורש. "את רואה?" אמרה לה "השד לא נורא כל כך!" עד הסוף. בפעם הראשונה היא ישבה לצידה. צחקה עליה רוב הזמן, אבל נשארה כאילו היתה לה ברירה... "לא...אני לא תינוקת..."ענתה בשקט, והן הלכו. אותה. "מפחדת?! את מפחדת מרופא שיניים? מה את תינוקת?" היא שאלה הפתעתה, כשהתגובות שקיבלה היו שונות. וכשקטנים מותר לפחד, נכון? כך חשבה לעצמה, אך מה רבה היתה