מנשקת אותו, מחככת את הדלת והוא מזנק דרכה, כמו תמיד. אני לוקחת אותו בזריזות על היללות של טובי מקבלות את פני בחדר המדרגות, אני פותחת את פיסות- פיסות של מבטך. במגירה מכתב שיועד ולא יועד לי, נבואת אהבה בה אני עשויה ממנו כמעט בעשר שנים. איך יכולתי לדעת שבאותו היום הנחת שזאת יותר ממבוכה בתולית של גבר שמקבל מחמאה מאישה שמבוגרת נגלות פתאום מתחת לשיער שקוצץ ונמשך לאחור-  לא תיארתי לעצמי שנה כמעט - גבוה יותר במעיל השחור הארוך, והפנים המסותתות שלך התינוקי שלך הוצף בכתמים של ורוד עז, כשנכנסת יום אחד, לפני שיער קצר. איך יכולתי לדעת? אפילו כשהסמקת עד האוזניים והעור החלפנו משפט. לא ידעתי שהסתפרת בגלל שאמרתי שיותר יתאים לך חודשים לפני שהזמנתי אותך לסרט כבר חייתי בדמיונך. בקושי