ואהבה. השיר הזה כתבתי עליו, בעצם, והוא מוקדם לו, עם המון תודה, נוער. איתנו נסעו הרבה מורים, מדריכים, הורים, ועד אחד. את הסבר קצר: השנה ב3/71 נסעתי לפולין, עם משלחת של 051 בני התהלך אחד, שהוא קצת מכולם. באושוויץ, במקום הנורא ביותר בעולם חברי החיים, והרבה פולנים, באושוויץ, בין בני משפחתי המתים, ולצעוק. ולבכות. הייתי, וגם הצלחתי לצחוק. בני משפחתי זועקים מכל פינה. הייתי בבית הקברות הגדול בעולם. אי אפשר. ורואה אותו, ושומעת אותו, ומנסה להפנים. מביטה סביבי, רואה מתים, ורואה חיים. אני יושבת בפינה, מכווצת, כמו כדור. מעבירים ביקרות. איך אפשר? מנסים להבין. אי אפשר. רק שוכב ובוהה בתקרה. רק בערב הוא סיפר, שבקרקוב הוא לא ישן, בלי רגשות, בלי דמעות, בלי כאב. הוא מספר, ומסביר, ומצביע לכל עבר. מתהלך מת אחד, שעדיין ליבו פועם, ודמו חם. בין קבוצות תיירים, משלחות תלמידים, ומדריכים מקומיים, מתהלכים המתים בין ביתן שרוף, וגדר תיל גבוהה מתהלכות רוחות רפאים