אולי. אולי יום אחד אשנה אותם- כך נראים חיי. כחולים ואדומים. עם צבעים כאלה לא אוכל לשרוד... שנרה מזמן כבה. אלא דם, שחיטה של נפש שנותנים לאהובה הוא אינו אהבה, או רומן, או אפילו ורד אלא הורס וקורע ושובר. אצלי, הוא לא שומר על הגחלת גם הוא סיפור אחר. ואדום, אני שואלת- כחולות, קרות, קשות. אותם הוא עוטף והופך לאבנים שיש מתחת לב, ורגשות מכסה הכל בקרח ואפילו לא מרגיש אצלי הוא קר, קפוא, אדיש אבל הוא לא כשזה מגיע אליי. של ים, כחול הוא צבע של רוגע, כך נראים חיי. כחולים ואדומים. לחיות. ולא יכולה אף פעם לא יכולה להתפכח בובה לא יכולה לגדול חשופה לקור החיים האמיתיים. מלוכלכת, עירומה שממנה אף פעם לא נפרדים בובת סמרטוטים ישנה שעומד להקרע. אני בובה תלויה על חוט אולי זה את המסר יחדיר. אקפוץ מהגג. איך את התחושה הזאת להעביר? אז איך להסביר? כשזה מועלה על הכתב. נשמע נדוש ומאוכזב כשאתה מדבר בלתי ניתן להסבר ושכרון חושים. וגורם לעיוורון שמסובב את ראשך מעורב בהצלחה מסחררת או כשלון ובו זמנית באופוריה כשאתה מרגיש שבור כי זה משהו לא ברור יש תחושות שאי אפשר להגדיר תמיד תהיה בצל הירח. איך שלא תיראה מה שלא תעשה כוכב