אתגעגע לספרון שלי- זה שאני אקלל כל יום ששכחתי אותו במגירה. באזניים והעקיצות. ואני אתגעגע לכולם, אבל יותר מכל אני אח שלי ייזכר בי מדי פעם, כשהוא יתגעגע איכשהו למשיכות ימשיכו לזכור אותי, מדי פעם, כשיהיה שקט מדי בבית, ואולי גם בספרון הכי אישי שלי את הדברים הכי אישיים שלי. ההורים שלי לבוא לחדרי הריק מתי שיתחשק להם, לפתוח את המגירה שלי, ולקרוא ובסוף הספרון השחור- לבן שלי יישאר קבור במגירה, וכולם יוכלו להוצאה נידחת לאור, אפילו לשם לא יסכימו לקבל את החרא שלי, יוכלו לרדת עליי קצת פנים אל מול פנים. בסוף זה איכשהו יגיע הולכת, מגלים עליי דבר כזה, ושחבל שאני לא נמצאת פה כדי שהם לאחרים, שיראו גם הם איזה קטע זה, שדווקא אחרי שאני פתאום הוא יקרא, יצחק על זה יום יומיים, ואחר כך יעביר את זה השירים שלי, מכיתה א' ועד... את השירים הגרועים היותר ופחות, אגורות, ואולי הוא ימצא את הספרון השחור- לבן שלי עם כל לי במגירות, אולי יש לו סיכוי למצוא איזה מטבע ישן של חמש בגלל זה אני כותבת- גם אחרי שאני אלך, איזשהו אחד פנאטי יחטט מתגעגעים וכמה אני חסרה להם, אני רק רוצה להישאר בצורה כלשהי. האומללים שלהם איפה אני, ויכתבו