כשהכרתי שלה. יובל קם, השתעל קלות, אמר שנדבר, וברח משם. נותרתי על פנים ציניות שמביטות בי. כאילו משהו לא הלך כאן על פי התכנית הפעם, יכולתי לזהות דרך ענן העשן של הסיגריה שמאחוריו התחבאה, נועה עמדה מעלינו. יכולתי לראות אותה עומדת בפוזה הקבועה, אך "אז? אני רואה שלא חסרתי לך כל כך, נועמה..." הבטתי למעלה. לו. העולם. ואז, כפי שכבר התרגלתי במקרים הללו, הקטע המאושר נקטע וחמש עשרה שניות הרגשתי הכי נפלא שאפשר. הרגשתי שאני בפסגת שלו עיסתה בעדינות את לשוני, ומצצתי את שפתיו המתוקות. לדקה קטנות ובנגיעות זהירות, הוא השכיב אותי על הדשא. ואז הלשון לי לרצות לנשק אותו לעד. התנשקנו שוב. לאט לאט , בנשיקות בי. היופי האלוהי הזה ממרחק כה קרוב. הטעם המתוק של שפתיו גרם והביט בי לשניה ארוכה ונישק אותי לרגע על שפתיי. הוא שב להביט סובבתי את ראשי אליו בבת אחת. הוא חפן את ראשי בידיו הגדולות, איך לפתע, הפנים שלו התקרבו לפניי שלי. בתוך הסיפור. וכך גם לא שמתי לב איך הוא הסתכל לעברי בערגה. שגרתי מחיי היומיום שלי בתיכון, לא שמתי לב כמה אני שקועה אני ויובל ישבנו כהרגלנו בפארק. בזמן שסיפרתי לו עוד סיפור אותו יום שלישי, חרוט