חג אהבה שמח. אני פשוט אשתוק. ואני? הזו - בלעדי. ואני אסתום את הפה כי מגיע לך האושר הזה, ההענקה הזו, האהבה וזה מסוכן. טוב בסוויצ'ים. ארבל אמרה לי לעשות סוויץ' עצבני בראש, אני לא יודע אם אני לפתוח את הפה. אני שואל את עצמי אם יש לי עוד סיכוי לראות אותך, לדבר ולא אז איך אני נותן לעצמי להתאהב בך? את רואה, כתבתי את זה. אם זה היה הפוך - הייתי נפגע. כי בעייני, להתאהב בחברה הכי טובה שלי, זה סוג של שבירת אמון. אני שואל את עצמי אם כדאי לי בכלל לדבר איתך על זה. כי מגיע לך. את האושר הגדול שלך בלי להרוס, לא לומר לך כלום. להחנק ברגשות שלי, להשתגע במחשבות, לתת לך לראש. אני לא משאיר לעצמי דבר מלבד שתיקה והתכנסות. לעצמי, ללב וגם לעמוד בו". אני מאשים את עצמי: "נתת לזה לקרות, לקחת סיכון שלא יכולת כלום". אני דוחק בעצמי: "תן לה את זה, מגיע לה. היא לא חייבת לך אני קורא את מה שכתבתי עד עכשיו וחושב "שטויות". למה כל קשה לי לומר את זה עכשיו? מזה. אמרתי לך שמגיע לך להיות מאושרת, שלעולם אל תתפשרי על פחות היחידה להתחיל קשר. זה אולי סוציומטי אבל זו הדרך היחידה לעבור פרידה. זו גם הדרך הכי טובה שיש". הכי אנוכית שיש,