לונדון. המנגנון הישן את הידוע והמוכר כל כך. -דון נשמעה כך: טק-טק. אבל עדיין - זיהיתי במקצב שהשמיע עוד שנייה לזהות בו את מה שהיה פעם מנגינה, רק שבמקום דינג ואז בקע ממנו צליל אטום. מעין נקישות דקות, ומוזרות. לקח לי קטן וחסר שפתיים, שנושך במהירות רבה. אחר כך התגבר, ודמה לצעצוע ההוא, של שיניים זעירות בפה מכאני בתחילה היה רפה, כמו רפרוף במברשת מתכת או מסרק כינים ישן. ואז שמעתי רחש מבפנים. והקטן נח על שלוש. את המחוג הגדול ומקדם את הדקות. הגדול כעת מורה על שתים עשרה וכשמכסה הזכוכית עדיין פתוח, חייגתי בהיסח הדעת באצבעי, מניע גלים עצומים בים התיכון בדרך מאירופה לפלשתינה. משעון זקן שבקושי שרד שתי מלחמות עולם, שעבר טלטולי אונייה, שקט. אין כל צליל. כמעט וכבר אמרתי די, מה לעזאזל ציפיתי לחור העליון וחזרתי על הפעולה גם בחור השמאלי. השעון, חש את התנגדות הקפיץ הישן. שלפתי את המפתח והכנסתי המפתח בחור המנעול הימני. בזהירות סובבתי מעט את המפתח בכיוון מולי, פתחתי את מכסה הזכוכית שגונן על המחוגים, נעצתי את השעון והשבתי את הבריח הקטן למקומו. לאחר שהיה שוב עם פניו שחררתי אותו מאחיזת התפס, והנחתי על הפסנתר.