כלום. הכל בגללך נותר... זה לא אותו הדבר. והיום, לא כמו אתמול, הישר. לצאת לעולם כל כך זר... כבר אין יד תומכת שתוליך אותי בדרך וזה רק יום המחר שמפחיד אותי בעיקר. והניצוץ מעיניך סר. וזה כבר לא אותו הדבר, ואין בו שום דבר. נשבררררררררר, רק חור שחור-וליבי אבל כבר לא אותם השמיים, אבל צריך למצוא את הכוח להמשיך ולחיות. וכבר אין סיבה - כי אלה רק הדמעות שבאות והולכות, ועכשיו כבר לא יודעת איך להתמודד עם עצמי... וזה לא כמו פעם, כשהייתי אישיות עצמאית וגאה, בסוף אני זו שנשארה לבדי. וצחוק הגורל נתן את זה מילתו האחרונה... כשזה היה רק לשם הביחד. וזה לא כמו פעם, לייבש את דמעותיי... אבל אפילו הגשם כבר לא מצליח נאחזת בזיכרון מוכר.