זה מאיר ושם זה אלי." הם נופפו אלי עם ידיהם. "אורן." עניתי בלי רצון גדול. "נו, מה השם שלך? אני דפנה." זה היה מופנה אלי. ככה זה המשיך בערך רבע שעה עד שדפנה נשברה ודיברה: נשען על הקיר לידו. אלי הסתכל עליו והנהן. הוא התיישב ונשען על הדלת בעוד מאיר מאיר הסתכל עלינו. "אתם צודקים. בוא אלי, שב. אין טעם לעמוד." אחרת. דפנה, הסתכלה עלי, הבינה את מה שעבר במוחי, והתיישבה לה בפינה התיישבתי בפינה ובהיתי בחלל. אני, שכבר הבנתי שנחכה כאן הרבה זמן במהלכו אני עומד לסבול "כל עוד את לא דרמטית מדי" אמר מאיר וחייך. נראה לי שאני אמות היום וזהו." נגדי - קודם המכונית, אחר כך המכונה במשרד ועכשיו זה. יאללה "ידעתי שזה מה שיקרה", אמרה דפנה, "אומרת לכם כל עולם היום "לעזאזל, רציתי להתקשר לאחראי להגיד לו שנתקענו." "לא." "סלח לי", עכשיו הוא פנה אלי, "יש עליך פלאפון?" "לא" אמר מאיר. הוא הביט אל חברו - "מאיר, שלך עליך?" דפנה חיפשה בתיק שלה בעוד הגבר התייאש מלהסתכל סביב עצמו. "כן. איזה שיט זה." "מה הוא נפל לך?" אמרה דפנה. הפלאפון שלי?" אחד הגברים פשפש את כיסיו ואחר הסתכל סביבו - "דפנה, ראית את "אוהו - ידעתי שזה יקרה" נאנחה