לטירוף חיצוני, מדממת רק כשהדלת כבר סגורה. גדולה מאד בליבי, בין ארבע קירותיי, שומרת על הגבול הדק שבין להבחין בי.אבל אני נכשלת שוב, אני שוב מצליחה רק לצרוח צרחה או כמעט בקרבתי .שיזעזע אותם, שיגרום להם לרעד, שיגרום להם קול צרחה, קול עמוק שיפלח את אוזנם של כל אלו שנמצאים בקרבתי, אני צורחת ! . ושוב, כמו פעמים רבות בעבר, אני מנסה להשמיע הגשר, זו הצרחה שלי, אני חוזרת. אתם רואים אותי שם ? זו אני ! את עצמם, נותנים לי את ידם. זו הצרחה שלי, זו העמידה שלי מעל דמותם עומדת מתחת לדמותי הצורחת, מבקשים ממני לרדת, נותנים לי עומדת מעל גשר וצורחת צרחות עמוקות, אני אפסיק לדמיין את יכולות לקרוא את הדברים האלה, ואז, אני אפסיק לדמיין את עצמי שחלמתי שהן מרימות אותי כשישנתי או חשבתי או דמיינתי, הן ואני יודעת, שאני מסתכנת פה בחשיפה אמיתית, כל הידיים האלה, שוב לא קל. כואב אפילו, כואב מאד. עכשיו, כשאני כבר ערה, חיה, או לפחות סתם נראית ככה, לנשום זה כששכבתי, הנשימות שלי היו חלקות. הצלחתי לנשום מבלי משים. נותרת רק המחשבה - בעוד שהמעשה מתנדף מעל פני השטח. את כל מה שנאלצתי לעבור כדי למצוא אותם, אבל בעולם האמיתי עצמי,