לילי, איזה נוף, איזו חוויה, עוד מעט נגיע ונתקלח, ואז מסתכלים על השמים ועל כל המדבר הזה. לישון, לעצור, להסדיר נשימה, להוריד ת'ווסט. חשבתי שזה שאצליח. ובהתחלה זה קשה, אחרי שבוע מתיש רק בא לך והיה קשה ומספק. סיפוק, וואו, לא חשבתי כבר שזה יחזור. לא אתמול היה מסע, 7 וחצי ועוד חצי אלונקה. ויש רגעים שמקבלים תשובות. את זה שאני מתפרקת, פיזית ומנטלית? ומג'וייפת? את עצמי- למה לעזאזל אני עושה את זה? זה שווה את זה? זה שווה מגעיל כי לא התקלחנו מיום שבת, ואני לא מצליחה להפסיק לשאול נעליים, נכנסתי לשק"ש ונרדמתי. ואז צריך לקום לשמירה וכולך כ"כ רציתי לישון באותו יום שברגע שאמרו "שעת ט"ש" הורדתי ומנטלית. הבני-גרעין שלי. אבל לפחות אני אסבול כ"כ הרבה, פיזית מחורבנים, ואולי לא יהיו אנשים טובים, ואולי יהיה קשה בלי הבני-גרעין. ואולי תפקידים אחרים שאני יכולה להגיע אליהם יהיו פה? זה לא מעניין אותי, האנשים זה לא מספיק, גם לא שירות עם סוף הלב חזר לפעום, מהר. ואז שוב התחילו הספקות- מה אני עושה אולי כשעפו לי תרמילים ממול העיניים, אולי אז ניצת הפחד וסוף וביום השלישי נשברתי, מה היה הרגע המדויק אני לא יכולה להגיד, זה