ולא לדעת בדיוק למה. זה מדאיג. אבל הבכי שלך בלילות לא היה מלא יגון. זו היתה תחושה מוזרה, כאילו את מתענגת עליו."  "כן," יסמין הרגישה שהיא חייבת להודות, "הייתי בוכה בגלל הסיפורים הטראגיים שלי שטוויתי במוחי בשתיים לפנות בוקר."  "אה. זה טוב."  "אבל איך יכולת לעזור לי?"  "מה?"  "איך היית מסוגל לעזור לי? הרי בכלל לא ידעתי שאתה קיים, ושאתה שם. אז מה הטעם?"  "את מכירה את תחושת ההקלה שבאה בעקבות הבכי?"  "כן."  "בבכי עצמו אין שום הקלה, יסמין. כשאת מתה יש בו הקלה, כי את כל כך רגילה לחוש בהקלה הזאת. אבל באופן כללי בכי יכול להימשך ולהימשך והוא מר ונורא. נוכחות המלאך השומר היא שמביאה את ההקלה."  "באמת?" יסמין שאלה. המחשבה על כך היתה נפלאה. "גייל, גם לך יש מלאך שומר, נכון?"  "היה לי, כשהייתי חי."  "איך קראו לו?"  "מלאך שומר זה דבר פרטי," גייל אמר בעדינות.  "סליחה."  "נמשיך בשיעור?"  "קודם הפסקה." יסמין מצאה את עצמה יושבת ליד גייל על ראש הדרקון בגן הפעמון. "שוב הגענו לכאן?" היא שאלה, מעוצבנת.  "סליחה."  "טוב. בוא נתחיל ללמוד."  "טוב," גייל הביט קדימה כמה רגעים, כמתרכז, ואז התחיל לדבר לאט "בעולם המחשבות