תמיד הוא מחכה לי אחרי הקד"רים. הוא יודע מה זה עושה לי. אני לא יודע מה הייתי עושה בלי מאור. לא יודע איך הייתי שורד את המקום הזה בלי הכוחות שלו, שאף פעם אין לי מושג מאיפה הוא מביא אותם. אף פעם לא אכפת לו שמריצים אותו, אחר כך הוא צוחק על זה, הוא לא מתעצבן שמקפיצים אותנו באמצע הלילה וגם לא שדופקים אותו בשמירות. "חשבתי שלא תגיע בחיים" הוא הגיח מאחורי וקטע את מחשבות ההערצה שלי עליו. "האמת שהיו שלבים שגם אני" מילמלתי וצנחתי על המיטה. "אני גמור מאור, אני גמור, הוא סחט לי כל שריר ושריר בגוף" נאנחתי. "מה שלא הורג מחשל, ומה שהורג, נו אתה יודע, מחשל את אימא" מאור צחק, "אין לי כוונות לחשל את אימא שלי בזמן הקרוב" התעצבנתי והוצאתי את החולצה מהמכנסיים כדי להנות קצת מהרוח הנדירה שהגיעה פתאום. " ובכלל אני לא מבין את הקטע הזה של לחשל. לא דמיינתי את זה ככה כשהתגייסתי לקרבי" מאור קטע את פרץ המרמור שלי בנאום אופטימי טיפוסי. "זה דברים שאחר כך תהייה גאה בעצמך שעברת, איך שלא תסתכל על זה בסוף זה נגמר. אנחנו כבר באמצע הטירונות" ואני רק רציתי שזה באמת יגמר, שאני אפסיק לסבול, שאני אוכל להיות פשוט חייל לוחם גיבור