להביא לי את הפלסטרים. "מה קרה לך?" שאלה הילי, הגננת לא אמורה לבכות. נבהלתי לראות את הילי יושבת לידי על המזרון, רואה אותי בוכה, והן כמעט תמיד מופנות רק אלי. הילי לא ממש מדברת, רק כמה מילים ביום, שאני ברחתי אליו בגיל הרבה יותר מאוחר. לראות שהיא ממש לא איתך, שהיא בעולם דמיונות מטורף משלה, עולם עיניים כחולות יפהפיות ומבט זגוגי בעיניים, מבט שאתה יכול קטנה יחסית לגיל שלה כמו שאני הייתי, בלונדינית קטנה עם הייתה זו הילדה שאני הכי אוהבת בגן, קוראים לה הילי. היא נורא קטנה. הרגשתי יד קטנה מלטפת לי את השיער. במיוחד כדי שילדים יוכלו להתחבא בה כמו שאני התחבאתי כשהייתי דמעות שלי, בעודי מכורבלת בתוך עצמי בשמלת הגננת שלי שקניתי הציורים, או אולי זה הריח של ילדים בני שלוש. מזרן קטנטן ספוג יש בו משהו מנחם. אולי זה המזרון הקטנטן או הכריות עם כשהם נשלחים להרגע, כי אסור לבכות בגן הילדים. לי החוצה שהוא גוסס. התיישבתי על המזרון עליו הילדים שוכבים יפים בקיבוץ, לרגע אני לא אומרת שלא, אבל משהו בי ניסה לצעוק והתפוצצתי מול בלילת עוגת השוקולד שאפיתי לארוחת ארבע. החיים