גופה, והרימה אותה מעלה כדי להראותה לאמה, שכלל לא ששה למראה החיפושית הזו, ולמראה חרקים בכלל. אלא שהחל מהיום, הפך העניין למשחק חדש, מרתק וקבוע. מחפשים עקבות כלשהן בחול, עוקבים אחריהן, עד שבקצותיהן, אפשר לגלות את היצור שפסע כאן. בדרך כלל היו אלו חיפושיות שנמצאו בקצה שביל פסיעות רגלי החרק, אך מדי פעם אפשר היה לאתר סוגי לטאות ועוד יצורים מיצורים שונים. בשלב זה, הגיעה דניאלה למסקנה, שכדאי יותר לחלוץ את הנעליים. מייד התיישבה על החול, שחררה את הנעליים השחורות משרוכיהן, חלצה אותן ואת הגרביים הורידה מעל כפות הרגליים הקטנות, הדוביות משהו, האופייניות לבני משפחת פייט, ונשארה יחפה. הייתה זו תחושה של שחרור אמיתי. עכשיו יכולה הייתה לפסוע בחול, לחוש את גרגרי החול בכפות רגליה החשופות ולבחון את צורתן שהוטבעו בו שוב בשורה מתעקלת מאחוריה. מכוס רסק העגבניות כבר לא היה טעם לטעום, שכן נמלא כל כולו גרגרי חול שהתערבבו בנוזל האדום המרוסק שבה.  כאשר שבו האם וילדותיה הביתה, לפני שעלו במדרגות הבית, נטלה שושנה את נעליה של הילדה, הפכה אותן כלפי מטה וניערה היטב מכל גרגרי החול שדבקו בהן. כך עשתה עם גרביה של הילדה. אחר