מאמין ופנה בדרכו אל האיש. והלה ממשיך כאילו הוא על חוף הים: "יאללה גדיאללה". דבר מוזר קרה, הילדים צחקו והמבוגרים רטנו, וכאילו יצאה בת קול מהשמים ואמרה: "רבי, זכור את משה רבנו והברכות אשר ברך את בני ישראל, ברך ולא קילל גם לא כעס". ניגש הרב אל האיש לשאול לפשר מעשיו. ענה לו האיש כי בא לשמח את הקהל והילדים. "ומדוע בחרת דווקא בתפוח?" ענה לו: "הרי התפוח מקשט את ספרי התורה." אמר לו הרב: "רימונים הם המקדשים ומפארים את ספר התורה." "ומה רע בתפוח?" שאל האיש. "מה רע?" החל לזעוף הרב לנוכח הרעש שבא מהקהל חסר הסבלנות, "התפוח הוא פרי הדעת", ענה. "פרי הדעת כמו אתה חונן לאדם דעת?" הקשה האיש. "לא, זהו הפרי שבו פיתה הנחש את חוה לחטא הראשון ולכן אינו ראוי הוא לקשט את התורה." שתק האיש לרגע, הניח על הרצפה את המוט הנושא את המגש המרובע עליו נעוצים התפוחים המבריקים מהסוכרייה העוטפת אותם, וקרא: "ילדים, בואו וקחו מהתפוחים שהבאתי לכם, קחו ואל תיראו." והנה הילדים כל אחד בידו דגל שמחת תורה, מנצנץ בקישוטים וציורי הקודש, באים לפניו לבקש את התפוח הממתק הנכסף. ואז אומר האיש לרב: "ולקשט את דגל התורה בתפוח זה כן ראוי?"