לראות את העיר שלי מלמעלה, רציתי לצעוק, רציתי לקפוץ אבל כמובן שהייתי סגור, בחלל...נורא התגעגעתי. הוא הסביר לי שהם עוקבים אחרינו דורות. אנחנו מעניינים אותם,ההמצאות שלנו, המצאת התחבורה הממוכנת-אצלם 'דילגו' על השלב הזה ועברו ישר לייצור על ידי מחשבה. אל תשאל אותי איך כי אני לא מבין גם כן. אולי גם אנחנו פעם נדע... כדור הארץ שלנו נראה כל כך שונה ומרוחק,,,נמלאתי געגועים צורבים...התגעגעתי לילדים ולאשה שלי שלא יודעת מה קרה לי. לאן נעלמתי לה, ועם מי אני ישן...התגעגעתי לעור החלק והחם שלה, לנשימות השקטות בלילה על ידי. החיוך שלה בבוקר, הקפה שלה. בכיתי. הוא לא הבין... אתה שואל: איך חזרתי? הרי הייתי עם כל זה מת לעזוב. פשוט: עקבתי אחרי הכיוון הכי סודי שהם ניסו להסתיר. יום אחד ראיתי מישהו שנראה לי אחד מאלה שהביאו אותי לכאן, הלכתי אחריו. התחבאתי מאחורי קירות ועקבתי אחריו. הוא הסתכל כל הזמן אחורה ולצדדים, אבל לא ראה אף אחד ואז פתח פתח במקום שנראה לגמרי 'קיר'. הוא פשוט סימן עם היד והדבר הזה נפתח, ונסגר אחריו. חזרתי 'הביתה' אבל למחרת ואחרי זה עוד יום עקבתי אחריו עד שביום הרביעי חמקתי פנימה אחריו, מסתתר