היא השאירה מכתב בבוקר והעיר אותי, "קיקי, קומי, את באה איתי לסיני" אז קמתי נכון ברחה מהבית, ההורים שלה כמעט התחרפנו מדאגה, אייל בא אלי לפנות בוקר איילת התאבדה, היא ירדה לסיני לפני יומיים, יותר כי הנשמה שלה דואכת. אני אגמור כמו איילת- ככה מן גוף שנראה כמו סמרטוט ובלי נשמה או מישהו ששואב מכולם את הנשמה ומה אם גם לי זה יקרה, ובסוף כשחזרתי הביתה, נשכבתי במיטה שלי וחשבתי על זה שאולי יש משהו היא קמה מהספסל ורצה אל הבית שלה, "הוא יסתדר גם בלעדי", היא אמרה, "קיקי, אני חייבת ללכת, ביי" שאוהבים אותך, תחשבי על אייל מה יקרה לו אם לא תהיי כאן" "תעשי לי טובה, ואל תעשי שטויות, תחשבי על זה שפה יש אנשים "תתפלאי...", היא מלמלה. "איילת לא מתים מדיכאון" "אין מה לעשות". ככה" "לא! כי זה לא יפתור כלום, כשיש בעיה פותרים אותה לא מוחקים "ולא חשבת פעם על לשים קץ להכל, לכל הכאב הזה?" "לפעמיים", עניתי לה. שהתנדנדו בנדנדות האדומות, שלך זה פספוס?" היא שאלה אותי מסתכלת על הילדים הקטנים התיישבתי לידה, "תגידי, קיקי, את לא מרגישה לפעמים שכל החיים ברישול בקוקייה שחורה. הגדול, ומכנס ג'ינס וכפכפים והשיער הבלונדיני שלה היה