מול החלון והתמלאתי באש הזו של הגעגועים. ומרצונות קניתי לי את פיירוז. והתמלאתי בזיכרונות שלך וחיכיתי ואחרי שהלכת, והשארת אותי מרוקנת מתינוקות ומחיים ומשמחה לחברתך המרוקנת מהתינוק שלנו. ממולאים. רוקנת תפוחי אדמה, קישואים וחצילים. רוקנת ירקות כשחזרנו מבית החולים נורית ואמיר ורלי היו כאן. ואתה הכנת לנו ממני. מספרת לך, משנן אותה היטב, כדי לזכור להשתמש בה כשתרצה ללכת אימי מזמזמת לי את הכאב הזה. ואתה משנן את התובנה הזו שאני האלה. אף פעם לא יחזרו אלי תמונות ילדותי, אף פעם לא אשמע את לא אוכל להרגיש את הרגשות שאהובי מרגיש כששומע את המילים שאף פעם, כמה שנתרגם ונסביר, ונהיה סבלנים ונשתדל, אף פעם אני נוח. שירי ילדים, השירים של הילדות שלך. ואני פתאום מבינה ככה לנו עם הדממה. אתה מתרגם לי את המילים, אני מנסה להרגיש כאן מונחות על בירכך. מנסה להרגיש כאן נוח. הקול של פיירוז עוזר ומול הטלוויזיה הכבויה, כשהידיים שלך מונחות על הרגליים שלי הגלים והעמקים. מחכה לו, רץ אתו, עוצר. חלקים של פאזל, הבליטות והשקעים, אותו חזרה למעלה. איך שהעור שלי מכיר את הקצב שלך, איך שהוא אותך, נפתח אליך כמו שדה של שעורה, שהרוח