בזמן שהשחר פצע את החשיכה ממזרח והתחיל לצבוע את ירושלים בצבעים של דימדומים (שאם לא היית מחובר מספיק לזמן ולשעון, לא היית יכול להצביע אם אלו דימדומי בוקר או ערב), שכב האיש שכבר זקן וחלם את חלומו האחרון. שם היה בילדותו בעוד המדינה צעירה מאוד. מוכר הקרח שובר גושי קרח כבדים ושוקל אותם על מאזני פלדה, ובמכולת של אביו יש מקרר ענק עם בקבוקי חלב מזכוכית, שהקונים היו מחזירים לאחר השימוש. שירי מלחמה ותקווה למדינה ולחופש שבה, שכיום קוראים להם "שירי ארץ ישראל", מתנגנים בערוץ "קול אחד" מטרנזיסטורים קטנים ובינוניים עם רמקול אחד, כשהמילה "סטריאו" לא הייתה מוכרת באותן סימטאות צפופות. ואימו של הזקן, עדיין צעירה וחזקה, מעלה ניחוחות של אוכל שאיש אחריה לא הצליח לחקות, משרה שלווה בתבונתה ובשלוות נפשה ויראת הכבוד שאופפת אותה מסובביה, בעוד בעלה, אביו של הזקן, יכול להרים נאומים שלמים. והיא, במקרה והוא טועה, תחזיר אותו מאשליותיו הפרנואידיות ועתירות הדימיון אל המציאות בו יש פיות להאכיל, ואם החלב נשפך- לא יעזרו הדמעות שיבכו עליו. או האוטובוס בו היה נוהג הזקן כשכוחו עוד היה במותניו. מעיר לעיר מחליק האוטובוס כמו