ופועלת. הזעם שבער ברואן לא ידע מעצורים.  "היא לא הייתה שבורה! אני אהבתי אותה! " היא צרחה על אימה בזעם. "את אישה איומה! לא פלא שאבא עזב!" אימה סטרה לה על כך ונעלה אותה בחדרה, אבל לרואן לא היה איכפת. בליבה גמלה החלטה. היא תברח. היא תעשה כל שביכולתה כדי להיות כמה שיותר רחוקה מאימה ומהכלא לו קראה בית.  לרגע היא אפילו חשבה שהצליחה. היא הגיעה למרזב,  והייתה בטוחה שהנה, היא עומדת להתחיל את חייה. אך ברגע שאחזה בו, התפוררה האבן תחתיה, והאחוזה השליכה אותה אל מרצפות האבן. רואן הוטחה בקרקע הקרה, ושקעה לאפלה לצלילי נקישות מתכת, בעוד המחוך שלה נשבר לעשרות חתיכות. גשם המתכת היה כמוזיקה לאוזניה של רואן. במשך שנים הייתה כאסירה בתוך המחוך, וכעת לבסוף השתחררה ממנו. אומנם היא מעולם לא שיערה כי יהיה זה המוות עצמו אשר ירסק את כלאה, אך לפחות היא השיגה את חרותה. אימה לא תוכל לשלוט בה עוד.  משום מה, רואן מצאה עצמה חושבת על בובתה הישנה. היא נזכרה ביום בו בובתה נשברה. היום בו החליטה לפתע הבלרינה לזנק מראש המדרגות. ליבה של רואן נשבר כאשר ראתה את בובתה האהובה סדוקה ושבורה. היא התחננה בדמעות בפני אביה שיתקן אותה,