לרגע ונכנסת למיטה. לשניה אבל רק לשניה, היא רואה את הפנים שלו מולה, ושוב נרגעת על כמה היא באמת רחוקה. וחושבת אל המיטה הריקה שוב חוזרת הביתה שוב שירי לילה מדכאים שוב נוסעת על אותה הדרך אבל היתה כל כך קרובה ועם זאת רחוקה. היא יותר חזקה. ושוחה חזרה לחוף. היא לא מצליחה לנשום יותר, כל כך רוצה להעלם, אבל לא מסוגלת, הפנים, ושהגלים עוצרים לה את הנשימה. היא ממשיכה ללכת לתוך הים,לא משנה לה כבר שהמים עברו את כל כך קרובה אבל רחוקה. היא חיה שוב, הקור של המים חותך לה את הבשר. ורצה למים. מורידה את כל בגדיה נעצרת לרגע, פונה אל שביל גישה לים, תחנות ברדיו. נוסעת שוב באותה דרך, שרה עם הרדיו, מחליפה אזורי חיוג ואיתם סביבה זוגות, חושבת על איפה איבדה את עצמה. חוזרת עם החברה לביתה, חושבת על כמה קשה להיות לבד שכולם היא שוכחת אותו לאט לאט, מדיי יום ביומו. להיות כל כך קרובה אבל רחוקה. היא שכחה כבר שאת הדרך היא מכירה בעל פה, היא שכחה כבר איך זה בחלון שלו כבר כבוי, המכונית הירוקה שלו עדיין שם. חוזרות חזרה למקום שהמכונית שלה עומדת, המקום הקבוע, האור הגיונית ממנה, היא יודעת בדיוק... והחברה מנסה לעודד, מנסה להכניס לה