אני לא מצליח לשים את האצבע על הדבר הנורא ביותר, המזעזע ביותר, שבו נתקלתי במהלך שיטוטיי בערבות מחוץ לעיר. הייתה שמש גדולה בשמיים והכול היה יבש כמו מדבר. קינאתי בצמחים מאיפה לעזאזל יש להם מים, שיגלו לי ויתנו גם לי. המימייה שלי הייתה ריקה כמו גולגולת של חולדה לאחר שרוקנו לה את המוח והשאירו אותה (את הגולגולת) להתייבש בשמש שנים על צוק סלע שמטפס בכמיהה אל השמש. התחתונים שלי היו נוקשים מימים של זיעה קרה וחמה שהתייבשה בהם והרגישו על התחת הסקסי שלי כמו שק של פחם. המצב היה נואש, אך לא הייתה ברירה אלא ללכת ברגל את כל הערבות עד אגיע אל מקום עם אנשים שיתנו לי לשתות ספרייט או דיאט-קולה, או פפסי. על פחות מזה לא הייתי מוכן להתפשר. שדה ראייתי בעיניי הבהב ממכות חום על האישונים, וראיתי את הנוף המדברי מוצל-בוהק-מוצל כל פעם שמצמצתי. הנעליים היו שחוקות ואיימו להתפרק תחת כפות רגליי, אך אמרתי שגם במצב ביש לא התייאש ואמשיך אפילו יחף. לא הייתה ברירה. מעל הערבות הרחבות וצוקי הבזלת המפוחלצים צווחו עורבים שחיכו בקוצר רוח למותי ולאכילת בשרי הנא והטעים להשביע את רעבונם לפני שיצטרפו ליונים הנודדות צפונה מפאת החום.