בדרך הביתה מבית הספר צעדתי מהר. במשך כל יום הלימודים הייתה מפגר עם חבל על הצוואר. בגד תילבש, לא משנה איזו תסרוקת יש לך, תמיד תראה כמו ילד צבעוניים אתה לא יכול , בשום דרך, להראות קול. לא משנה איזה חשוב לציין שכשאתה עונד חבל עליו תלויים מפתחות בעלי כיסויים שבדלת הכניסה לבניין והכתום לדלת הדירה. לחלוטין. המפתח בעל הכיסוי הסגול שעל צווארי התאים למנעול אל קצוות הכיסויים מה שהופך את כל הרעיון כולו ללא מוצלח לזהות כל מפתח ומפתח בצרור. במשך הזמן נצמד לכלוך שחור ודביק מולבשים על גבי המפתחות כמו קונדומים הדוקים במיוחד, במטרה כיסויים מעצבנים כמו למפתחות שלי. הכיסויים הללו )ימח שמם( בשרשרת דסקית צבאית מדליקה ולמפתחות התלויות על השרשרת לא היו היה מפתח תלוי על צווארו, אבל הוא לא היה קשור בחבל אלה מהילדים סביבי לא היה מפתח על הצוואר. סליחה,  לאחד הילדים למחרת, יום ראשון, בבית הספר החבל גירד לי עוד יותר. לאף אחד שהיא אמרה, מחשבותיי התרכזו בחבל המגרד על הצוואר. מהבית סגור את כל החלונות ובמקרה חירום...". לא הקשבתי לכל מה לעצמך אוכל בטוסטר אובן על תשכח לכבות אותו, אם אתה יוצא צווארי. "אל תישכח לטלפן אלי