רוצה ללכת אתה לקניות ביום שני בצהרים. "מאז שהתגרשת אתה כבר לא משקיע בעצמך, כבר לא קונה לעצמך בגדים חדשים. בוא איתי לקנות, תראה, אם סט חדש של תגשים תרגיש חדש לגמרי." כנראה שלא חשבתי הרבה, כי אחרת הייתי מנסה לחפש תירוץ ולא להגיד לה את האמת: "יום שני בצהריים אני לא יכול, יש לי תור אצל הפסיכולוג." אמא שלי כמעט נחנקה כשאמרתי את זה. אבא הפסיק ללעוס והסתכל עליי במבט מלא סימני שאלה. "פסיכולוג?" אמא שאלה אותי בצעקה. "כן, פסיכולוג." עניתי לה. למרות שידעתי שהיא תעשה מזה עניין (בסך הכל אני מכיר את ההורים שלי), עדיין לא הבנתי מה הסיפור הגדול. "למה אתה צריך פסיכולוג? נהיית לנו חולה נפש פתאום?" היא שאלה אותי, ומזגה לעצמה כוס מים. "לא, אני לא חולה נפש. אני סתם, צריך מישהו לדבר אתו." "מה רע בנו? אתנו אתה לא יכול לדבר?" היא שאלה בטון כועס. "לא... אמא, זה לא זה, את לא מבינה. אני צריך מישהו... ניטראלי, לדבר אתו. כזה שאני יכול לדבר אתו על כל הדברים בלי לחשוש מהתגובות שלו." "אבל פסיכולוגים זה לחולי נפש!" היא צעקה עליי בכעס. "לא נכון, אמא, הם לא, זה כבר מזמן לא ככה. עכשיו הרבה מאוד אנשים הולכים לפסיכולוגים,