בשניים החלו דרכם כשני חודי חניתות וכעת נשאר האחד, לבכות. במרוצת השנים המגור לא יסור והכאב עדיין מקנן  כבזמן אחור. בקול סמכותי זה יודיע: "אתה למחנה" ו..."אתה למשרפה". מסווגת "איפה ואיפה". בו בזמן הגיעה השעה וזועזעו אושיות, סוללת רכבות הגיעה, כמין דואליות שאיננה דועכת. יודעת גבולות  כמקשה חברתית התבצרנו קשים ככיפה גיאודזית,זוהי נאמנות שאינה בשניים חקרנו נופי הארץ ובשניים נביע התפעלותנו. . כשאדמות תחש הכשרנו לחקלאי, אגלי זיעה ניגרו מפנינו המסוקסות גם מימרת קדושים לא תאפיל על  מפעל חיינו.