לנחמו. "כן, אמיר, אל תדאג- יהיה טוב. נבריא והכל יהיה כמו קודם", "את חיה...", מלמל לעצמו. "את חיה?", שאל בקול רועד. את ראשו לכיווני. סובבתי את ראשי אל אמיר. גניחות חלושות עלו מגרונו, והוא הזיז החובש חייך בעצב, ופטפט עם הנהג. חשבתי פתאום, שאם אומר כן, אז נהיה ביחד, ולפחות לא אהיה לבד. "לא...", אמרתי בעצב. "ז'תומרת כן". "החבר שלך?", שאל החובש. את הדלתות מאחור. פתאום מלבד קול הסירנה לא שמעתי כלום. הם הכניסו אותי ולאחר מספר דקות את אמיר לצדי, ולאחר מכן טרקו "אחח...", גנחתי מכאבים, "תיזהרו... ". בעדינות בפצע, וביצע בה חוסם עורקים. הם הרימו אותי, וכל טלטלה העבירה דקירות ברגלי. הוא חבש אותה "זה בסדר, ניקח אתכם ביחד". "אמיר...", לחשתי והבטתי לכיוונו. הוא קרא לחברו, וביחד הם הרימו אותי על אלונקה. "א..לה", השבתי חלושות. מאיבוד דם. הדופק שלי, "איך קוראים לך?", שאל כשראה שאני מתחילה לדמדם "יהיה בסדר", אמר לי ברוך, ומישש את פרק ידי כדי לבדוק את ראשי. חובש ג'ינג'י ששיערו נצץ בחשכה העמומה קרב אליי, וליטף את 'טוב שנזכרתם לבוא', חשבתי. נמרחתי על המדרכה באפיסת כוחות. ולקרוע את אוזניי. צפירות של אמבולנסים