 חשתי רק סטירה אחת בלחי. לי דברים. אבל יותר לא הגעת. לא חשתי את מגע ידיך הרכות כשהבאת אוכל לנמנם מעט. האוכל כרגיל, ותביא לי כרית שהנוצות בה התרוקנו כדי שאני הייתי בטוחה שתבוא לבקר אותי כרגיל, תזרוק לי את שאריות הנפילה. כל גופי היה מכוסה בפצעים מהמכה החזקה שקיבלתי עקב נופפת לשלום וטרקת את הדלת בפני. ולך לא היה אכפת. התרגלו לחושך, שחררת את החבל ואני נחבלתי בכל גופי, כשהייתי קרובה לקצה, לאור הגדול שיאיר עלי לאחר שעיני בטיפוס אל עבר היציאה, לכיוון האור. שאני אוכל לטפס אל-על. הנהנת לחיוב בראשך והתחלתי זרקתי לעברך חבל ארוך, ביקשתי שתאחוז בו בחזקה כדי עצמך. אני כבר למדתי שאין לבקש ממך דבר. אתה חושב רק על אני יודעת שאתה שומע, ואתה עושה את עצמך חירש, אך כדי שתציל אותי אבל אתה עושה עצמך כלא שם לב. ואתה עומד לך שם למעלה וצוחק עליי. אני זועקת אליך, לצאת מכאן. איני יכולה לראות דבר. הכל שחור מסביבי ואני לא יכולה