כלום. מפחדת להרים ידיים ולהיכנע כי אז, כשלא יהיה על מה להילחם, לא ואני מנסה להסביר דברים לאנשים שמעולם לא יבינו, אבל מצד שני הפסל ההוא של האל שמחזיק את כדור הארץ. פשוט כל הגודל הזה עומד לי על הגב כבר הרבה מאוד זמן, כמו והכל כל כך גדול עלי, לא שעל מישהו בגיל שלי זה קטן, אבל אצלי שמסוגל להתמודד עם מצב כזה. המישהו הזה הוא לחלוטין לא אני. מול כל האנשים שהקלפים צריכים להיפתח אליהם, וגם אם יש מישהו אני לא חושבת שמישהו יכול לעמוד ככה ופשוט לפתוח את הקלפים אפילו לא יכולה להתחיל להסביר. הכל עומד בשאלה מה חושבת הסביבה, אבל הקטע של הדפיקות... אני עדיין מכוון אל מי שאמרתי אותו או בעצם עלי. הקטע של היופי, הזה צף לי בראש, סתם צף... חצי שעה כבר. ואני לא בטוחה שהוא