כך אשר אעדיף הלהב על פניו. שחיוכו כל כך מתוק וליבו כל כך קר... ומגע שפתיו כל כך כואב, של כאב, ותנעץ את פגיונך בלבי. אתה זה שעיניו כל כך יפות... הקרה? ותדע, כי אני חשה אך שותקת. מבט אחרון בעיניי, דמעה דקה ובעצם, עדיף אם תיגש אל ארוני? אל גופי השוכב בתוכו על האדמה ברך ועם דמעתך היחידה, האוהבת, ייזל גם הרסיס? אחור. האם תאסוף אותם אהובי?  האם תשמור לעצמך או תכרע למולי לרוץ במורד המדרגות, אוספת את שולי חיי בידיי ומשאירה חלקם איך נתת לי לוותר? איך נתת לי לקטוף מן העץ, ליטול מן הסל. מבטך ומראה דמותך המתרחקת. והפרשים שלי עכברים. ואותנו לא עוצרת שעת חצות, רק קרירות ואני - שבויה בתוך עצמי. נאחזת בקסמים. הכרכרה שלי היא דלעת אך הוא בתוך עינך, ואתה נדמת. שבורה, מראה רק דמות מעוותת, מנסה להחזיר את רסיסה החסר אליה. לרסיס הזכוכית להעמיק בעיניך, לקרר את ליבך. והמראה בלעדייך רק בידייך יש את הכוח, ורק אתה תצליח. אך אתה הלכת, הנחת את דפנות הארון, מנסים להזיזו, מנסים לגאול. אך ללא הועיל. כי ומחוץ לארון הזכוכית הקפוא - שבעה. אוחזים בידיהם חסרות הכוח ולא לקחת אותי בזרועותייך ועטפת אותי בחום גופך? כיצד זה