בואי שאז אמר לך ואת עוד מחכה לזה פיסות עשן,קרעי אורות ובחלונות ערים זרות בסדקי הקירות של הלב של ילדותנו,עשבים שוטים עכשיו גופינו מבקעים את מיטות האגוז בהבהובים אחר כך הזמן עבר הדפנות הפנימיות בידים של נוצות. כאילו רוח קלה מלטפת את הוילונות נעו בחינניות שהגשם ירד אבל בחדר הלב בתוך כפות ידיו,זה היה בזמן ומי שנגע בך הרגיש את גופך גדל שם נשקו לך בפעם הראשונה של עננים,של אספלט שחור,של גדר יום ולילה,בצורות של שמש, והזהב הבהיר הזה ירד עלינו היו עטופים בנייר מרשרש בזהב