זה סיפור על אנשים שגרו פעם על הירח. היום אין שם כבר אף-אחד, אבל עד לא לפני הרבה  שנים היה שם פשוט מפוצץ. האנשים שעל הירח חשבו שהם מאוד מיוחדים, כי הם היו יכולים  לחשוב את המחשבות שלהם בכל צורה שרק רצו. בצורת סיר, או בצורת שולחן, אפילו בצורת מכנסים מתרחבים. וככה יכלו האנשים על הירח להביא לחברה שלהם מתנה מקורית, כמו  מחשבת אהבה בצורת ספל קפה או מחשבת נאמנות בצורת אגרטל. זה היה מגניב, כל המחשבות המעוצבות האלה, רק שעם הזמן התגבשה אצל האנשים על הירח  מין הסכמה כזאת, איך כל מחשבה צריך להראות. מחשבה על אהבת אם היתה תמיד בצורת  וילון, בזמן שמחשבת אהבת אב תמיד עוצבה כמאפרה, ככה שלא משנה לאיזה בית היית מגיע  תמיד יכולת לנחש את כל המחשבות והרגשות שיהיו מסודרים על עגלת התה בסלון. מכל האנשים על הירח היה רק אחד שעיצב את המחשבות שלו בצורה שונה. הוא היה בחור  צעיר וקצת משונה שרוב הזמן הוטרד משאלות פילוסופיות. והמחשבה העיקרית שהסתובבה לו  בראש, היתה אחת שהאמינה שלכל האנשים באשר הם יש לפחות מחשבה אחת אמיתית,  מחשבה  אחת שהיא באמת שלהם, שלא העתיקו מאף-אחד. החלום של האיש הזה היה לבנות חללית, לסוע איתה