ממעל, אל הרקיע הנפרש בדומייה, עוטף את הכל בשתיקה נצחית, מסתורית,  הייתה  עמוק בתוך חלומותיה המתוקים, החמודים.  חשבתי על כך ופחד גדול עטפני. לא ידעתי דבר  והייתי ירא את הכל סביב.  האם תנצח האהבה הזאת, הטראגית, העיוורת, הכואבת.  האם תומצא לי המחילה.  "אתה לא הולך לישון?" שאל הקול העייף והמתוק מאחורי.  היא עמדה מולי עטופה בסדין, תלתליה פרועים, קורי שינה עוטפים את עיניה היפות.  הרהרתי בביטוי המוזר הזה "האהבה תנצח". מה פירוש "האהבה תנצח". את מי יש לנצח פה ולמה צריך לנצח לעזאזל. איך השתרבבו להן  שתי מילים כל כך שונות במהותן זו מזו, לכדי ביטוי משונה שאמור להיתפש כרומנטי.  "היתושים התחילו לעקוץ אותי בטירוף. חשבתי שאמרת שריססת משהו נגדם", היא אמרה.  "הם לא יכולים לעמוד מול המתיקות שלך", אמרתי בקול עייף, נוגה. "מצחיק מאוד", היא אמרה.  "וגם כל הצרצרים האלה לא ממש עוזרים לי לישון".  "וראיתי גם איזו לטאה מסתובבת בחדר. אני אשמח אם תהרוג אותה". פתאום שמתי לב לרעש הצרצרים החזק מסביב. כל כך שקוע הייתי בהרהוריי, שהתמזגו הצרצרים לתוכם מבלי שחשתי בזמזום הטורדני המתמיד  הזה. ממש  קונצרט אותנטי של הטבע המה