משה נותר שם לבד. ממנו גם היא. "רע." עונה דני, ובאותו הרגע, ראשו נשמט, וכל רוח חיים נשמטת "אז מה יהיה עכשיו?" שואל משה בחשש. לעולם... אלוהים חשב על הכל.... אפילו.... על הרגע הזה." האחרון של דויד. נולדתי.... עקר, לא יכולתי להביא ילדים השאר... חלפו מהעולם בדרך זו או אחרת... אני הייתי הצאצא האחרון בשושלת הארוכה של משפחתנו... רובם נהרגו בשואה, "לא... יהיה... עוד אחד..." מוסר לו דני, "אני... הייתי משה מבקש שדני לא יעזוב אותו. אני שומע את אלוהים... קורא לי..." "אני מצטער," אומר דני, הכרתו מטשטשת, "כבר לא יהיה טוב... שיהיה טוב!" "אבל מה עם... מה עם כל מה שתכננת? השלום לכל העולם? אמרת מדקלם דני. "בכוחם של אנשים מעטים עם עזות מצח להפוך את הקערה על פיה." מעטים שמתנגדים, זה לא אומר..." "אבל, אבל זה לא הוגן!" צועק משה שוב, "רק מפני שיש אנשים הבחירה שהאדם בחר." הוא באמת מאמין בחופש הבחירה של האדם לעשות כרצונו, וזו של הרשעים. תקרא לזה משחק הוגן עם השטן או איך שבא לך, אבל "אלוהים..." אומר דני פיו מלא בדם, "תמיד משאיר מקום לנצחונם "אבל למה לא? למה לא?" משה צועק בכל גרונו. אבל אינני מסוגל לעשות זאת