לה לנשום, לראות, היא נשמה אותו בנשימות קצרות, מהירות.... שבסוף חנקו אותה את חיה לסיוט. העיקר לשמור עליו כי זה הדבר הטוב ביותר שקרה לה, אם משווים הוא יגיב.... היא התעוררה בכל פעם במחשבה לעתיד: מה יהייה, מה אעשה, ואיך המשיכה ללכת. מחושבים בחשיבה ידועה שיודעת שזה לא יוביל לשום מקום, אז היא של כל צעד שעשתה, שלא חלילה יפגע בו שרק יפגע בה. צעדים היא חיה איתו חיי שקט ולא משלווה אלא משתיקה. היא חיה במדידה את זה אבל לא אהב את זה בדיוק כמו שהרגיש כלפיה. היא חשבה לנכון  להגיד כל דבר שחשבה וככה גם עשתה. הוא העריך היא נאבקה בעצמה, בעיקר בעצמה. סיכוי, כנגד מציאות. והיא אמרה לעצמה שזה לא יהייה פשוט ובכל זאת נאבקה כנגד כל צריכה לנסות, רק עוד פעם אחת. מסתכלת סביבה שאפ'חד לא יראה כי אפ'חד לא יבין עד כמה שהיא שככה זה עובד.