עכשיו כבר גדול, כמעט בן 81, אבל עדיין הולך לבית ספר . אביב, ויראה לכולם כמה רחוק הוא יכול ללכת. הוא יגור שם יום אחד, בדירה היפה שלו ועם החברה היפה שלו, בתל אבל מוטי, לא אכפת לו אם מישהו ייצחק מזה. אולי מישהו עושה ממנו צחוק, ואין לו בכלל שמש. היא לא יודעת לשקוע. למוטי אולי אין שמש אמיתית, אומנם היא זורחת יפה מאוד, אבל מוטי יצטרך להבין שלילה גם בא. השמש שגידל תצטרך לדעת לשקוע ולתת גם לירח הזדמנות, הוא לא יבקש יותר, פשוט יילך. איתו, יבואו איתו. יש לו סנפיר , אבל כשמוטי ייצא מהבית , הרגלים ייצאו יחד משולשת, ואולי הוא לא יכול לרקוד כי אין לו רגליים, ובמקומן אולי החיים שלו מחורבנים עכשיו, כי יש לו יד מהראש שעושה אצבע כשמוטי ייגדל , הוא יגור בדירה יפה, עם חברה יפה, שהיד בראש שמכר את הצוואר שלו, ומי שישים לב יראה שאין לו אחד כזה. את הקשית קנה באיזו טיילת באילת , בשעת לילה מאוחרת, אחרי הדמעות של מוטי. השמש שלו שותה את הדמעות מעיניו עם קש וורוד, בשביל להמתיק את שיוצאת מהראש שלו. מוטי נראה שמן כזה מבחוץ, אבל מבפנים הוא רזה רזה, עם יד אחת המוח שלו נמצא בנעליים , בתוך האיש הקטן שגר בו.