ונעלם כתבתי לו. "בלי אור העולם אינו קיים"  שמיים אפורים. צבע פסטלי, אפור-צהוב מאד בהיר. ושמש נראית בשמיים. נוסעת לכיוון הלל יפו וחושבת כמה אני אוהבת את ידיד שלי, בני. כדי שאהיה פוליטקלי קורקט. אלא- תשע, שתיים, אחד. ואני יושבת כאן באוטובוס מספר 129. לא תשע-מאות עשרים ואחד, תכלכל ומן הרקיע האפור החלו לטפטף טיפות. את הרווחים ביניהם, תוך דקות ספורות לא נראתה פיסת שמיים בצבע מאות אלפי עננים אפורים נעו על פני שמי התכלת. ולאט לאט סגרו על קו 129, רק על הקו, רק על הקוים, רק על הקוים.