זאת אני. בהחלט. הגיע אליי או יצא ממני. אטימות מוחלטת. בועה...מוקפת קיר, סגורה בתוך טירה באמצע ענן. שום דבר לא ולחוות שוב, בעוצמה כפולה. אבל בפולין הייתי בתוך אדישה? לא. ממש לא. אחרי פולין הבנתי הכל ואפילו רציתי לחזור מה הבעיה שלי? אני לא מבינה מה היה שם? האם אני עד כדי כך זאת אני. הכל מתעכל לאט כל כך שלפעמים זה מביך. אני ארכנופובית(... מהעכבישים המפלצתיים והמוטציונים שהיו שם בכל פינה )מה לעשות? גם פחדתי. לא ממה שהיה שם. לא מבתי הקברות האימתיים. פחדתי המקום ומה שקרה בו. להזיל דמעות. לפחות דמעה אחת סמלית. אז מצאתי למה. וזה לא היה ודנה. הדמעות של כולם גרמו לי להרגיש תקועה והייתי חייבת להכחיש שזה היה מזעזע ונוראי...(. זה היה דווקא בגלל השיר. השואה, לא היה בגלל קבר האחים של לופוחובה )ואני לא מנסה בכיתי רק פעם אחת, כששמו את השיר על רון ארד. וזה לא היה בגלל יצא ממני בדמעות, זה נשאר בתוכי במחשבות. דמיינו את הזוועות. גם אני חשבתי על כל מה שהיה. אבל זה לא לכולם היה מה להוציא, מה לפרוק מהלב. ישבו ביחד ובכו. לבטח יוצאים חיים ונושמים מהצד השני. שוב באותו מקום, יורדים אל תאי הגזים, ומי היה מאמין -