- 03:22          הראיון מתחיל. ולבי משתולל בזעם, יגון וכאב בלתי מתפשר. רעד ברגליי, ידיי רוטטות ללא הרף, עיניי משתוללות בחוריהן חלל הפה במטרה אחת - חנק. אני מרגיש בעצמי כמו ניצול שואה - בגרוני. משסעת מותניה ותופסת בצינור הושת בטיפוסה המתמיד לעבר כאילו כל השאלות נעלמו וכל מה שיש זה שינאה חזקה ועולה לשאול את היטלר? עכשיו כשהוא סוף סוף פה למולי, אני מרגיש היטלר בוכה בגלל פרחים מתים?! מגוחך... אבל מה כבר אני יכול לראות פרחים מתים... אויש..." ושלי. ותחליף את הפרחים באגרטל... הם קצת מתים. אני לא יכול הללו שזימנו את היטלר כי זה מגניב, אחרת חבל על הזמן שלך הלא מתוחכמת במיוחד. אני מאוד מקווה שאתה לא אחד מהמפגרים למה הילדים המפגרים הללו תמיד מוסיפים לי את אותן שאלות לשיחה אני מתחיל להרגיש כמו אמן פופ מפורסם. אבל אף פעם לא הבנתי יודע כמה אני פופולרי?! זה מדהים. יש לי יותר ויותר מעריצים, "נו בחייך, את ה חושב שאתה האפס הראשון שמזן את היטלר?! אתה         "מה איכפת לך על מה אני שואל?" למה, כמה איך..." שיטות לאמלל אויבים בפוטנציאל. אבל בבקשה בלי השטויות הללו של לך עצות בזוגויות, לייעץ לך על אימפוטנציה