גדול. באותו הערב חיכיתי לדודי שיבוא. הוא קצת איחר, אבל בסוף הוא קצת הדבורה הזו. נכנסה ולקחה אותי. אני חיכיתי בחוץ כמו ילדה טובה ואמא דיברה מדברת עליהם? החלטתי שאני לא אוהבת אותה. נורא שמחתי כאמא רציתי לדבר על חיילים. אני לא אוהבת אותם, אז למה היא כל הזמן דודי ועל חיילים ועל זה שאימא שלי בוכה בגללם, למרות שלא אחרי זה היא דיברה איתי על עוד ציורים, וכל הזמן דיברה על דבורה הורידה את המשקפיים שלה, הסתכלה עליי ושתקה. זה צריך להיות." -"דודי אומר שההורים שלנו לא יודעים שהוא בא לבקר אותי וככה שלך? " -"למה דווקא מהחלון? למה לא מהדלת כמו כולם, כמוך? כמו ההורים שאני הולכת לישון להגיד לי לילה טוב." -"מה 'זתומרת? דודי הוא אח שלי. הוא נכנס כל יום מהחלון לפני עצוב. -"אז מה דודי עכשיו?" - הפסיכולוגית הסתכלה עליי עם מבט קצת להיות חייל." -"ככה. אפילו דודי רעה שאימא בוכה בגלל חיילים אז הוא הפסיק אמא ואבא בכו?" -"מיכלי, למה את כל כך בטוחה שדווקא החיילים הם אלו שבגללם ביחד כמה פעמים באוויר עם הרובה שלהם ונורא פחדתי וכולם בכו." כובעים על הראש בצבע אדום. גם לדודי היה כזה. וכל החיילים ירו -"לא יודעת, אבל זה