במחצית הראשונה של שנות ה-40, במאה שעברה, הקים הצבא הבריטי מחנה לשבויים איטלקיים במתחם מול מפרץ בלו-ביי בנתניה. השבויים היו אנשים נוחים ועליזים. עם הזמן הם החלו לצאת לחופשות בעיר. כיוון שלא היה להם כסף לבילוי בבתי-הקפה, הם הרבו לשחק כדורגל. תחילה בכיכר הקטנה בגן-המלך ואחר כך במגרש פתוח, סמוך למרכז. הקהל הנתנייתי גילה במהרה, כי בין השחקנים האיטלקיים מצוי כישרון בולט: בחור בשם נרדיני. נרדיני היה כמובן בלונדיני. מה זה בלונדיני? ראש זהב! וכאשר החליף בגדים במגרש, התעוררה מחלוקת אם מבנה גופו מזכיר את אפולו או הרמס. ועד שהמחלוקת בין הגברים תבוא אל פתרונה, הצעירות של נתניה כבר הכריעו, ללא הצבעה: הוא לא רק דומה לאפולו, אלא הוא אפולו ממש. מכאן ואילך, שובל של נערות מצחקקות היה מלווה את נרדיני. וניתן היה לראות את החבורה מכרכרת בשפת-הים, בגן-המלך ובכיכר-העצמאות, כשמעליה בולט הראש הבלונדיני של נרדיני. כאשר נרדיני נאות לשמש חלוץ מרכזי במכבי נתניה, גברה ההערצה לאיש, אבל בד בבד עורר העניין תרעומת אצל צעירי נתניה. במהרה עברה הקנאה לפסים אלימים במהלך המשחקים. ומכאן הייתה הדרך קצרה לפציעתו של נרדיני,