טוב, נו. רצתה להרוס את הרגע, אפילו שלא בדיוק היה כזה. אותה כל כמה שניות. לא היה לה נוח, אבל היא לא אמרה כלום. לא מפוייחים. היא יכלה להרגיש את הצליעה שלו בגלל הפצע, זה הקפיץ הסוס הלך בעצלתיים לאורך הכביש, בדיוק לכיוון אותם שמיים טיפה. האביר אמר "הויסה" לפרויקה, והוא התחיל לזוז. השריון של האבירים בסיפורים. הוא היה קצת חלוד כזה, וחרק הזה. פרויקה נחר והשריון של האביר קרקש. הוא לא זהר בכלל, כמו לגעת בפצע של הפרויקה הזה, והעיפה את עצמה מאחורי גוש השומן הרימה בעצלנות רגל במגף אופנתי לכיוון הרגלית, משתדלת שלא טוב, נו. הזדמנות חייך, גם אני לא כל כך חייב לעמוד פה, את יודעת". ומעולם. נותנים לך - תקחי" חזר בעצבנות קלה, בנימה של "זאת הספר. הסוס שלי לבן? בטח, פרויקה הזקן הוא סוס אבירים מאז "ביקשת אביר על סוס לבן? אני אביר? כן. יש לי תעודה מבית אותם. אבל שאלה לכל מקרה. "אני חייבת?" היא חשבה שאולי זה אחד מאותם שצריך ללמוד לאהוב "המדריך השלם לאביר המתחיל". לעבר השמיים האפורים". היא יכלה להרגיש שהוא ציטט במדויק את הוא עלה על הסוס וענה ביובש: "עכשיו את עולה, ואנחנו רוכבים "מה עכשיו?" שאלה, רק כדי לוודא.