להיות אני לפחות היתה יכולה להיות לי סיבה ואם לא, אז הלוואי והייתי החלטתי סופית, אני חולה נפשית למה נמאס לי כבר לחיות כשרק התחלתי??? למה אני שוקעת כל כך, לא יכולה לזוז למה זה כל הזמן מפסיק וחוזר? אז למה זה לא עובר? גם להרגיש את כל הדברים האלה אין לה זכות חיים קשים יש לילדה שכביכול לא חסר לה כלום זה כבר לא משנה נו, חולה לא חולה שבשביל העולם הזה אני לא שווה חושבת שאני לא חזקה מספיק חושבת הכל רע, שונאת את העולם, את עצמי החלטתי סופית, אני בת טיפש עשרה טיפוסית רק שלא יראו שאני בוכה, שלא יראו ולבכות , ולא לעזוב להמשיך להרגיש בזרועותיי מישהו שאפילו רק קצת אוהב אותי אני מסוגלת לבכות ולא לעזוב וכשמחבקים אותי, אפילו סתם בשביל שלום זה פשוט הכל, כל דבר שעליו אני חושבת, קורע אותי מבפנים כל דבר שאני אומרת נשמע לי מנותק מעצמי כל דבר שאני כותבת נראה לי טיפשי להיות אני לפחות אז, היתה לי סיבה מוצדקת ואם אני לא, אז הלוואי והייתי