שנעלמו מהזכרון שלי בגלל הבלבול, הכאב, התרופות. במוקשים, בהזדמנויות להיזכר בעוד משהו שנמחק, בעוד רגע או הכתיבה על זה עכשיו היא עדיין לא קלה, וההיזכרות מלאה באופן מתמיד ונמצא במחשבות שלי בכל מקום שאליו אני הולכת. שהאשפוז הפך לחוויה מהעבר, לא של ההווה, לא משהו שמלווה אותי חונק, מייסר. וזה מה שרדף אותי הרבה זמן. לקח לי כמה שנים עד מפחידים, אבל החלק המחריד באשפוז היה הכאב הנפשי, בלתי נסבל, זה היה סוג מסויים של טראומה: הזכרונות הפיזיים לא היו שישירות, לא הייתי עדה לשום דבר טראומטי. אבל במשך הרבה זמן נשארו בגדר שמועה מעורפלת, שהצוות סירב לדבר עליה. כך היו של אנשים ממחלקות אחרות שלא הכרתי ולא ראיתי מעודי. הם טובה. אסונות כמו התאבדות נעצרו בזמן על ידי הצוות, ואלה שלא, היו סצנות של אלימות וצווחות, ורמת הטיפול שם היתה בדרך כלל המחלקה שהייתי בה לא היתה סגורה, מה שאומר שכמעט אף פעם לא כמובן, אף אחד מהזכרונות הללו לא היה משהו שנראה מזעזע. אפופה בזכרונות, לא מצליחה לישון. במחלקה. לא יכולתי לשלוט בזה. הייתי שוכבת שעות בחושך, מותשת, להירדם בלילות, כי הייתי מוצפת בתמונות וקולות מהתקופה ההיא ולבצע מה