הפינות של הסיפור שלי כדי שהוא לא יכעס עליי. "היא הבינה שאני בהיריון, ואני לא הכחשתי", אני מעגלת קצת את "השמרים?" "השמרים עשו לי בחילה, אז הקאתי". הוא מתיישב לידי על הספה, "הכל בסדר?" וסוגרת את הדלת. מלמעלה. אני במטבח ואל תפריעו לי עכשיו", והיא נכנסת למטבח "אני חושבת שנוותר הפעם על הרוטב, זה טעים גם עם אבקת סוכר הוא נשמע נלהב, "ברוטב שמנת?" "אנחנו מכינות לביבות תפוחי עץ", היא עונה. יש לו חיוך בעיניים ואני יודעת שמצב רוחו טוב. זוממות?" "הנה שתי הנשים האהובות עליי ביותר בעולם כולו. מה אתן מצב גרוע? אבל הדלת שנפתחת מונעת ממני לדבר. זה נורא מסקרן אותי, מה שהיא אומרת. ממה היא הצילה אותו. איזה זה, המצב היה הרבה יותר גרוע ממה שאנחנו מדברות עליו עכשיו". שעשיתי את הכל כדי להציל את הבן שלי, ושאם לא הייתי עושה את עכשיו. עברו כבר כמעט עשרים שנה, אבל כל מה שאני יודעת זה ששלחתי אותו, אבל לא הייתה לי ברירה. אין טעם להיכנס לכל זה לעצמי שהוא מרגיש ככה. אני יודעת שיש בו עדיין המון כעס כמו שתמיד רציתי. ועכשיו את בהיריון וזה נפלא. לא תיארתי כל כך. חשבתי שאפשר יהיה לפצות על העבר, לחזור להיות משפחה עיניה