נשתוק." יד שמאל נטולת זרת היתה מוטלת בכף ידי, רגל מגובסת נתלתה במשקולת תקרה, תחבושות כיסו את המקומות מהם נקרע מעליה עור גופה בטרם ירתה בו.  שוורצי ונגרו הביטו בנו מתוך הכלוב. שוורצי צלע מעט. נגרו היה חסון יותר. "לא תוכלי לברוח, אירית, ידך נתונה בידי. ישנם אנשים שאינם מתאימים להיות מנהיגים של להקת זאבים, אבל הם יכולים להיות אנשים טובים בכל קנה מידה אחר. תוכלי להשלים ולהתפייס ולסלוח? אירית?" היא לא ענתה. הצבתי מול עיניה תמונה בשחור לבן. אם צעירה מתכופפת ליד עגלת בנה. הילד מצביע על משהו, ידו מסתירה את פניו. תסרוקתה של האם גבוהה ויש לה פרופיל חד.  רואים שזו אמא שלי. "כשהיינו אצל  ההורים שלי, אמא שלי רצתה לספר לך משהו. הרגע הבא נמצא מחוץ לפריים.   את שומעת, אירית?  את שומעת?" אירית שתקה.  "כלום לא קרה!   אמא אומרת ומחייכת, והחיוך הזה של 'כלום לא קרה' טובל וחוזר ומטהר את השרץ. כשהראש לא עובד, עובדות הרגליים.   חיוך נוסף.  אני פשוט פוחדת, פוחדת וכלום לא יעזור...   ועוד חיוך.  איזר היה בן שנה או שנתיים. הוא ישב בעגלה, מרח לחמנייה עם שוקולד ברוק ובנזלת, ואני השתגעתי כבר לחזור הביתה.  כמה שנאתי