העולם ימשיך בשלו, הזמן ימשיך קדימה והגלגל יסתובב ויסתובב עד שייצא לו האוויר. רק כשאני עוצם את עיניי אני מגלה כי הזמן עצר מלכת, דברים מוזרים קורים כאשר הזמן עומד דומם. אני שוחה במים הצלולים כמו דג, אף פעם לא ידעתי לשחות וטעם המים כה מלוח וצורב, אבל איך? המים נראים כה צלולים וזכים, כאילו נשכחו באותו המקום באותה הצורה כביום היוולדם משחר הבריאה. המים הללו שאנו צריכים כדי לחיות טומנים בחובם הרבה יותר משנוכל לדעת אי פעם, היסטוריה שלמה על אנשים שלא שבו הביתה וילדיהם עדיין מחכים להם, על סירות שטבעו וטובעו, על זרמים חזקים ומסוכנים, הרי געש וכרישים גדולים ומאיימים שבולעים דגים קטנים וחלשים ואפילו אנשים. לא סתם קוראים לים מעיין החיים, כשאנחנו שותים את המים אשר לקחו את חייהם של אנשים כה רבים. זהו גן העדן הפרטי שלי אשר רחוק ממני מרחק מצמוץ חולמני אחד של חיבור עפעפיים, ושם בין הנחלים התכלכלים, השמש היוקדת, עצי הפרי, הים האינסופי וההרים הגבוהים המטילים צל מאיים, אני עדיין מחפש את אלמוג שלי רודפת אחרי פרפר קטן צבעוני.