הזמן מרגיש כאילו משל המערה של אפלטון, או המונולוג של הנרי החמישי לפני קרב פיצה קרה ומשאירים קצת לכלב, ואת היית מסבירה לי דברים כמו עכשיו. אם היית פה, היינו מנהלים שיחות לתוך הלילה, אוכלים כואב. את זוכרת? היינו אז רק קצת יותר מבוגרים ממה שהיא סובל את זה. ברגעים כאלה אני כל כך מתגעגע אלייך, שזה פשוט מתחילה להתנהג כמו ילדה קטנה. היא חושבת שזה חמוד. אני לא היא מחבקת לי את הזרוע ומניחה עליה את הראש. עוד פעם היא - "תפסיקי למשוך לי בשרוול, אני נוהג." "נוווו!" היא מייללת. שלנו, את קולטת? שלי ושלך. אצלנו בסלון כל היום ורואה אופרות סבון. שם, על הספה שלנו. בטוחה שהעולם קם ונופל על החתונה של בן וג'יי-לו. שרון שורצת חברות פוסטמות, אבל השרון הזאת זה משהו שלא מהעולם הזה. שרון אה, נהדר. עכשיו אין שום סיכוי בעולם שאני נוסע. יש לה הרבה והחבר שלה יהיו שם." "נו, בחייך," היא מתחנחנת. "בוא ניסע, יהיה קטעים, גם שרון באילת? הקדימו את פסטיבל הג'אז השנה או מה? אילת? תגידי לי, אני נראה לך כמו חייל ברגילה? מה יש לי לחפש שבוע הבא?" "אז תגיד," היא מושכת לי עכשיו בשרוול. "אתה לוקח אותי לאילת נשבעתי שלי זה לא יקרה.