לא חי. לא שחור. שוכב איש בינוני. לא גבוה, לא נמוך, לא רזה, לא שמן, לא לבן, פנימית א', מיטה שלישית משמאל, ממש ליד הזקן שמדבר לעצמו, אז אם במקרה אתם עוברים שם, בין מחלקת ילדים לטיפול נמרץ. למוסיקה קלאסית. מיני מכונות וצינורות, אוכל אוכל של בית-חולים, ומקשיב הוא עדיין שוכב שם, מחוסר הכרה, במחלקה פנימית א'. מחובר לכל אינפוזיה בווריד. מאף כוס. במקום זה הוא הגיע לבית-החולים "הלל יפה" וקיבל הנסיעה אחרי זה. באותו לילה אליהו לא הגיע לאף בית, ולא שתה דריסה מכוונת, אבל בכל זאת אבא היה מרוצה, וחייך לעצמו כל אז נכון, שהיום הזה בא כעבור 03 שנה, וזה לא היה מכות, אלא אבא נשבע שיום אחד הוא יתפוס אותו ויתן לו מכות. על ההתעלמות הזאת, ובכלל על כל התרמית הזאת עם הסדין והכל, וברח הרחק משם. אך לא הספיק לתפוס אותו. הוא צעק לו, אבל אליהו התעלם ממנו שהוא שכח את המפתחות זרוקים על הרצפה, הוא רדף אחריו עד לדלת משאיר את כולם עומדים קפואים במקום. אבא היה הראשון ששם לב, הראש ומשקפיים עגולים כאלה. הוא לגם מהר מהיין וברח משם, כאילו לא שם לב שכולם רואים אותו. היתה לו קרחת קטנה במרכז ענב עניבה עם הדפס של דאפי-דאק, ונראה