וכשאני נזכרת אני צוחקת, כי קר לי. מצד שני, תמיד היה לך זיכרון חלש. ולצעוק 'אחד באפריל!', אפילו שהתאריך כבר עבר. אתה מסתתר איפה-שהוא, אני יודעת. מחכה להזדמנות הנכונה לקפוץ וזה מוזר, לא? אולי קצת אכזרי, אפילו. כי אתה בטח לא הלכת. זוכרת חיבוקים של יד אחת, נחמות, אולי כמה יפיחות. שחורות. בסרטים הישנים שהיו משדרים בימי שבת בערוץ הממלכתי, רק חודשיים אחרי אני זוכרת הרבה אנשים, בחליפות ושמלות יפות, כמו הבינה אותו, אתה יודע. כלב-הפודל של הגברת מהבית מעל למספרה. ציור מצחיק כזה. אמא לא ציירתי את החתול האפור, שראינו פעם מתחת לפנס, רודף אחרי היא ביקשה שנכין לך ציורים, כדי שתהיה לך החלמה-מהירה, ואני מעניין אם שוב ישנת בחוץ... המחנכת אמרה שיש לך דלקת גרון, וקצת חום. המרפק. בוקר, ופעם גרם לי למעוד על אחת הפינות החדות ולשפשף את היה חסר לי הצהוב המסנוור של התיק שלך, שעשה לי כאב ראש כל אלו שאמרת שמשמשות מחתרות-ריגול לצבא הסובייטי, או משהו כזה, המדרכה עם המרצפות הבולטות, אחרי שבוע בערך, אולי קצת יותר, כשהלכתי בדרך לבית הספר על בסוף היינו חוזרים הביתה, אחרי כמה צעקות שכנוע. רעדתי, ואתה ניסית להצחיק אותי,