אנשים בעיניים זוהרות ובברכת: 'יהודי, מה שלומך'-כביכול היה כל יהודי חבר באחווה גדולה שכללה עם שלם  כולנו כאן יהודים וכולנו דורשי טובה איש של רעהו. השמחה והחיוך נמוגו לאיטם עם שהותו בארץ ונוכח קשיי החיים והגילוי שגם כאן לא ''כל ישראל חברים''...ובכל זאת נשאר נוטה לפתוח בשיחה ויצר קשר מיידי, עד יום מותו, עם כל אדם, בין דלפון או עשיר, כאילו היו חבריו משכבר הימים.    שלושת השכנות-החברות (את הדייר הרביעי לא ראיתי כמעט מעולם. הוא היה היחיד ששער הגינה שלו פנה בכיוון ההפוך), היו נציגות של גולת פולין הדוויה. לשכנה מלמטה, בלונדינית, קטנת קומה, מטופחת ועגלגלה, היו בת, בן ובעל  בקומה העליונה החיצונית גרו הדודים שלי ובדירה העליונה לידם, אחד מסגני ראשי העיר ואשתו, ולהם ילד אחד. הגבר היה איש חשוב בהיררכיה השלטונית של תל-אביב.  אשתו נראתה לי 'טיפוס': שיער קצר, שפתיים דקות ומעוקלות  קצת כהה, רזה, עם מכנסי רכיבה תמיד (ואולי שוט מעור? גם אם לא היה שוט היתה הרגשה של אחד כזה בידיה, כל הזמן...), ולה אפודת עור מהודקת בסגנון של אציל פולני.   עבורי, האורחת, היתה זו שלוחה של עולם זר שנעלם ועלה באש עם חורבן