סיפור אמיתי. ...ושם, באמבטיה, במים החמים היא שכבה. היד המדממת הייתה שרועה מחוץ לאמבטיה. היה לה בלתי אפשרי, למור, לקבל את הידיעה המרה. זה היה יותר מדי לעכל בשבילה. עם זה היא לא ידעה איך להתמודד. היא שרקה בלי כוח נעימה שחלפה לה בראש באותו הזמן. מבטה נהיה שמסביבה, היא התחילה לראות תמונות מטושטשות שהלכו והתבהרו. לקח לה זמן להבין שמה שהיא רואה זה קטע מסרט של מיקי מאוס. סצינת וולט דיסני. עברו כמה שניות עד שהיא הבינה את פשר העניין. כשלבסוף הבינה, היא עצמה את עיניה, ושיחררה אחיזה. מור קיבלה מנילה. זו זכותה, ואפילו היה הגיוני לצפות שהיא תקבל. כולן מקבלות אחת, אז במה היא שונה? ובכל אופן, מהלך העניינים הוביל לניתוח המצב. מור לא רצתה להיות משקית ת"ש. גם מדריכת קליעה לא, וגם לא מתרגמת של המודיעין. היא רצתה תפקיד עם אופי, ולא משהו יוקרתי ששווה הון באזרחות, ושהבת של ציקי, שכנה של דודה שלה עשתה והייתה מאוד מרוצה, וגם לא דודי - הבעל של הבת של חיה שעובדת עם אימא שלה, שאחיו הקטן שמע שזה טוב אבל לא התקבל. היא המשיכה לעבור על האופציות ולפסול אותן אחת אחת. לבסוף נותרה רק אפשרות אחת שלא נפסלה, וגם זה רק בגלל