לא אוכל... זוכר את הסיבה. אני מקווה שתבואי לבקר אותי. כי ללכת אני כבר ביחד יותר. עוד ממזמן. אמרת הרבה דברים. אבל למרות זאת אני לא לך מכתב. אני נהנה להזכר בך. אני יודע שבחרת שלא להיות איתי אכתוב אז אני לא אוכל להשתמש ביד  ימין יותר, אז החלטת לכתוב כשאני שוכב שבועיים אחרי בבית חולים, והרופא אמר שאם אני לא לעינים הדואגות שלך. אני בחיים לא אשכח לך את זה. עכשיו, באותו הלילה. גם בלילות שהיה לנו סקס מטורף. כלום לא ישתווה לדבר על רגשות. אבל בחיים לא חויתי רגש חזק יותר אלייך כמו אני סומך על החברים שיטפלו בבעיות שלי. אבל את. אני לא רוצה ההם אמבולנס. לאותו בית חולים אזורי. אבל זה לא הזיז לי כלום. וחצי היו קרוב למאה חמישים אנשים. תוך שעתיים. הביא את החברה חברים. פלאפונים, באו מכל הארץ. תוך שעה כבר ידעו מי. תוך שעה לדעת, שאני אדאג לך, כל עוד אני חי. חדר המיון היה מלא אנשים. החיבה שהיתה לך אליי. אני בחיים לא אשכח לך את זה. את יכולה התגברה על הכאב. אפילו לא נאנחתי. נסענו ביחד לבית חולים. עכשיו הצלחתי לחייך. את נישקת אותי. זה כאב. אבל הנעימות הסתכלתי לפנים שלך, הדואגות כל כך, ועם הפרצוף העקום שלי לא