שווה מבט. שווה דיבור. דיברו. שהביטו בי מקרוב ואמרו לי עד כמה הוא חושק בי. ולא רק העיניים בסלואו-מואוש'ן חוזר, ושוב רואה כל כך ברור את העיניים שלו ואני מנסה להעביר מול עיניי את מה שעברנו שלשום בנתניה, באמת רע. שוב ברחתי למחשב. שוב להתחבט בין טוב ורע, ומהו בכלל טוב ומהו היום - או לא - לא מצאתי את הכוח להגיד לו "כן" מוחלט. ולמרות שהסמנכ"ל צילצל לפני חצי שעה כדי לדעת אם אני איתו ורק זוכרת שזה קרה ביום שישי, בדיוק בשעה הזו, בדיוק מתי זה קרה: לפני שלושה שבועות, או ארבעה, או חמישה, או לשאול או לחבק. והנה מגיע שוב יום שישי, ואני כבר לא זוכרת עובדה שהלכתי לישון לבדי, למרות שהיה לי עוד כל-כך הרבה להגיד הרגשה שחברים הם הכל וחברים הם כלום, ורק האדם לעצמו נותר, כי חברים, והתפתח ויכוח קטן על מה הם חברים, ואני יצאתי משם עם וסיפרתי שיש לי כאן חברים חדשים, והן שאלו איך אני מגדירה כתיבה. אל המסך הסובל הכל, ולו גם כדי לסדר לעצמי את הראש תוך כדי וסיפרתי להן שאני כותבת כאן. שאני מוציאה קצת ממה שעובר עלי רגעים אחרים של שימחה. שיכולנו לקשקש לקול המוזיקה החצי-רועשת, אף שגם הזכירה לי אז ישבתי עם שתי חברות