הכל נגמר שלושה ימים אחרי שחזרת מדרום אמריקה ושלוש שעות לפני שטסת לויטנאם. שבוע לפני פורים. הבאת לי מונטנה מהדיוטי פרי, וכשנתתי לך נשיקה על הלחי, לפני שיצאתי מהאוטו, אמרת שאתה בכלל לא שונא אותי כמו שאני חושבת, ושעכשיו אנחנו בכלל בפאזה אחרת. לא הסתכלת לי בעיניים ונסעת. אתה, החבר הכי טוב שלי, הגבר שהיה אומר לי לבקרים, "אני שונא אותך", אהבת אותי יותר מכולם.   בפורים התחפשתי לכיפה אדומה, ועם כל המסכות מסביב, הרגשתי כאילו אני הולכת באמת ביער. יער של חיות שלפעמים נסות בבהלה, ואז אפשר לצעוד עוד כמה צעדים קדימה, ואני שואלת את עצמי, בשביל מה? בשביל לפגוש זאבים? אתה לא ראית את כיפה אדומה. העדפת שלא להיות הצייד המציל ונסעת לראות עולם.  את "התפסן בשדה השיפון" של סאלינג'ר נתתי למישהו בהשאלה, ולילה אחד כשחיפשתי השראה לא מצאתי אותו על המדף. בניגוד אלי, אתה שנאת לכתוב. מה שכן כתבת היו התפריטים שהיית מצרף לארוחות הצהריים הארוזות שהכנת לי. הייתי באה לקחת אותן ממך בתום יום הייתי צריכה לשלוח עשרה. על מכתבים לא היה בכלל מה לדבר, אבל היו העיניים הכחולות שלך שלא הפסיקו להגיד את כל מה שרציתי לקרוא. בפורים שעבר