הליכה מעץ ביד ימין. עיניו, בצבע אורן בעיניו חמורות הסבר. רגליו היו קצרות מאוד ובקושי גירדו משה היה נמוך ובעל מראה של ילד קטן. הוא ישב על בכיסא ובחן את היא התעלמה מהשאלה. "תכיר, זה משה". "הם מתו?" "פעם היו יותר. אבל, אתה יודע..." "למה כל כך קצת?" דיירים, כמו שאמרתי". "בכל אופן", היא חזרה לטון דיבורה הרגיל, "יש כאן רק שלושה "סליחה", מלמל. "אל תקרא להם ככה, הם לא אוהבים את זה". ג'ודי נעצרה ונתנה בו מבט חודר. פניה הרצינו. "רק שלושה זקנים, זהו?" מבחוץ הוא נראה הרבה יותר קטן. אורן לא ממש הסכים איתה לגבי הגודל. בית האבות היה אולם ענק. לנו פה רק שלושה דיירים". "בית האבות שלנו נורא קטן", אמרה תוך כדי הליכה ולעיסה, "יש היא פחדה להזדקן. היא פחדה למות, כמו כל אדם נורמלי, אבל יותר ממה שפחדה למות, צבע השיער שלה כל כמה חודשים. הכל כדי להרגיש צעירה יותר. ג'ודי הייתה נוהגת ללבוש בגדים צעקניים דרך קבע, ולשנות את היא התעוררה באחת. "הו, מצויין! בוא, אני אראה לך את המקום". "אני מהמחויבות האישית". "נעים. במה אוכל לעזור?" "אורן, נעים מאוד". "שלום, אני ג'ודי". "שלום", אמר. 'הקברנית', חשב אורן. גדולים ושיער