אדום כדמעות ליבי. מחבק את כאבי. על החתך. כמה שהוא יפה. כל-כך נפוח וטרי. יותר שורף מהקודמים. לוקחת מפית, לבנה וקטנה, מניחה על היד. סופגת את הדם. מתבוננת סופסוף מרגישה הקלה עצומה. בעדינות את הסכין. מנשקת לו לתודה. רק הדם מבין, רק הוא מחבק. רק הוא יודע מה בלבי שורר. מניחה מרפא את מכאובי הלב. מחבק את הכאב. מתבוננת בו, איך שהוא לאט לאט מתרבה, על כל פרק כף היד נוזל. זה שורף. זה כייף. הדם, כה אדום, כה בוהק. מעבירה אט אט על כף היד. וחיוך דומע על שפתי ניצב. רואה את קורא לי לשים לזה קץ. כל-כך קר. כל-כך חד ובוהק. אותו במבטי ומלטפת אותו עם לשוני. מרימה אותו. אוחזת בו בחוזקה. מרימה מעלה ומתבוננת. סורקת אך אני לא כמותם. אני שומעת את זעקותיו. אני מבינה. פוחדים, אז אליו לא מתקרבים. הוא כה בודד, זקוק לעזרה, גם הוא כמוני זקוק לאהבה. כולם ממנו והסכין שוב קורץ. ואני מתקרבת. את השיער כלפי מטה מושכת. בקול צועקת. רועדת. שנאה שלא מכוונת לאף אחד. דמעה של כאב, דמעה של שנאה דמעה מגואלת בדם "טיפשה", לראי צועקת. "את סתם ילדה מכוערת". דמעה זולגת אך כמו תמיד, אין אף אחד. מחכה שיעטפו אותו באהבה. שיפריחו את השממה. אך