וכבדות. "אני מה?" "חייל", הוספתי לבסוף. "אה... כן", הוא אמר וחיוך מאושר הפציע על פניו. "חיל רגלים כמו שתמיד רציתי". "אתה... אתה קרבי?" "כן", הוא אמר והושיט ידיו לחבק אותי. "ניב, אני-" "את לא שמחה לראות אותי?" הוא שאל וחיוכו דעך באכזבה. "אני תמיד שמחה לראות אותך", אמרתי לו והכרחתי את עצמי לחייך. "אז תביאי לי חיבוק כמו שצריך", הוא אמר וחיוכו חזר להפציע. "בטח", מלמלתי וחיבקתי אותו חזק. "התגעגעתי אלייך", הוא לחש וחיבק אותי חזרה, מלטף את שערי בעדינות. "איפה היית כשהייתי צריכה אותך?" שאלתי אותו ודמעות ירדו על לחיי. "הייתי אתך כל הזמן, החזקתי לך את היד ממש ברגע האחרון", הוא אמר ואחז בידי. "לא החזקתי מעמד בלעדיך". "ראיתי", הוא לחש והוריד תרמיל כבד מגבו. "אבל עכשיו את בסדר, נכון?" הוא אמר והעיף מבט לראשונה בעומרי. "אני-" אמרתי בשקט והבטתי גם אני בעומרי, "אני כבר לא אותו דבר". "את נראית אותו דבר", הוא אמר ושמתי לב שחיוכו דעך, עיניו לא משו מעומרי. "אולי מבחוץ". "גם מבפנים". "איך אתה יודע?" "אני יודע הכול", הוא אמר והעביר אצבע אחת על שפתיי. "התגעגעתי לשפתיים האלה, אבל אנחנו נפרדים עכשיו", הוא אמר