אליי. קשה להאמין שהוא עוד חי. מוקי איבד רגל, וכל הגב שלו חרוך לגמרי. הוא נפגע קשה מאד באחת ההפצצות לפני כמה שנים. כל הילדים צוחקים עליו וזורקים עליו אבנים. לפני שנה בערך פגעה בו אבן בעין, וכל העין שלו נשפכה החוצה, והיה מלא דם, ומוקי יילל כל הזמן. רק אני מתייחס אליו יפה. אני ומיטל. כשהוא רואה אותי הוא ישר מתחיל להתחנף. אני מתכופף ומלטף לו את האוזניים. זה האיבר הזוגי היחיד שיש לו בגוף (הוא סורס עוד לפני המלחמה). אפילו למיטל אני לא מרשה לבוא איתי, אבל למוקי אני מרשה להצטרף, בגלל העבר שלו, ובגלל שהוא יודע לשמור סוד. לפעמים אני חושב, שאני היחיד שדואג לו באמת.  יש עוד זמן עד שנגיע. אנחנו הולכים על הכביש, עוברים יפה את מעבר החצייה ונכנסים לשדה. הנה עץ התות שלי. בשכונה, היינו באים לכאן וקוטפים לנו תותים, שוטפים אותם ואוכלים. פעם אחת, כשטיפסתי על העץ, נפלתי ושברתי את היד. אמא רצה איתי לבית-חולים ורעדה כל הזמן. אני דווקא נורא התלהבתי מזה שיהיה לי גבס, ושמיטל תצייר עליי ציורים וכאלה. האחיות הסתכלו על אמא ועליי, וכל הזמן עשו תנועות של 'לא' עם הראש, כאילו שאני מסכן או משהו ששברתי את היד. לי לא היה