נסגר בטריקה מעלה ענני אבק קטנטנים. ההתרגשות הדביקה את כולם. ויש צעקה, "יש, יש לנו סיכוי. פריט אספנים זה למוזיאון, יש. או למרבה במחיר, נהדר." ורק למה אמרה בשקט, "אז ילדים שוב לא יקראו בנו בהתרגשות? שוב נהיה סגורים, אולי בארון זכוכית, אבל איש לא יעלעל בדפינו, לא יקרא אותנו, לא יתרגש מהמילים שלנו,  פניו לא יסמיקו  והאצבע שלו לא תירטב, לא חבל? אבל שאר המילים כבר לא הקשיבו לה.  כל עוד הן קיימות, אין להן מה לדאוג  ואחר כך? אחרי המבול.