-בסוף --כולם ---מתים.' זה היה לחש הקסמים. לא היה כאן רצון לנקום, אלא רק הרהור, שהלך ונעשה נינוח ככל שחזרתי על הלחש, הרהור על משהו שיקרה ממילא ויוציא כך את העוקץ מכל ההתרגזות המיותרת הזו. גם אותך הרגתי כך כמה פעמים. לחש הקסמים זימן את הרגעים הללו, אבל אחר כך הם החלו להגיע ללא הזמנה. קודם ייחלתי לבואם, ועתה נעשו מאיימים כמו חלום טובעני. חלום טוב אני.  אלא שאני אינני מסוגלת להקיץ ממך.  השליטה אבדה לי, והנעימות הפכה לפורענות, לחוסר אבחנה מוחלט בין טוב לרע ומשום מה הימשכות לעבר הרוע, למיזנתרופיה. לכן אני לא נוהגת בזמן ההתקפים, לא מתקרבת לחפצים חדים ולמקומות גבוהים, לא מבקרת את אחי וילדיו הקטנים. 'האני הטוב' שלי מתכווץ באימה גדולה פן אפגע במישהו חסר אונים או נותן אמון." בחלונות הגדולים של משרד "ארבייטמן את כהן" זהרו אורות הנמל. "אל רואסניור" - הזמיר, אניית קרוז ענקית,  ניצבה  מול החלון, גדולה כבית בן שלוש קומות. "את צריכה להפליג מכאן" אמרה רותי "את נמקה מול אורות הנמל." "זו הקיסרות שלי. רק המשרד מצליח לשמור על מיתר אחרון המקשר ביני לבין העולם. העבודה לא משחררת, אבל המיתר האחד מכאיב נורא.