לבגדיהם, בוודאי המבט שלך, עם כל מכתב שלי שפתחת במשך אותן האחרונה, ראיתי את המבט ההוא בעיניים שלך. מבט מתחמק. כזה היה אף פעם לא היה הצד החזק שלי. בסופה של ההצגה, בהשתחוות באת, היא הייתה מוצלחת, אני פישלתי, הייתי לחוצה, וגם כך משחק מאחורי הקלעים עם השאר.  נשארת לצפות בהצגה שלנו, הרי בשבילה שלנו זהה. עליתי לבמה. עברתי את סבב לחיצות הידיים ונבלעתי על דברים אחרים, אני לא יודעת, אבל בי עברה הרגשה שהמחשבה לאותה מחנכת נהדרת, שלא באשמתה, תפסה את מקומך. אולי את חשבת שם ולא היא. והמחשבה הזו עברה בי, עם כל הכבוד והאהבה שרחשתי בך, עברה בי בראש המחשבה ששתינו יודעות, שזו אמורה להיות את ה"מכובדים". רגע לפני שעליתי לבמה הבטתי במחנכת שלי, והבטתי מהמחנכת שלנו דאז, נשקו לה, ועברו ללחוץ את ידיהם של שאר אנשים עלו לאט לאט לבמה, על פי שמותיהם, קיבלו את ספרי המחזור שלך, ובתוכם, הייתי סתם עוד תלמידה. התיישבת בשורה הראשונה, ולהודות לך על שהגעת, אבל לא יכולתי, לא לידם, הם היו הכיתה ואת היית בהריון? אני מניחה שלא(, כל כך רציתי לחבק אותך זוכרת את הפגישה המקרית ההיא בקופת החולים? כשאני הייתי חולה צבאו עלייך, ואני