של העיר האחת שהיא כגוף אנושי, ילדותי, מלא ערגה ופחד. כמו בחדר שירותים. כמו בתוכו של גוף אחד משותף המאחד את הפחד האנשים מצטופפים, מתחברים, מתקדשים להם ביחד. כמו בתיבת נוח. אנחנו חייבים לברוח מכאן, איש אחד אומר לרעהו. היא רואה את ממנה. הזו. והשמים שקופים בצורה כזו מפחידה. בצורה שחייבים לברוח אבל השקיפות של השמים בהירה מהעמימות המחשבתית הרגילה של העיר משתדלים להישאר עם המנטליות התל-אביבית הקולית והצינית שלהם, ושקופים של סכנה. אנשים מרגישים את השקיפות הזו של השמים. הם לכולם מבין העצים נשירי העלים של תל-אביב. שמים אפורים תראי, נערה, מצביע על קווי שמים אפורים, שקופים, שנשקפים כאילו מדקלמת. חולפת כזאת. הרבה יותר אנושיות. כיכר המדינה היא מרחב פתוח ואינסופי. יש משהו שמזמין אנשים מבחוץ, אולי אפילו המרחב. הפרופורציות אפשר למות כזה. חוזר אחריה. מביא אותה לכיכר המדינה. מדברת בצורה תל-אביבית כזו שאפשר למות. כיכר המדינה את מרגישה אאוטסיידרית, הא? דווקא לקראת הסוף היא מרגישה אאוטסיידרית. מאוד נחמד שם עם כל יוצאי הודו ושנטי בנטי ובכיכר המדינה אני לא. רק בפלורנטין היא הרגישה שייכת אלא שבניגוד לכיכר