את כל הסודות האפלים, על האלימות כלפי אמו, לה היה עד כנער, על התנאים הקשים בהם גדל. על הבדידות והאפרוריות בחייו, בגפו בדירה בתל אביב או במחלקה המשמימה שבה עבד. חברים קרובים לא היו לו, רק מכרים. והוא לא בדיוק נחל הצלחה עם בחורות. שמונה שנים לא הייתה לו בת זוג. רק קשר רופף עם אפרת, מחזרת עיקשת שסירבה להרפות ורדפה אחריו עוד מתקופת הלימודים. לא אחת שאלתי אותו למה סירב לה שוב ושוב. תמיד היה אומר לי שהוא לא מסוגל לפתח כלפיה רגשות, שהיא בחורה לא יציבה, חסרת אחריות. הוא לא נמשך אליה ואין לו אתה שפה משותפת. תמיד גם הוסיף באותה נשימה, שהיה רוצה להיות אתי.  הוא ניחן ביכולת הקשבה מדהימה, שאני, עם לבי המדמם, נזקקתי לה אז כמו אויר לנשימה. הוא חזר ואמר לי, שמה שהרגיש מאז שפגש אותי הוא לא הרגיש שנים, וזה מאד החמיא לי. הוא לא חדל לטפוח לי על האגו, לומר לי כמה שאני מבריקה ואינטליגנטית, ושאני מסוגלת להרגיש כמו שלא הרבה מסוגלים, ואיזו יפיפייה אני.  כמובן שהסתנוורתי ויצאתי מפוקוס. על פניו לא היה בנינו שום קשר רומנטי, אבל כיום אני מסוגלת לעשות את מה שסירבתי בתוקף אז - להודות ביני לבין עצמי שפיתחתי כלפיו