עבדה בחנות ברחוב המקביל לפיגוע והיא ידעה שסתיו יושבת באותו מקום הרבה, אמא שלה ראתה אותה ונרגעה קצת, הן התחבקו והיא הלכה סתיו חזרה אלי והתיישבה לי על הברכיים. אני לא יודע מה גרם לזה אבל אולי, אולי החיבור של השמות שלנו קישר בנינו כל כך, אולי העונות החולפות קישרו בנינו. "אביב" היא אמרה "אני, הממ... אני חשבתי על זה ואני...אני אוהבת אותך" הלב שלי פעם בקצב מטורף "אבל, אנחנו לא יכולים להיות ביחד, אף פעם לא יכולנו ואני בטוחה שגם אתה יודע את זה וזה רק בגלל האהבה שיש לנו אחד לשני" עצמתי את העיניים, דמיינתי שכל מה שהיא אמרה עכשיו מתפוגג יחד איתי, רציתי לשחזר את מה שקרה בחצי שעה שלפני ולהיות שם, אני המחבל המתאבד ועוד כמה קורבנות, רציתי להיות לידו כשהוא הפעיל את הפצצה, רציתי למות. "אביב תגיד משהו, בבקשה. היא שוב פעם בכתה "אל תשתוק השתיקה שלך הורגת אותי". "סתיו, אני אוהב אותך, תמיד אהבתי, את בן אדם שאני לא מסוגל לכעוס עליו להתעצבן בגללו, אני אוהב אותך יותר מידי בשביל להוציא את הדברים האלו עלייך". היא לא ידעה מה להגיד לי, היא גם לא ממש האמינה לי או שהיא האמינה ולא הבינה בדיוק למה אני מתכוון, הסתכלנו