כמעט, מלבד שני ילדים בגיל מצווה שהתעצבנו אחד אצבעו על העין. "אני כבר חוזר, שים עין" אמר כשהחל לרדת, כשהוא מסמן לי עם   "קטן, אני קצר, יש לי רק חצי".   "אין בעיה, אני יורד למחסן. כרגיל?"   "הכל טוב. תשמע אני ממהר קצת..." שאל, בנימה דאגנית... "הי, מה המצב, לא ראיתי אותך כבר כמה ימים, הכל טוב?" הוא המוכר, שהכיר את שנינו, ידע בדיוק מה אני רוצה. חברית קטנה. חמישים השקלים המלוכלכים שנתנה לי דפנה וקניתי לבועז מתנה בדרך לגינה, עצרתי באחד הקיוסקים שמאחרים לסגור. ניצלתי את בלשכה באמת יכול להתיש בן אדם. התנועה הייתה מעטה, כולם התכוננו ליום האבטלה של מחר. התור שכזו. אם אני מאחר ביותר מחמש דקות, הוא פורש "לעיסוקיו". שברחוב רוטשילד. "גינת רוטשילד" קוראים לה, בחריפות אירונית לפגוש את בועז. כל לילה, בדיוק בחצות, הוא מחכה לי בגינה הערב ירד כבר מזמן והלילה התקרב בצעדי ענק. מתוסכל, החלטתי הדבקתי את השטר על הדלת, מצידה החיצוני בצירוף פתק: "לפיצה". מיהרתי להתלבש, אספתי את הדברים שלי, לקחתי את הכסף ויצאתי. מה היא רואה בי? מה היא רוצה לראות בי? אך, לעזזל, איך נפלתי! בעל, רחמנא ליצלן? אני לא מצליח להבין אותה,