לפחות לי יש רגשות ולא רק איבר מין שיכול לשמש למישהו/י עונג. בעיה שלו. והוא כלכך זלזל... את ההתחלה לפחות... נתתי לאלעד לקרוא את השיר, כנראה שהוא שינן אותו כי הוא זכר כי נוצלתי, אלעד. חרטת אצלי צלקות ופצעים, שלא ייפתחו ויישארו לעד, וזה כל כך כואב, שמנצלים. ועוד ועוד, בלי מחדל, בלי סוף. ותמונה שלו נושק לשפתיי מרצדת בראש, זה היה סתם ניצול זמני. וזה לא יקרה, כי זה לא היה אמיתי, עוד פעם אחת, קצת אהבה, נוצלתי, והוא השאיר בי מקום לדמעות. מלא האבנים הכואבות. דיכאון ובכי מהכיוון שלי, והוא כבר הולך לאורך השביל, ויש שאומרים שאני אעבור הלאה, ויש שאומרים שטוב לי עכשיו. נוצלתי, זאת עובדה. ויש עוד קצת אור, אבל גם הוא נכבה, כי האמת יצאה, העצב והכאב שנמצאים אצלי יישארו לנצח, זאת הבטחה. הוא רק ניצל אותי. והוא מסתכל במבט כל כך אוהב וטוב, ואני יודעת,