שעדיין לא שבע מן הכאב. שרה את הנשמה שלך לקהל. את לא רואה אותי. רואה אותך. לפעמים אני הולכת להופעות שלך. אני שונאת אותה. היית שונאת אותה. היא נראית לי כל כך שקטה וטריוויאלית. מהדירה התל אביבית המנוכרת שלי. אני קוראת את כל הכתבות עלייך. כתבתי עלייך. הצלחתי לכתוב לטעמם. המו"לים והעורכים כבר לא רודפים אחריי. תקוות מתנפצות את יודעת. אולי קיווית שאני ארוץ חזרה אלייך. קיווית שאני שומעת. שרת אותם כאילו עמדתי שם מולך. עם שירים חדשים שכתבת. יצאת לסיבוב הופעות מוצלח. עברו איזה חודשיים. אולי זה היה ככה בשבילך. שהכל היה מעולה בשבילנו. אז עכשיו העמדת פנים שלא ציפית לזה בכלל, כרגיל. פשוט הכחשת את זה. זה היה ברור לך שאני אעזוב מתישהו, חצי מאשימים. חצי מתחננים כשיצאתי מהדירה עם התיקים נעצת בי מבטים הלכתי לסיים לארוז. רכנתי אלייך ושמתי יוד על החתך בראש שלך. אני לא טרחתי לעצור את הדימום ביד. בסוף פשוט השתתקת והתכרבלת בפינה. נפתחות לי הצלקות הישנות. היד שלי נחתכת מהזכוכית. שוברת איזה אגרטל שאמא שלך קנתה לך. מעיפה עליי חפצים שונים. צורחת כמו מטומטמת שוב. אחרי התקף הבכי באות הצרחות. אולי באמת זה מה שעשית.