הגוף שלה נשבר לרסיסים (בנזונהההה!!! דווקא היום מכל היום?? כאילו מה?! לא היה לי יום מספיק גרוע?!).  היא מנסה לתפוס את העיניים שלו, אבל בעקשנות האופיינית לו הוא מתחמק מהעיניים שלה.  "אתה עשית מה?" (בבקשה אלוהים תעשה שלא שמעתי נכון... תעשה שלא סתם נסעתי לפה...).  "נישקתי מישהי אחרת...". הוא משפיל את המבט.  היא לא עונה לו אלא יוצאת מהבית שלו והולכת לתחנה.  שוב הציפייה המעיקה לאוטובוס (שיבוא כבר.. שאני אוכל לברוח...).  היא לא בוכה, היא פשוט שותקת.  רועי לא ניסה לעצור אותה, אבל היא מרגישה את העיניים שלו נעוצות בגב שלה, כאילו מתחננות שהיא תסתובב ותסלח (שימות הבנזונה... שילך מפה...).  האוטובוס מגיע. בחיים היא לא שמחה כ"כ לראות אותו.  עולה עליו ונוסעת.  נוסעת רחוק משם... היא חוזרת הביתה, מורידה את הבגדים, ונכנסת בדיוק לאותה התנוחה בה הייתה לפני שעזבה את הבית.  מתכרבלת עמוק עמוק בתוך השמיכה בחדר החשוך והחנוק, וכ"כ רוצה להירדם.  אין לה הרבה זמן לישון, אבל היא תנסה לנצל כל שנייה.  היא כל כך רוצה להירדם כבר (אני כ"כ עייפה סעמק, למה אני לא נרדמת כבר??? אווווווף!), אבל דווקא עכשיו, היא לא יכולה