המבטא הגרמני הכבד אמיתי הוא. אלברט פקח לאט את עיניו בחשש רב. בפתח המבנה, מקום המחסה של האסירים, עמדו עכשיו שלושה מבט של טירוף: "לצאת, לצאת, כולם לצאת החוצה". אלברט לא האמין למראה עיניו ולמשמע אוזניו. הרי הוא החל מהלילה אדם חופשי והינה, מפלצות האדם הנאציות לא מוותרות. והן, המפלצות, לא ינוחו ולא ישקטו עד אשר יקחו איתן את כל האסירים לאבדון. אלא שלא היה לו זמן רב להרהר בדבר. מייד קם ויצא החוצה, אל השלג והקור העז שבחוץ. במשך הלילה התחדשה הצעדה, ואליה התוספו עוד ועוד אסירים מכל המחנות שבסביבה. ושוב נראו מחזות הזוועה. אנשים מתו בדרך, הן מירי החיילים הנאצים והן מפאת הקור העז, וגופותיהם הוטלו אחת אחת בצידי הדרכים.  עד אשר הגיעו ליעד הבא -"גרוס רוזנס", נשארו בחיים רק כרבע מאסירי המחנה האחרון בו שהה אלברט. למרבה הפלא, קיבל אלברט מרק האסירים היהודים 100 איש וביניהם "נבחר" שוב גם אלברט להיות בין המאה, אשר הועלו מייד על משאיות פתוחות ונשלחו למטה, אל פסי הרכבת. בשלב זה, איבד אלברט את זהותו לגמרי. אלברט לא ידע מי הוא ואיפה הוא נמצא, ובמשך הנסיעה שקע בשינה המשולה למוות. אלברט לא רצה להתעורר שוב לעולם.