 הארווי. ביותר שלי. בשביל הוורד היפה מספר ורדים. היה כתוב בו. היה מוצמד פתק. שאלה בתדהמה. היא ניגשה בצעד מהוסס אל הזר הגדול ביותר שאליו אחד מהם עשרה ורדים. ורדים אדומים ויפים. "...בשבילי..?" היא הציצו מבעד לדלתות הארון. החדר.. החדר היה מלא באגרטלים, ובכל על השידה, על המיטה, על הרצפה, על השולחן, על התיבה, וכמה גם ורדים. המוני ורדים. שפתיה כשהיא נכנסה לחדרה. "אז תגיד.. איך.. איך.." היא החלה לשאול, אך השאלה התייבשה על החיוך שלא היה שלו. הבנות, מפנה גב לחיוך שכזה. להארווי, מפנה אליו את גבה לרגע בעודה פותחת את החדר מגורי "חכה שניה, אני רק רוצה לקחת מהחדר שלי משהו", היא אמרה המושלגת. חייך חיוך מרוצה. היא אחזה בידו וגררה ואותו לאורך המדשאה "הארווי! חזרת! אתה פה! חזרת!" היא ציינה ללא-צורך. דראקו אם כבר, הוא חשב, למה לא ליהנות עד הסוף? מבין את תפקידו, לא התנגד. היא, אפשר להגיד, קפצה עליו מרוב חיבוקים, ודראקו, מופתע, אך המקסים ביותר שדראקו ראה אי-פעם. עדיין בהיר, אם כי לא אסוף הפעם ועכשיו היה על פניה החיוך יותר יפה ממקודם אף כי עיניה היו עדיין מעט אדומות. שיערה היה על ליל כל הקדושים בספר ההוא,