שצריך לזפת את הגג. זה חורף, ועל קירות הבית שלי מופיעים כתמים של רטיבות. כנראה בשלדי חרקים קטנים. שינצל את הפינה עד תום, יישארו קורים שיאפירו באבק, מלאים עסקית לנצל. אין לו כבוד ורגש לפינה. לו לא אכפת, לא שאחרי עכבישים מנסים לבנות ביתם בפינות. העכביש רואה בפינה הזדמנות הטיח ינשור, והבלוקים יעמדו במערומיהם. לדהות, את זה אני יודע, והסימנים רק יעמיקו, ובסופו של דבר תמונות ממקומות רחוקים, תמונות מזמנים רחוקים. התמונות סופן את הסימנים אני מחביא מאחורי תמונות. תמונות נוף בשלל צבעים, שמשאיר הזמן. לי, ונספגים בקירות. והקירות כבדים, ולבנים, ומלאים בסימנים, זיוף, ככה אמורים להישמע הצלילים". בינתיים האקורדים בורחים טובה שנשמעה אי פעם, אולי יקומו השכנים ויגידו: "זה בעצם לא כשאני עצוב, אני תוקע בחצוצרה. אני רוצה לזייף את המנגינה הכי אני אהיה עדיין אני? האם הוא ידע לשמור את סודי? מהבית יכנס מישהו, ולפי הסימנים ישחזר את תנועותיי, ואז האם הסימנים על הקירות מדאיגים אותי. הם סימנים של עבר, אחרי שאצא אורנים, מסמם. את הריח אני סוחב איתי לכל מקום, צהבהב כזה, כמו אבק של מלבין שמבצע 3 פעולות, מנקה מחטא ומשאיר