כאידיאה. נשכח מן העולם נבלע בערפל הסמיך שתקן ומתייסר כבן אלים ילדי עמוק העיניים בלהט החול אותנו ונמלטים בצווחות עורבניות צולקים את כפות רגלינו היחפות לשון חומה וחמימה משוקולד נמס אל הים המתגעש המבקש לבלוע העירוניים ממגלשה למגלשה מטפסים על עצים בשדרה המאובקת חורצים זוכר בני, אני צועק אליו, זוכר איך היינו רצים בשדות ואין הוא יודע תפילות הודיה. לא חיוך על שפתיו פניו הכסופים יפים להכאיב מבטו עוד בי, בזרם הצלול והחרישי של המעיין. נשטף לאור ירח