בדרך כלל(: "לא. לא ממש." ואז לגמתי עוד לגימה מהנוזל הכחול שילחתי אליו מבט רצח ועניתי בנונשלנטיות )שלא אופיינית לי לא צריכה להסביר לי מה זה "ככה". אני יודעת בעצמי. אומרת, היא היחידה שאומרת לי את זה בפרצוף. רק היא. היא אפילו הו, כן. זה הוא. אין ספק. רק אמא שלי אומרת לי את זה. זאת השיער שלך, ובכלל כל הגישה. אבל ראבאק, לא נמאס לך לפעמים?" כל הזמן למשוך תשומת לב מכולם? לא שאת לא עושה את זה טוב... "עינתי, תגידי, לא נמאס לך להיות ככה כל הזמן? זה לא מעייף, "אהה." המהמתי אליו. הדיבור. "תגידי, עינת, עינת זה השם , נכון?" הוא כיווץ את מצחו בזמן אחר. ואז הוא אמר את זה. וידעתי, ידעתי שזה חייב להיות הוא ולא "למה?" שאלתי בחוצפה קלה, שלא הרתיעה אותו, לצערי. "אמא שלך מדברת עלייך המון." הוא אמר. מי? אפילו חושק בה, אבל זה לא הגיע לידי מימוש? אבל אם לא הוא, אז בעצם? אולי הוא עובד עם אמא אבל לא מזיין אותה? אולי הוא אבל פתאום התחלתי לפקפק באמינותו של המאהב. אולי זה לא הוא הפילגש. בבית. אבא בישיבות וכנסים ותירוצים משונים, ואמא מזדיינת עם הוא, כמובן, ידע שזה לא נכון, כי בערבים אין אף אחד אצלי או קלטות