לישון וחוזר חלילה. ואם, נניח, תעזוב - מה יהיה עליה? אצלה. לקום בבוקר, ללכת לעבודה, לחזור הביתה, לחטוף מכות, לא כל כך )ואם יש היא מוחבאת היטב(. זה יותר עניין של הרגל למען האמת, אין לה סיבה להישאר. ילדים אין להם, גם אהבה כבר אחד, ובאמת לקום ולעזוב זה דבר שונה. לחשוב על זה, אפילו לתכנן את זה בפרטי פרטים בראש, זה דבר לפעמים, בעצם - כמעט תמיד, היא משתעשעת ברעיון של לעזוב. אבל או סתם כי אנשים הם אדישים. ספק אם זה מתוך כבוד לפרטיות שלה ושלו, רצון שלא להביך אותם, כולם יודעים, אבל אף אחד לא מדבר על זה. מאין נדר של שתיקה, לעורר את חיי המין שלכם(. וכאלה כשבעלך רוכן מעלייך עם חגורה )ולא בתור איזה ניסיון אחד, אבל המציאות דבר אחר. בעצם, קצת קשה להפעיל אוטו-סוגסטיה אותי, הוא פשוט לא מודע למעשים שלו עכשיו." המילים אומרות דבר כשזה קורה, היא לוחשת לעצמה, אולי רק חושבת בלב - "הוא אוהב החיצוניים, אבל אף אחד לא ראה את החורים שהוא השאיר לה בלב. אמנם הוא ראה, ואחותה ראתה, וכולם ראו, את כל הסימנים "נפלתי במדרגות" או "החלקתי באמבט", אבל הם ידעו. את הגוף, אבל הם הפסיקו לשאול. תמיד כששאלו קיבלו תשובה כמו כולם