כמה קשה היה להפליג בים הסוער. היו מורים שברומא זו בחרו להעמיד פני רומאים. המורה לאנגלית היתה בת רומא אמיתית. היא הגיעה לבית הספר צפופה בג'ינס ושערה הבהיר מכסה את כתפיה. המורה לגיאוגרפיה נכנס בחן למשבצת של מדריך הטיולים, והצטרף לכל טיול שכבתי, כשהשפם חגור על ירכו. אך לא ספן ותיק כיעל קליגמן יירתע. אפשר רק לדמיין כמה אומץ, ניסיון או אטימות מוחלטת נחוצים היו לה בבואה לחצר הקסרקטין שלנו, מצוידת רק בקולה השקט. "אינפוזיה." קראנו לה."כל כך מיובשת שהיא צריכה עירוי." גם אני הייתי שם והעליתי אבק פרסות עם כולם, אבל יעל היתה המורה הנערצת עלי גם מפני ששמי כשמה וגם משום שכתבה וסיפוריה יצאו לאור. ללא מבוכה היתה מקריאה מסיפוריה לפני הכתה. ראיתי בה את עצמי בעוד שנים. רציתי לשתף אותה בניסיונות הכתיבה שלי, אבל לא רציתי לספר לה שאני רוצה לכתוב. כלומר ממש. להיות כותבת. "יש לי כמה דברים בבית," אמרתי והסמקתי. לא היה לי כלום. היה לי רצון עז לכתוב ורעיונות מדהימים שנגוזו ברגע בו התיישבתי ליד שולחן הכתיבה. "אבל אני מתביישת להראות אותם בוסר." "בוסר?" שאלה בחיוך "מצוין. לא הייתי רוצה לראות חומר בשל מדי או מלוטש."