וחס וחלילה שאני לא אסיים לצחצח ולהבריק את כל הבניין לפני ולנוח וישר לרוץ לניקיון, הרי בבניין השני גרים אנשים דתיים הקשה הזאת על הראש, לחזור כל יום שישי מבית הספר, בלי לאכול 'אם רק יכולתי הייתי עוזבת, אני לא צריכה את כל הלחץ והעבודה מצפים ממני פשוט לנקות, להיות נחמדה, חייכנית ולשתוק!'. המנקה והם משלמים לי אחרי הכל אבל הם עוברים את הגבול! דקות עד שאני אסיים, חייבים בדיוק ברגע זה! אני יודעת שאני רק לרדת ולעלות דווקא כשאני מנקה, הם לא יכולים לחכות עוד כמה יכול להיות? אם הם רק היו יודעים, אבל כל מה שהם יודעים זה מטאטא! עוד אחד השכנים יחשוב שאני לא יודעת לנקות וכמה קשה זה 'יופי! עוד רגע והכל היה מתפזר וכמה רעש כבר אפשר לעשות עם מאחור, הרחק מהבחור שנראה חשוד בעיניה. ומתלבטת האם לשבת מאחור או מקדימה ובסוף היא מחליטה לשבת היום היא מרגישה את הפחד והרעידות רק כשהיא עולה על אוטובוס כוכבים נופלים. וכעת הם נשכחו כמו החלומות והמשאלות הקבורות להן אי שם לצד מאמינה שבכל אחד תמיד יהיה את הילד או הילדה הקטנה שפעם היו אבל מאז חלפו מספר שנים, והיא כבר לא ילדה בת 01, למרות שהיא לחסדיהן בגלל הערצתה ותמימה