ענק של טירה מימי הביניים. הקירות היו עשויים מלבנים אפורות, עמודים מאותן אבנים תמכו בתקרה רחבת הידיים. שולחנות מעץ כבד וגס היו פזורים באולם, ובקושי נראו שולחנות פנויים. כל כך הומה הוא היה.  יסמין דאגה להיווכח שגייל לצדה, ואז הביטה מסביב בהתלהבות. היא לא ציפתה שיהיו כל כך הרבה רוחות שונות במקום הזה. חשבה שבודאי יהיו שם רוחות מתקופה מסוימת, מסוג מסוים. אבל המגוון היה מדהים ממש.  לא היה לה זמן רב לבחון הכל מן הפתח, כי רוח של נערה סינית בשמלת משי צהובה קרבה אליהם. היא קדה קידה עמוקה, "אדוני," אמרה לגייל. ואז קדה ליסמין, "גבירתי."  "מה שלומך, סו?" שאל גייל.  הוא מכיר אותה, יסמין חשבה בהפתעה.  "טוב מאוד, אדוני. זמן רב לא ראינו אותך פה."  "הנערה שלי מתה," אמר גייל, "הכירי את יסמין, בבקשה. יסמין, סו."  "נעים מאוד," יסמין אמרה ובהתה בנעלי הלוטוס הזעירות שעל רגליו של סו.  סו ביקשה מהם לבוא בעקבותיה, והובילה אותם אל שולחן. בדרך כלל יסמין אהבה לשבת בשולחן פינתי, אבל הפעם שמחה שהוא היה באמצע. ליד השולחן שלפניה ישב גבר אינדיאני מבוגר וחמור סבר. הפונצ'ו שלו היה ארוג להפליא מחוטים בצבעים כהים, וכובע