לנשום. אני מתיישבת על הרצפה ועושה שפגאט. וואן, טו, אין להן פוקוס. אין להן פוקוס. "אין לכן פוקוס", אני פולטת. פאסה, פירואט. הן לא יודעות לעשות פירואט נכון. אני מתעצבנת. חימום. 52 דקות מטופשות באחריותי. הכנה, פאסה, פירואט. הכנה, בקוצר-רוח. אני רוצה כבר להתחיל. לרקוד 'אלי, אלי' זה כבר בנאלי. וקצר מדי." אני עונה "למה דווקא השיר הזה?" אחת מהן שואלת. אני מתחילה לרעוד. "כי הן מסתכלות עליי. אני לא מבינה מה הן רוצות. "אנחנו נרקוד לצלילי 'טרבלינקה' של יהודה פוליקר." אני אומרת. פותחת בכמה מילות הסבר. מכיתה י' עומדות לפניי. ואני, במסווה שחצני של תלמידה בי"א, ממכת חום. אני חוששת לקרוס בתוך האולם רחב הידיים. 21 בנות אפריל. האביב מנצנץ בפתח. נצנוצים קלים של שמש. אני חוששת "פשוט לא שמתי לב שכבר אפריל". ידה על ראשי בתנועה אימהית ודואגת. "אני בסדר." אני אומרת. "כן. את בטוחה שאת בסדר, מיה? את נראית קצת מרחפת." ניצה שמה אחבר ריקוד. אני אחבר. לכיתות י', אמרת?" "לא!" אני צווחת, ואז נבוכה מהקול הדק שיוצא מזווית פי. "אני לבקש מליטל, גם היא רוקד..." בסדר? את לא חייבת ללמד אותן, זה בסדר מבחינתי. אני יכולה "מה?"