המרק, כדי שישביע מעט את רעבוני ורק אחר כך אוכל את פרוסת הלחם" - כך תכנן לו אלברט את הארוחה, ביודעו שלא יזכה לארוחה נוספת עד ליום המוחרת. לאחר שסיים בן רגע לגמוע את כל כמות המרק שבצלחתו, נגס ברעבתנות בפרוסת הלחם, וכעבור מספר שניות סיים את ארוחתו הדלה ולא נודע כי באה אל קרבו. כך, כשהוא עדיין רעב, טיפס אלברט אל דרגשו, התכסה בשמיכת הצמר החומה הדקה, והחל לומר בקול חרישי קדיש אחר אביו. אלברט יכול היה עכשיו, בשעת לילה מאוחרת זו, להתאבל על אביו. אלברט לא בכה. ברוב יגונו, הוא לא הצליח להזיל ולו דמעה אחת בודדה. אלברט רק התגעגע אל משה אביו געגועים עזים, כאילו זה הלך לאיזה מקום אחר ועוד ישוב ביום מן הימים. וכך, מוכה יגון וצער, נרדם אלברט על דרגשו שבצריף הדחוס, וצלל אל עולם השכחה.  בשבועות הבאים, הלך מצבם של הצעירים היהודים והחמיר. רבים חלו, אם כתוצאה מחוסר תזונה, ואם עקב התנאים הסניטריים הירודים ששררו במקום. בלילות נשמעו אנחות החולים הסובלים, דבר שהקשה עוד על שנתו הטרופה של אלברט, אשר איכשהו הצליח לקום מדי בוקר, לעמוד על רגליו ולצאת לעוד יום עבודה מפרך. אלברט עצמו לא האמין שעדיין הוא כאן, בין