המדים שעומד בצד ונראה מרוכז בעצמו. אפילו דמעה אחת הוא לא הוציא שם, המבט המאופק רציני הזה בעיניים שלו לא השתנה גם כשהוא שם לי את הפרחים על הקבר.  אחרי איזה חצי שעה שעמדתי במרכז, מסרבת להאמין לגורל הדפוק הזה שלי, שמעתי מימני בכי. הסתובבתי וראיתי תינוק קטן, שלא נראה בן יותר מחודשיים, מופיע משומקום. הוא בכה כמו משוגע, התינוק הזה. כל ההלם שלי בטח היה כלום לעומת זה שהוא חווה. הלכתי אליו והרמתי אותו, ניסיתי להרגיע אותו אבל זה לא עבד. בשנייה אחת נקשרתי אליו, וחשבתי שאם אני לפחות אגור במקום המת הזה לפחות יהיה איתי תינוק שיעבור את זה איתי, אבל אחרי פחות מחמש דקות מהזמן שבו הצלחתי לגרום לו להפסיק לבכות הגיע בחור גדול כזה, עם חולצה לבנה ולקח אותו היישר מהידיים שלי. 'יש כאן מקום מיוחד לתינוקות, את לא צריכה לדאוג לו.' הוא אמר לי, והלך עם התינוק. שוב נשארתי לבד עם עצמי. בסוף, אחרי עוד שעתיים, הגיע מישהו אחר,  אני חושבת שהוא היה עם כנפיים, כמוך, ואמר לכולנו לאן הגענו ואיפה כל אחד מאתנו נגור. הוא העלה את כולנו לאוטובוס שלקח כל אחד מאתנו לבתים החדשים שלנו. הגעתי לדירה שלי ולא יצאתי ממנה איזה חודש. רק