צליל. אין שוב אני יושבת פה לבד, ועכשיו כבר עליתי מהתהום של הפלסטיק, של הכמעט. כמו בסרט מגולגל לאחור, ורק אני פה. ועכשיו יש שקט. ופתאום סתם כך השיר נגמר, כמעט צליל. הקלידים כמעט נקרעים, ואצבעות שלוחצות כל כך חזק. עשן כחול מסתלסל, ריח הקטורת באוויר, חיוך מגומי, מלאכותי. מבטים חונקים וחיוכים נדבקים, צליל מחריש. כי אם נגיע לסוף הכל יתפוצץ, אז תמיד רק כמעט מגיעים. כי זה רק כמעט נכון. הכל פה כמעט, כמעט כמו שאתה. כמעט כמו שאני, צליל שבור. אז אני מתרסקת. הנחיתה קשה ואין מזרון מתחתיי, ואולי אין מה שישמור עליי. והחור כל כך גדול ואני נופלת כבר דרכו, צליל ריק. והשיר שמתנגן כבר איבד את משמעותו, הטייס האוטומטי נכבה. טבעת שנופלת לרצפה, צליל מצמרר. תשמע, צלילי מתכת נפגשת השריון האטום נסדק.