נורא רצית שאני אכתוב לך שיר, סיפור, משהו. אתה כותב סתם, אתה כותב לחברים, לברכות יום-הולדת. אתה כל הזמן כותב. תכתוב משהו בשבילי. זרוק איזה "אני אוהב אותך", עם איזה "לנצח תמיד". אתה עושה את זה כל כך יפה, תעשה את זה בשבילי. ביקשת כל כך יפה, וכל כך הרבה, ואני לא מצליח. אני מודה שאני כותב כל הזמן, אבל זה קל.  זאת לא חוכמה להיות דביק בברכת יום ההולדת לחבר. זאת לא בעיה לכתוב בריחוק על יחסים של זוג בדיוני, שזה הרגע המצאתי להם חיים, ונתתי להם שמות. זאת לא בעיה לחתוך את הוורידים לאיזה אחת שחיה רק בין האותיות שלי.  מילים של אהבה נשפכות בקלות כשאין מי שיחייב אותך לעמוד בהן. יש לי בעיה לכתוב לך. אולי זאת הבעיה, אולי אני מפחד ששירי הוא כמו חוזה שנפרש על פני בתים עם פזמון חוזר, ואני חתום בראשי תיבות על כל מילה של אהבה. איפה ההתחייבות שלך?  הרי לך יותר נוח לקרוא, לחייך, לשמור בארנק ולהראות לחברות. בסימן הראשון לבעיות, ברגע שתתפרש הפרת חוזה מצידי, זה רק אני חתום... לא תודה. אני מעדיף להיות צד שלישי. להיות זה שמספר לא על עצמי. עכשיו את פה, ואת כל כך קרובה. אני מרגיש את העיניים שלך בוחנות לי את העורף