אוויר שאמור להשאיר אותי בחיים. ואני זאת שצינית. בתקווה שאלו יהיו מילותיי האחרונות. מתחילה להיחנק מאותו בסדר. אוויר בקושי נכנס ומסרב לצאת ואני רושמת כאן הכל מהר את הדם שהתעקש לצאת )גם הוא שחור( ומחרחרת לי בשקט בטענה שאני משתעלת בטעות בקול רם מספיק שהסבתי תשומת לב של מישהו. בולעת יותר מקליפה שחורה מתפוררת מריקבון. יותר ומה שהיה פעם משאבת דם רטובה ואדומה, עכשיו אינה אלא כמו הריאות שלי. לוקחת עוד שאחטה ומרגישה את ליבי נהיה שחור ולפעמים אני לא רואה יותר מרק שחור. כמו בגדיי, כמו נשמתי, בוהה באופן ריקני לנקודה פלונית בחלל. לפעמים יש מולי עשן מעצבן אותי ואני יורדת על זה. כמה מפתיע שזה לא מזיז לי. מזה, כי לא אכפת לי. "צינית? אני?! בחיים לא!"... כל דבר קטן להעמיד פנים שאני מקשיבה ולא מוצאת טעם לזייף כאילו אכפת לי לא מצליחה אפילו להכריח את עצמי להתרכז ולא רואה שום צורך