שהיא תבוא. כל מה שחשבתי אז, במסיבת סיום, אני אגיד לה את זה בפעם הבאה ומעוותות את מה שבאמת רוצים לומר. להגיד דברים וכשנהיים מבוגרים הן רק נעשות יותר מסובכות אותו רגע ארוך של צמות וקירות כחולים של תיכון. יש הרבה דרכים אני חושב שהכל נוגע לאותו מבט מטופש שהיא שלחה לי בכיתה י'. שלה תמיד הגיע מעבר לסורגים הלבנים של החלון שלי. מזה שהיא הייתה בת ואני בן. כמעט ולא שיחקנו ביחד. אבל הקול העליונה, הייתי צריך להושיט יד די רחוק כדי להגיע אליה. חוץ אבל תמיד היא הייתה מין אובייקט מעורפל, בבניין ליד בקומה אני מכיר אותה. אני ובוני היינו שכנים. מאז שאני יכול לזכור. מוזר, אני עדיין מריח אותה על הכרית שלי ובכלל שכחתי מאיפה ארוך שהיא לא ראתה אותי. חשבתי על זה הרבה, אני די בטוח שאותם שמונה ימים היו הזמן הכי פשוט שמחה לראות אותי בחיים. אותה נערה מוכרת... הדרך החידה להסביר את זה היא כאילו היא הכיתה, אולי רק כדי להיות חלק מהחבורה, אבל אותן עיניים על אותי למשהו שלא הכרתי קודם. באותה תקופה הייתי מאוהב במלכת רק ג'ינס. ואותו יום בבוקר, העיניים שלה נפערו בפני ופתחו ללימודים היא התנהגה ממש מוזר. כיתה י'. היה לה גשר