אחד קטן, שנלחם כנגד כל העולם בשביל החבר הכי טוב שלי, אבל הוא- הוא הגדול מכולם. הוא צריך לעצור את זה. כל כך הרבה צעקתי עד שאני כבר לא יכול יותר. אני כותב לו את המכתב הזה כי אולי הוא לא שומע טוב. הוא היה חייב לשמוע אותי צועק ולעצור את זה. זה לא מאוחר מדי. הוא עדיין נושם ונופחת בו רוח החיים שאלוהים עשה ממנה עניין כל כך גדול. נשימות איטיות יותר ויותר, אבל זה עדיין לא מאוחר. הרגליים שלי כבר לא מחזיקות את משקל גופי, ואני קורס. קורס מרוב כאב, כאב שאף אחד לא צריך לשאת אף פעם.  עכשיו על הברכיים, אני מסתכל לחבר שלי ישר לעיניים, שמתאמצות כל כך להישאר פתוחות. רואים שהוא לא מבין מה קורה, לא מבין למה הוא כל כך עייף פתאום, כשרק לפני כמה דקות הוא התעורר במרפאה והכל היה בסדר.  העיניים הגדולות והחומות שלו שואלות אותי למה הכל כל כך שחור עכשיו, ולאן נעלמתי לו מהחיים. שואלות אותי למה אני נותן לזה לקרות, הרי אני ממש שם! ממש לידו! איך אני לא קופץ לעזרתו ומוצא איתו את הדרך חזרה מהחשיכה השלווה והנוראית הזאת. אבל זה מאוחר מדי, אפילו אלוהים הגדול מכולם, שנתן לנו את החיים האלה על פני האדמה הזאת כבר לא יכול לעזור