משמינה, מנחת כמובן. גודלת ומתפתחת, אוכלת אותי מבפנים. "הוא רק הלך לצבא..הוא עוד יחזור. זה לא סוף העולם. ואת יודעת את זה!" שוב המנטרה הזו שאני מנסה להכניס לעצמי שעות נוספות לראש. החברים המנטליים גם אומרים את זה כל פעם שאני מדברת איתם.  רק חבל שאני יכולה רק לדבר איתם, ולא לעשות עוד דברים. מתה לצאת מהבית הזה. מין סוג של כלוב ענק וחדיש, מין סוג של מקום שאמור לתת תחושת חמימות כלשהי אבל ללא הצלחה. הוא עצום מדי בשביל לעמוד בדרישה הזו. הקור כאן חודר לעצמות, הידיים שלי קרות כמו קרח, והוא לא כאן בשביל לחמם לי אותן. לקחת את היד שלי בידו ולכסות עליה ביד השנייה בניסיון נואש להפשרת היד.  בפעמים הראשונות הוא באמת לא הצליח להפשיר אותן. הן נשארו קפואות ועקשניות. הציפורניים שבקצות האצבעות המאורכות והדקות נישארו כמו תמיד, צבועות במין סגול-כחול.  "נסיכה שלי...את בטוחה שהדם שלך אדום?" היה אומר בציניות מהולה בהמון אהבה, שהייתה ישר מעלה חיוך על הפנים שלי. ואז הוא גם היה מחייך, והמעגל היה מושלם. בסופו של דבר, אחרי כמה ניסיונות, הוא היה מצליח לחמם לי את הידיים. מצא את הפיתרון, בהמון אהבה וסבלנות. מחבק אותי חזק