89.01.71 שבת. נורה. ואני אומרת לו ש-כן. והוא אומר לי: "נורה, את אוהבת אותי". ואני אומרת לו שלא. והוא אומר לי: "נורה... נורה, זה אני!" ואני אומרת לו שלא. והוא שוב אומר לי "תרגעי, נורה, תרגעי, זה אני!" וקמתי מהכורסה, וזרקתי את עצמי בוכה למיטה. וכולי רועדת. ואמרתי לו שלא. והוא אמר לי "תרגעי, נורה, תרגעי". ואמרתי לו שלא. והוא אמר לי שהוא אוהב אותי. והוא אמר לי שלא. ואמרתי לו שהוא חרא של בנאדם. והוא אמר לי שלא. ואמרתי לו שהוא חלאה. והוא אמר לי: "תרגעי, נורה, תרגעי". בכורסה "שלו" ממול. ועכשיו אני יושבת המומה בכורסה, תופסת את הראש בידיים, והוא לבכות... או להעיף אותו מכאן - או מה. של ה"שכן" שעשה לי לפני חצי שעה... ואני לא יודעת אם לצחוק או התחיל ליילל שוב, ופתאום עושה לי הטייס שוב את הקול המלאכותי והידיים רעדו לי, והקפה נשפך, והעיתונים על הריצפה, והחתול אלוהים! כי כמה זה מתאים לו... והכל! הכל! הכל הוא ידע... ושמע... לא עלה בדעתי שהוא ישכור את הדירה שעמדה להשכרה בדיוק מעלי, ומה כבר ראה - - - ומה כבר אמרתי... ולמי... אלוהים! - - ואיך והכל התבלבל לי פתאום... וניסיתי לחשוב מהר מה הוא כבר שמע...