ואמא לא שם כשצריך. הדקות הכי קשות שיש לי בחיים. כשאני חוזרת הביתה אלו הדקות הכי קשות שיש לי ביום. חושבת ככה כי אסור לחשוב ככה. כשאני חוזרת הביתה ומפחדת שהיא תמות, אני כועסת על עצמי שאני כשאני חוזרת הביתה אני מפחדת שהיא תמות. בדיוק בשיחה עם הרופא. בדיוק בבדיקות ושאבא יגיד שהוא לא יכול לדבר איתי כי הוא כשאני מתקשרת לראות איפה הם אני מפחדת שהם בירושלים ואמא בניסוח שלו. שלי, בגלל שלאמא לא היה כח לכתוב אותו, אז אבא כתב בעצמו, כשאני מוצאת את הפתק אני מפחדת שהוא יהיה כתוב בכתב של אבא מגיעה הביתה כדי שהם יגידו לי מה יש לאכול. השולחן שאומר שאולי הם לא יחזרו היום ושאני ארים טלפון כשאני כשאני חוזרת הביתה וההורים שלי לא שם אני מפחדת למצוא פתק על בדיקות תכופות. לבית החולים הדסה בירושלים כי המצב נהיה רע וצריך לעשות כשאני חוזרת הביתה וההורים שלי לא בבית אני מפחדת שהם נסעו גרוע, אני מפחדת לחזור ושהיא לא תדבר. נשאר אותו הדבר, אני מפחדת לחזור הביתה ולגלות שהמצב יותר כשאני חוזרת מהבית ספר אני מפחדת לחזור הביתה ולגלות שהמצב המרגיע שלה עם המשפטים האמיתיים שלה. מעט יחזרו ושאמא תענה לי לטלפון ולשמוע את הקול