נסענו שוב לבודפסט. הפעם נלווה אלינו זוג חברים כרמית וזבולון, שהתלבשו עלינו כי: "אתם כבר הייתם אלף פעם. אז תדריכו אותנו!". האמת, לא כל כך אהבנו את הרעיון. כי ממש ממש אין לנו רגליים בשביל לחרוש שוב את המקומות האלה. אבל, כמו שאומרים: "בשביל זה יש חברים". מההתחלה הכל הלך ברגל שמאל. המונית לנתב"ג אספה אותנו בזמן ונסעה אליהם. אבל כמובן שהם עדיין לא היו מוכנים. זבולון עדיין התאמץ להתאים את חגורת הכסף לכרס שלו וכרמית עסקה בעיצוב השיער עם הפאן, כשהיא אומרת לנו לא לדאוג. "לא יטוסו בלעדינו! אתם הרי מכירים את ההונגרים. אלה, אין להם שעון. תמיד מאחרים!". סיפרנו להם שטייס הונגרי, אם היה מאחר אצל הקומוניסטים, היו מורידים לו את הראש. היום רק מורידים לו מהמשכורת. אבל כרמית אמרה שזה סתם סיפורים וחוץ מזה, משכורת בפורינטים, שזה הכסף שלהם, בין כה וכה לא שווה כלום. כשנכנסנו כולנו איכשהו למונית, פתאום זבולון נזכר שהוא מוכרח לתרום את תרומתו הצנועה בשירותים. כשחזר, כרמית אמרה: "לך יא שטינקר! מה? לא יכולת להמתין עם זה עד נתב"ג?". וככה הם ישבו במונית, כועסים זה על זו.  באולם הנוסעים לא היה כסא פנוי. היינו צריכים