1. התחלה. פוקח עיניים לעולם לבן. האדמה רכה תחתיי ואני יודע בלי להסתכל שזה חול. האופק פתוח, זהה. חול לבן. מדבר. אני מסתכל מטה, לגופי. אני עירום. לא הייתי אמור להביא משהו איתי?  אני לא זוכר מתי הגעתי לכאן. מנסה רגע ויודע שלא אמצא תשובה. נדמה שפקחתי עיניים ופשוט הייתי. מצאתי את עצמי. איבדתי את עצמי. כאן. אני חושב: אני אמור להיות לחוץ. אפילו מבוהל. אבל אני לא. עוד לא.  המחשבות באות לאט, כמו ממקום של צופה. איכשהו כל זה נראה לי סביר, הגיוני. אפילו רצוי. צעד אחד מוביל לאחר ואני מתחיל ללכת. לאן? לאופק, כמובן. לתקווה שיש שם משהו למצוא. בעולם כזה כיוון אחד לא עדיף על אחר, ואין סיבה להתלבט. יעד ראשון מוביל לשני ובינתיים שכחנו להסתכל על הדרך. הכי חשובה הדרך. הכי חשוב להסתכל על הנוף.  אלא שכאן אין נוף. רק חול לבן. מישור שטוח שמשתרע עד קו השמיים. אני הולך. מה עוד אפשר לעשות? הלכתי והמשכתי ללכת. הולך וממשיך ללכת. הולך וממשיך. ממשיך. הולך.  אמור להיות קשה יותר. אמור לחשוב איך הרגליים בוערות והגרון צורב. איך הראש סחרחר וכל הלבן הזה משנה לו צבעים. אני אמור להתגעגע הביתה. לאנשים, למכוניות. אני אמור