קמוצות, מעמידים פני מקשיבים ומהנהנים עם הראש. המיותרות. אחרי הכל, כל מה שהם עושים זה רק יושבים שם בגבות כל הבכי, על רגשי הנחיתות, על הכתמים המלוחים, ועל השאלות ולא להפך. כן. מהיום אני אבוא, אשב על הספה, והם ישלמו לי על אם כך, על הגננים בעלי הגבות הקמוצות והמבט הרחמני לשלם לי, הוראות. הוראות שאני נותנת לגנן שלי בימי שמש של שבת בצהרים. הם לא באמת מנקים. אני הרי עושה את כל העבודה, הם רק נותנים לא. משאיר מאחור. והגננים עם הספות, מנקים לי את כל החרא מהחיים. לי את החיים. ולעומת זאת, גננים מרימים את כל החרא שהכלב שלי פחות, אבל הוא בסך הכל מסדר לי את הגינה, הגנן הזה אמור לסדר דקות, הכל נעצר, הברז נסגר, וזה הזמן לחשבון. לגנן אני משלמת כמו שגנן סוגר ברז. סוגר ברז ולוקח כסף. ואחרי ארבעים וחמש את הדמעות במסחריות - כמו שסוגרים ברז מטפטף. בטכניות כזו - אחרי ארבעים וחמש דקות, הם פוזלים לעבר שעון הקיר ועוצרים לכם תפרקו את כל העול בחמישים דקות. אולי בעצם ארבעים וחמש דקות. מתחת לשכבות העור. להראות, ומנה גדושה של רגשי נחיתות שכבר נמצאים אצלכם עמוק שהם יודעים לתת זה מבנים קבועים של איך החיים שלכם אמורים