אבל שיקרה כבר. נמאס לי לחכות. אותי להליכה מתנדנדת על החוף. צריך שמישהו יעשה משהו. לא אני. פינגווין. לא יכול לבד. לא יכול בכלל. צריך שמשהו יבוא ויגרור עשר צעדים על החוף שאני אגיע לאנשהו. אבל משום מה אני פרודוקטיבי, משמעותי. להוציא את עצמי מהמים הקרים ולרוץ לבד שליטה. לא יודע. אני יודע שאני צריך לעשות משהו עם עצמי. משהו תחזור מהעבודה, שמשהו כבר יקרה. שתהיה לי שליטה, שאני אאבד מחכה שיעבור לי החום, שייגמר לי הבי"ס, שאמא תלך לעבוד, שאמא הזיות. מה אני כבר יכול לעשות שהזמן יעבור. אני כל הזמן מחכה. הולך ומתחמם. ככה אומרים, שהוא מתחמם. או שאולי החום עושה לי מכים גם בי. שוכב במטה, מזיע מחום הגוף ומחום העולם. העולם פינגווין מסכן. הטבע הכה בו. הגורל, המזל והחיים. וככה הם חיכיתי לו בקור ועד היום הצינון לא עוזב אותי. האחרון. המטומטם סירב לצאת וקפא למוות. אני ישבתי על החוף, הבריכה. ואחרי שהלכו מליון תיירים נשארתי אחד לחכות לפינגווין ואני כזה. מצונן בקיץ. מת מחום ולא יכול להיכנס למים הקרים של יכול לצאת לבד. זה נגד הטבע שלו. כבר הלכו, הזרקורים כבו והמים מקפיאים לו ת'תחת. אבל הוא לא נשאר שם לבד במים,