כך טיפש. בא לי להיות נקודת חן על שדה של מור ולהיעלם. "מיקו," היא באה לחדר. "בוא נראה טלוויזיה." אני פוקח את עיניי ומרגיש מנותק, אפוף בערפל של טמטום. "אני לא מרגיש טוב." "מה..." "לא יודע, משהו במוח, נדפק." "עישנת משהו?" "לא. זה טבעי." "בוא נעשה לך נומי נומי." היא מחייכת. "זה עומס יתר במוח, אתה תהיה בסדר." היא מכבה את כל הנורות חוץ מהמסדרון, שמה מוסיקה שקטה בלועזית, מניחה לידי מאפרה וסיגריות ושואלת אם להישאר. "ומה?" "נתחמם אחד מהשני." אני מלטף מתחת לצווארה. "חסרה לך נקודת חן?" "מה?" כמה המציאות אכזרית לפעמים, היא מסוגלת לקרוע לך את המוח. "מור..." "מה?" אני רוצה לשמוע אותה אומרת שהיא אוהבת אותי. "א..." "מה? מה?" "אני הייתי ילד פעם." היא חושפת שיניים לבנות, עם הניב העקום. "איזה ילד היית?" אין לי זיכרון אבל אמרו לי. "מאושר." "ואני הילדה שהראתה לבנים את התחתונים." "מוזר לי בבטן." "מה?" "כואב לי הגוף." היא מציתה סיגריה ומושיטה לי. אני מעשן. אולי אני עומד למות. "מור..." "מה?" "איזה שם זה?" "מיק מיק מיקי מאוס. שאני לא אצחק על השם שלך. יש לך משאלה אחרונה?" לבכות. "משהו לפני שתישן?" את השפתיים