הגיע הראשון. חשבתי לעצמי שאם כשמתים בעולם הראשון מגיעים לשני, אז אם מתים בעולם השני מגיעים בחזרה לראשון! שמח ומלא מרץ פתחתי את החלון שלי, בקומה השמונים, נשמתי את האוויר הטהור של עיר המתים, וקפצתי למטה.  נפלתי כמה דקות, וזאת היתה אחת מהחוויות היותר אדירות בכל החיים (או המוות) שלי. פשוט הרגשה של נפילה, שאתה לא שולט בכלום. אני בטוח שאם המטרה הראשונית שלי לא היתה להתרסק על הרצפה, הייתי מת מפחד. אבל במקום לפחד רק נהניתי מהאוויר הקריר והנעים שזרם בעצמה על כל גופי, נהנתי מההרגשה שאני לא תלוי בכלום, שהכל עומד להגמר עוד מעט. ראיתי את הרצפה אחרי בערך דקת נפילה, מתקרבת ומתקרבת. כבר יכולתי לדמיין ברוחי איך אני מגיע שוב לעולם החיים, איך אני מפתיע את נועה בבית שלה, איך אנחנו מבטיחים אחד לשני שאף פעם לא נפרד עוד. כהייתי כבר קרוב מאוד לרצפה לא יכולתי להסתכל עוד. עצמתי את העיניים בציפיה, חייכתי וחיכיתי. חיכתי וחיכתי, והרצפה לא הגיעה. כשפתחתי את עיני שוב, ראיתי את הרצפה ממש כמה סנטימטרים מתחתיי, ואותי לא ממשיך ליפול. הגב שלי כאב. 'אורי, מה לכל הרוחות קרה לך?' היתה התגובה הראשונה של עדן כשהיא ראתה את