"את... נהדרת... מושלמת..." אמר לה. והם הלכו יד ביד בדרך... למצוא. הוא חייך אליה. "אני אוהב אותך" אמר לה ונישק אותה. אליו. בחושך הזה שהיו בו, נצנוץ עיניה היה קרן של אור שנהנה רוצה להישאר איתך ככה תמיד. יד ביד" היא אמרה לו וענייה נצצו שמחת חיים ואהבה. "אני אף פעם לא רוצה לעזוב את היד שלך, אני לאבד את עצמה בתוכן. בעיניים הירוקות הילדותיות האלה שמשדרות היא התבוננה בעיניו הירוקות הגדולות. העיניים האלה שגרמו לה רוצים להפר אותו. לשמוע רק את תקתוק השעון ואת הנר הנמס. שקט רגוע כזה. שלא ורחוקים, בורח מהכל, חוץ ממנה. בשקט הזה שבו ישבו ניתן היה רחוקים. בימים בהם כל היום רק הסתכל בעיניה. טס למקומות אחרים הוא החזיק את ידה הרועדת, נזכר בימים ההם. שלא היו כל כך חסר אונים. כמה הוא לא רצה להיפרד באותו הרגע. יכול היה להסתיר את עיניו שלו. הכחול התרחב וגדל ונתן לה מראה את שערה קולט את עיניה שהיו כה מיוחדת באותו רגע עד כדי לא והסתיר את הדמעות. בעדינות שלח את ידו והזיז בזהירות ובאיטיות הוא נאנח. "אני..." התאמץ. שערה הארוך והחום גלש על פניה סופית. לחשוב שהוא לא רצה לעזוב לה את היד. והכחול היא החלה לבכות.