בוכה? עוד מעט אני אבכה איך נהרסת לי השינה הזאת של הוא יושב שם ומושיט לי ידיים, גועה בבכי. לובשת שוב את חלוק המגבת הלח וקמה לקחת את שחר מהמיטה שלו. תביאי לי אותו, הוא מבקש ממני, ושוב מעביר דפים בחתף. אני את המשחק. אני על השינה הזאת כבר לא מוותרת. תיקח את שחר, אני מבקשת ממנו בקול גבוה יותר. שישב איתו ויראה משתתקים השכנים, אבל אצלי בבית מישהו מתחיל לבכות. כנראה חזק מדי אני עושה את זה, ואחרי שני הבומים של התריסים התריסים. עוד מעט מתחיל משחק חשוב, הוא אומר, ואני קמה להגיף לבד את לשכנע. אתה יכול לקרוא את זה אחר כך, אני אומרת, ולא לגמרי מתכוונת עמוד. אמנם קריאה מהירה, אבל עד כדי כך? אני רוצה לגמור כאן את הכתבה, הוא אומר לי, ושוב הוא מעביר למה? אני תוהה, ולא מצטערת הרבה. לא עכשיו, הוא אומר לי בקול רם יותר. אני שואלת, לא בטוחה אם שמעתי אותו או אם הבנתי מה אמר. מה? דפדוף איטי ולא פחות רוחש, שתיקה. לא כרגע, הוא אומר בסוף. שתיקה. ואני שואלת אותו שוב אם הוא רוצה לבוא. הזאת, שתמיד היתה שלנו, משהו בתמונה הזאת בראש עושה לי עצוב, אבל מצד שני התמונה שלו שרוע על השטיח עם העיתון שלו בשעה מה? הוא מרים את