לועדה. מיגי "האם הכל היה בסדר?" הוא היה מייג'ר והוא הגדיר מחדש את המושג אדיבות, "הטיסה? המלון שקיבלתם? אם תצטרכו עוד משהו, רק תגידו. אנחנו משתדלים שהאורחים שלנו יקבלו את הטוב ביותר". "אפשר לחשוב שזה בית מלון," עינת חייכה בלי מילים בזמן שהבטיחה שהכל בסדר גמור. "הסמלת מק'קול אמורה להיות המלווה האישית שלכם," המשיך המייג'ר והבחנתי שפניה של מק'קול התעוותו באי-נוחות ואז חזרו להבעה רגועה. "היא נלחצה מדבר כזה?" שאלתי את עצמי, "למה?". "לעולם לא תבין את האמריקאים," הודיעה עינת בזמן שהמייג'ר הסביר שאם היא לא בסדר, אפשר למצוא אדם מתאים יותר. "מייג'ר," עצרתי את שטף הדיבור שלו, "הסמלת מק'קול בסדר גמור". "נשמח אם היא תישאר איתנו," הוסיפה עינת בתמיכה כנה. הסמלת הייתה אדם מעניין למדי, משהו בין אניגמה מסתורית לאלברט איינשטיין, כפי שתיארה זאת עינת. מזווית עיני ראיתי את הסמלת משחררת אנחת רווחה אילמת. "רוצה להיות איתנו" שידרתי לעינת. עינת הסכימה עם דעתי. "כמובן, הסמלת יודעת לעשות את העבודה בצורה... משביעת רצון" אמר המייג'ר. "אתה לא אוהב אותה?" עינת לא שאלה את השאלה הזאת אבל אני קלטתי את המחשבה. "אני בטוח