הוא מסתכל בי במבט הזה שלו, המתוק והאוהב ואני כבר לא יודעת איך להבין את זה. "המצב לא טוב, תקוע כמו עצם בגרון" הוא אומר ואני מבינה.  הוא לא מדבר על המצב בינינו, הוא מדבר על ה-מצב. המצב שכולם נמצאים בו עכשיו. המצב שבו כולם מתפוצצים ותמיד אתה מכיר מישהו שמכיר מישהו, בתקווה שלא בצורה קרובה יותר. ובפעם הבאה זה יכול להיות אתה. היית שם לפני שעה, לפני יומיים בדיוק. וזה מפחיד כל כך וכל מה שאתה רוצה זה להיכנס לתוך עצמך ולהיעלם, להימחק לפרק זמן מסוים, כזה שכשתחזור ממנו, הכל יהיה בסדר. אתה לא רוצה לשמוע כלום יותר, מתנתק מהחדשות, מתנתק מהחברה כי כל מה שהם עושים עכשיו זה לדבר על "המצב". אין משהו אחר. אין חיים אישיים, אין שמחה, אין ילדות, אין אהבה. יש רק מצב. ומה שהוא גורם לנו לעשות.  ומה שהוא גורם לי לעשות זה להשתגע. אני לא יכולה יותר. כשרון אומר לי לשמור על עצמי, הוא לא מתכוון לזה שהוא אוהב אותי ושהוא לא רוצה שיקרה לי שום דבר רע כי אחרת הוא לא יוכל לחיות עם עצמו. הוא מתכוון לזה שאין לו כוח ללכת לעוד לוויה, לתת לעוד דמעה לזלוג במורד הלחי הסמוקה שלו. עד לפני כמה זמן לא הבנתי את זה. חשבתי שכל מה שהוא