"כן, מי זה?" "מיכה". "איזה מיכה?" "מיכה... מהספסל..." "מה? באמת שאני לא זוכרת..." "איך את לא זוכרת אותי? הרי טיילנו ביחד... תחשבי טוב... עוד הייתי מסתובב עם תום הרבה..." "אה! מיכה... מה קורה?" "הכל טוב, מה איתך? "לאט לאט... קרה משהו? "לא, למה?" "לא יודעת... התקשרת..." "אה... זה... לא, סתם לא היה לי מה לעשות, חשבתי - "למי אני אתקשר?" ואת קפצת לי בפלא..." "בנתוש... אז מה חדש?" "סתם, לא הרבה... לאן נעלמת לנו?" "מה זאת אומרת?" "כבר לא רואים אותך!" "תכלס, בעיקר יושבת בבית... לפעמים יוצאת ככה עם חברות, אתה יודע". "התגעגענו אלייך!" "חה חה... אני שמה כסף שכבר חודש אף אחד אפילו לא אמר את השם שלי, לא?" "טוב... באמת לא ראו אותך הרבה זמן... אבל את רואה, אני כן חושב עליך!" "כן, אה... טוב, שמע, אני חייבת לזוז... היה נחמד... לילה טוב". "אני אתקשר מחר, סבבה?" "סבבה". "ביי". "ביי ביי". הנחתי את השפופרת והשמעתי תרועת ניצחון: שלב ראשון - ליצור קשר - הושלם. "עוד כמה שיחות - ולפגישה", חשבתי. "אתה יודע שזה הסימן הראשון?" אמר אחי שעמד מאחורי. קפצתי - הוא הפתיע אותי. "הסימן הראשון למה?" "לטירוף". "מה הסימן