יעטרו גווני שמפניה. שיישארו. רוצה שילכו. אמרתי לו שהבטחתי שאחרי החגים את הקירות שלי נפלטה מגרוני. הצבעי ניגש אליי ושאל אותי אם אני בסדר ואם אני ידעתי אם מכבש עבר עליי או שלרגע אבדתי שליטה, רק זעקה קלה מטענים כמעט באותו המקום. מוטי מת מוות הירואי, מכובד ואני לא בדיוק כשניגש לפצוע אחר נשמע קול נפץ עז. התברר שהטמינו שני לחסום עורקים לאסף נוימן שהודה לו שחור על גבי לבן על הצלתו. לראשונה ויצא לעזור לפצועים כשנשמע הפיצוץ. הוא בדיוק סיים הפך בין לילה לגיבור. כתבו עליו שישב בבר ההוא שפגשתי בו עשרים בפיגוע השני שהתרחש שבע דקות אחרי הפיצוץ הראשון. מוטי עיתון הבוקר. עשרים ושלושה הרוגים. שלושה בפיגוע הראשון עוד מהעבודה, חילקתי להם עבודה, הכנתי להם קפה והתיישבתי לקרוא את בוקר שאחרי שמחת תורה הגיעו הצבעים, אני לקחתי עוד יום חופש כך הייתה דממה. הוא בא ולא הוציא מלה, רק נכנס למיטה ורצה אהבה. נתתי לו. אחר אני כבר הפסקתי לשאול היכן הוא בילה בזמן העדרו. ביום כיפור למדתי אותו, שאיתו זה אחרת. מדי כמה לילות הוא פשוט הופיע, רק אותו ריטואל מפעם קודמת חזר על עצמו. כבר לא חיכיתי לו, השעון תקתק והורה שזמן ללכת