יספק לנו את הצורך לפחד, לבכות, להזדהות, טלוויזיה לפני שהם פותחים את האור. אולי שם נמצא הריגוש הבא. לא, אבל זה בסדר. מצאנו תחליפים. אנשים נכנסים לחדר ופותחים בו יציבים זה בתוך מסגרת? למה גידרנו את התשוקות שלנו? למה המקום היחידי שאנחנו מרגישים החיים האלה למרגשים ול... מלאי חיים... ולמה? למה אנחנו מפחדים כל כך? למה חיסלנו כל סיכוי להפוך את אנחנו הולכים, לכמה זמן ולמה? אנחנו רוצים להרגיש בטוחים, רוצים לתכנן הכל, רוצים לדעת לאן מפחדים מדברים שאנחנו לא יודעים שעומדים לקרות. בפני הפתעות. עשינו את זה כי אנחנו מפחדים. מפחדים משינויים, חסמנו את עצמנו בפני ריגושים, בפני מקומות שעוד לא גילינו, קלקלנו את העולם. לא השארנו פתח לדברים לא צפויים לקרות, קבוע לעיר הבאה שהכרטיס הפתוח שקנית כולל. אתה מסיים את מעשיך בעיר ועולה לאוטובוס שלוקח אותך במסלול גילו בשבילך, אליהם אפשר להסיע אותך. אתה חוזר לסוכנות הנסיעות ונותנים לך רשימה של אתרים שכבר ליהנות מהן. שורה של סירות עומדת על גדות האגם, ואתה צריך לשלם בשביל שמשום מה אף אחד לא טובל בו, ובגלל זה גם אתה לא. גם צועד בשבילים קבועים שסללו לך, מטייל לגדות אגם