נועץ את ציפורניו בכתפה והיא, אורשולה, מרגישה שפרנסיס הקדוש מאסיסי, זה שידע את שפת החיות והחתולים יגן עליה, ויעזור לה לקבל בגבורה את העונש המגיע לה מידי אמה. עונש צריך לדעת לקבל בכבוד, בהכנעה וברגשות אשמה טהורים, היתה האמא אומרת, ואורשולה, מחבקת את החתול המלוכלך, משפילה מבטה אל קצות נעליה הגדולות מכפי מידתה, מוכנה בלב הומה לשמוע את דרשת התוכחה, כשהיא נתלית בתקווה הקלושה, שביצוע החלק השני של פסק הדין, שהוא העונש הגופני שאותו תקבל, כמקובל, מאביה, יידחה או אולי אפילו יבוטל, אם אכן תצליח לשכנע ולהבטיח בלוויית גילויי חרטה עמוקים, שיותר דבר כזה לא יישנה, שלעולם, לעולם היא לא... כך גם הרגישה הנערה הצעירה כשנסתה להתאבד בפעם הראשונה. גם אז ישבו שני חתולים ליד מיטתה. החתולה האפורה היתה שוב בהריון, ומבעד לעיניה העצומות למחצה היא ראתה את תנועות העוברים מתחת לפרוותה המתוחה של החתולה, שהבעת העוני שיוותה לפרצופה החתולי עם השפמים הקצוצים, הבעה כשל מדונה מיוסרת. כאב האימהות עמוסת הסבל, הייסורים, ההקרבה, הצער והרחמים, פני הצלוב עצמו, חשבה הנערה, רק בלי הזקן. יללת חתול נשמעה מהחצר. אני רצה לחלון ומביטה