והמוגן. של חשיבה אינטנסיבית וסרטים בראש, הגעתי לתל אביב, ותפשתי ברפרוף קל של שפתי על שפתיו, ומבט מרגיע ועצוב. תוך 31  שעות הייתי חייבת לרוץ )כדי לא לאחר את הטיסה( ונפרדתי מיואב ללוות אותי לשדה התעופה. נסעתי לשדה התעופה קנדי, וכשהגענו כשסיימתי לארוז המונית חיכתה לי כבר למעטה, ויואב התעקש למשהו אחר. לטעם אחר בפה, לא טעם מר, ומנוכר. חיכיתי שיואב יגיד משהו, אבל בפנים העדפתי שישתוק. ציפיתי שממינים עגבניות ומלפפונים, וזרקתי הכל )בלי לקפל( במזוודה. התחלתי לארוז את הבגדים שלי, הפרדתי את שלי משלו כמו פגישות בעיר(. ביותר בשבילי(, ויואב מיד הזמין לי כרטיס, בלעדיו )יש לו בשום טיסה לארץ בתיירים, אבל היה מקום במחלקה ראשונה )רק הטוב )ממש על הברכיים( שיתנו לי טיסה מוקדמת יותר. לא היה מקום יואב מיד הרים את הטלפון, התקשר לחברת התעופה אל-על, והתחנן זמן לחשוב". רוצה?" הסתתי את מבטי מפניו "כן, הביתה, בלעדייך, אני צריכה לרגע, רכן מעלי, )הרגשתי אותו זז( ושאל "זה באמת מה שאת טונים במצב כזה( "יואב, אני רוצה לחזור הביתה". יואב לא היסס 73 דקות של שתיקה, אמרתי בקול רגוע והחלטי) קשה להוציא כאלה מה להגיד. נשכבנו