60.3.92 ציווית חיים. כבר נגמר זרע ינבט ועשב יוריק על חלקת הבטון הדוממת כשמעוף פיות יעטר את שמי השרון שידע יובל לבית החולים ויסיים קל"ב הקשיש יוולד לתוך אין מקום בדמות בית אבות, ובינתיים עולם כמנהגו סובב שכולה חיות וקסם גולמי וחלומות ילדות זרועי אבק פרדסים, לתוך העולם הזה, בטח שלא להדביק כרזת פגושים מנצנצת שעוד שדופת כנפיים שמוללה שיער באצבעותיה נולדה ואני יקירי, לא הספקתי לכתוב על הקיר שאלתי מאין נפקדת, יש מאין יש זיכרון שדה פורח יתחלף באבן ירושלמית נוכחת לרסק פרדס בעבור בניין זורח לנמק ביד המקרה, כמה עמוק אפשר לצחוק מקאברי התעשיות הצבאיות שממול מתריס כנגד ומולו בית עלמין מלוטש, ניבט מזווית העין תשתית בניין של בית אבות הממתינה למינוף בית חולים, ואז רחוב מישורי משופע מוחאים כפיים", דיוושת והאצת במעלה דרך הנצח כשהן מתות הם "כשהן נולדות בני אנוש מתעטשים, שיצאו את בתי הקולנוע, והידיים מוחאות כף, ועוד כף, ועוד אחת ושרידי הפגושים של הסטודנטים מרימון וניבטו לעברי מביטים לעבר הרמזור המתחלף על כבישי שדרות ירושלים. הם נותרו קפואים, האישונים אחרי שהפניתי אני אישוני שאלה לעברך "תנו לפיות לחיות",