חתנו. בשעת בין הערביים יעקוב יושב לו לבד, יושב וחושב, מבין שהסיכוי כבר אבד. עוד מעט הם לכאן מגיעים  ואותו על כורחו מביאים. ישקוהו באופיום ובשפע יינות עד שיאבד העשתונות. מאחורי ההרים אט אט השמש גלשה, יעקוב ממתין, אומר הוא ווידוי בלחישה, אי שם צבוע מרים את קולו, הפסגות ניבטות ממולו. פניהם לשמיים אומרות בלי מילים 'אכן החיים לא קלים'. והנה לפתע שומע הוא קול נגינה, ואת הכלה מובילים כבר לשם ברינה. וכמו משינה הוא פתאום מתנער ומתחיל ללכת מהר... הוא רק יכנס ויקח מחדרו את חפציו וצרורו. הולך לאיטו  כמו אל מותו מגיע לשער, פותח. דרכו הוא מביט אל תוך האולם המואר, ריח היין באפו כבר בער. 'אמר רבא, אמר רב פפא' אותיות הוא רואה כמו מתוך הגמרא, מדברות, קוראות, זועקות במורא. "מה לך, ר' יענקל, ברח מהרה". התזמורת מנגנת והכלה בראש יושבת יעקוב, וסביבה עשרות זרי פרחים. ואביה ואימה ביחד עם כל בני השבט יעקוב, להביא אותך הם כבר הולכים. ובראש ההר, בשעות הליל, האפלות והדמומות, מטפס לו יעקוב חרש בעיניים עצומות. משני צידיו שוחות לעומק, לטרפן הן שוחרות, אך יעקוב כלל אינו חושש ופניו בזיו מאירות. 'דרך התורה אחת היא ובדרך