יום אחד עוד יכתבו על זה שיר. ואני יודעת, ואני רק ממתינה לאותה נקישה יחידה באצבע. הקסת שלי נוקשה כבר כאבן, עצים המשפילים אמיריהם לגרזן. אני רואה חיות המגישות צווארן הכחוש בתחינה לשוחט, כשאני מציצה בחלונות ביתי, תחתיה באה שן בינה שצמחה והיתה למגדל. שן חלב נעקרה, אני רק אונסת מתים מדיפי עובש מבושם. אספתי כבר את כנפיי, אני חוצה כבישים סואנים בעצלות. לשוני קהתה ממתוק וחריף. כמה ורדים כבר אוכל להריח? ואין בלתי מושג כמרתפו של האיד. הרי כולנו דף לבן שנשטף בדיו צבעוני, אני רוצה לתלות עצמי על קולב ולנוח. ריתמוס מתיש ותובעני. הרמוניה של איברים היא מוזיקה רחוקה, אבל כולו גבישים מתפוררים. מפוזר על הרצפה ומתחת לכרית, הסוכר עוד ישנו, ממתינה לנקישה יחידה של אצבע.