רצית לומר משהו." אלי: "כן. אני, זאת אומרת, בלי להכנס ממש לכל מה שאמרת, בכל אופן לפי דעתי, אז נראה לי שיש כאן, אה, איזה פספוס, זאת אומרת, תיכף אני אתייחס גם לזיוה, אבל אני מתכוון שיש כאן בהחלט מצב מעניין, בעיני, אפילו מרגש, וזה צומח  מארוע בנלי כמו צילומי חתונה וקיטש וכל זה, ולתוך זה הוא הצליח להכניס משהו נוסף , כאילו מעבר כזה, מסתורי, אתם יודעים למה אני מתכוון? זה מעניין אבל למה אני מתכוון שיש כאן פספוס, לזה שהוא לא מפתח את זה מספיק, לדעתי בכל אופן, זה נראה שהכל נשאר כזה תלוי באויר, אתה מבין?  הדרה: "אני לא חושבת. ההסבר שהוא נותן בגוף הספור מספק בהחלט. ואני, בניגוד למה שנאמר כאן קודם, מזדהה דוקא עם דמות הצלם. כי אם יש לאמנות תפקיד, אם יש לה איזו משמעות בכלל, זה רק כאשר היא מצליחה להכאיב, להגיע, לגעת, בחיים ממש - ברכה: "אויש, איך את יכולה להגיד שהכאבה זה דבר שנותן משמעות? הרי אמנים צריכים להיות לפני כל דבר אחר אנושיים".  הדרה: "להכאיב זה אנושי." ברכה: "אויש, באמת. את כל כך עסוקה בתאוריות שלך ובכל מה שלמדת שאת שוכחת שבסופו של דבר מתעסקים כאן באנשים. גם בספורים שלך יש תאוריות ולא אנשים".