יעקוב, ושמעון, תרצה את רעיונותיה החדישים בפני הצוות הרפואי של בית החולים, כשהם ממתינים למוצא פיה, או אולי לטכס הקבוע של הפלת הטוש, והרמתו. ליד המיטה של שמעון הייתה התקהלות, רופאים, אחיות ובני משפחה, כולם מודאגים ומתלחשים זה עם זה. "מה קרה?" שאלה מישהו שנראה כמו קרוב משפחה. "רב שמעון החליט 'להחזיר ציוד'," הסביר בקול סתמי, "מי את?" "הגר," השיבה, "שוחחנו..." לפני שהספיקה לסיים את המשפט הושיט לה בן שיחה את ידו: "הגר?" אמר בהתפעלות, "סבא שלי לא הפסיק לדבר עליך, לעת זקנה התאהב בך." שמי אופק, כן אהבתי אותו, גם אם אני מנסה להראות קשוח." הגר ראתה את הברק בעיניו וידעה שהבחור כן. "אני כאן," אמרה, "לסייע במקרים כאלה, אם תרגיש שאתה יכול לנצל כתף לבכות עליה, בוא לראות אותי." איש לא בכה בקול, המבקרים הקיפו את המיטה, הסתודדו ביניהם והתלחשו. כאילו לא להעיר את המת. ללא ספק אהוב היה על בני משפחתו, אם כי מותו בשיבה טובה התקבל בהבנה. בעיקר העירו שפניו השקטים מוכיחים שלא סבל, להפך הוא קיבל בשמחה את 'מלאך המוות'. הגר פרשה מהם, המשיכה בדרכה במרץ לעבר המשרד. ההרצאה שלה נקבעה לעשר, הייתה לה שעה לסכם לעצמה את מה