פה", מלמלתי בשקט. נשואה. שם בן הזוג: יואב. הספח עם שמות הילדים היה ריק. לא ידעתי איך לקבל את מה שראיתי. דנה דביר, מצב משפחתי: פתחתי את התעודה הכחולה. הסגנון שלי. ניגשתי לתיק וחיטטתי בתוכו. מצאתי את מה שחיפשתי. דחפתי אותו. על השולחן היה תיק נשי, לא מוכר לי אבל בהחלט "רגע, יואב, חכה רגע..." החולצה. יואב התחיל שוב לנשק לי את הצוואר ולפתוח לי את הכפתורים של "יל... ילדים?" כל ההורמונים והסקס לפי הוראות הרופא, הורסים לי הכל..." כל הטיפולים האלה. אני לא יכול עם זה. אני גם רוצה ילדים, אבל "אם את לא רוצה לאמץ, זה בסדר. אבל אני רוצה שנעשה הפסקה עם "כועסת?" והוא הסתובב אלי, מושך אותי אליו: "את עוד כועסת עלי, מותק?" ובעיקר השלט על הדלת בלבלו אותי. נכנסתי פנימה אחרי יואב, המבוא נראה לי מוכר, אבל לא זהה למה שזכרתי. הבטחון של יואב, ויואב פתח את הדלת בבטחון של דייר. משפחת כץ. אבל על הדלת היה כתוב בפשטות "דנה ויואב דביר", "כן, אני יודע", עמדנו מול הדלת שהיתה לפי מיטב זכרוני של החוצה. "זה קומה חמש", אמרתי. התרגלתי". המעלית עצרה בינתיים והוא אחז בידי מושך אותי "גם אני חשבתי בהתחלה שזה מוזר שאת קוראת לו