ואז הבנתי את המשמעות. את המשמעות של הכול. הבנתי שהתבגרתי. הסתכלתי לכוכב המנצנץ ושום חיוך הפעם לא עלה לי. שהיא גרמה לי לשמוח כשראיתי אותה פעם לפני המון זמן. נזכרתי אז בקטע שכתבתי ממש מזמן, סיפור על קרן אור ועל איך בשמיים ותהיתי האם זאת המשמעות: ההבנה שאין שום משמעות. בכוכב אחד התחזה נצנוץ חשוד. כוכב אחד, יחיד ובודד ראיתי הכנסתי את המחברת לתיק ונשכבתי על הספסל מביט לשמיים. גדול והכול פשוט לא שווה כלום. נמאס לי באותו הרגע מהכול, הרגשה כזאת שהחיים הם זיפט אחד במשפטים הסתומים האלו. בהיתי במה שכתבתי ולא הבנתי מה זה אומר. אין שום הגיון ואנשים שמשלים עצמם בחיפוש אחריה אנשים שיוצרים משמעות אנשים עם משמעות רשמתי: הפעם רשמתי כמה משפטים. שוב הוצאתי את המחברת. שוב בודד התיישבתי בספסל. כנראה שכאן, ברציף, צריכה להיות משמעות. שאם לא עליתי לרכבת עוד לפני שהמחשבה הזאת עלתה במוחי אז בלהיות ברכבת השנייה. אולי בה היה קורה משהו חשוב. אבל החלטתי עברה. אולי המשמעות לא הייתה בלהישאר כאן לבד ברציף אלא אולי הייתי אמור לפספס את הרכבת הראשונה ולקחת את זאת שהרגע ואז מחשבה אחרת ומטרידה במיוחד תפסה את מקומה: הרכבת,