שיניים מספרת על עצמה. אני מקשיב.    ליטל סיימה תואר ראשון במדעי היא מחייכת אליי בדרכנו למשרד שלה, קוראים לה ליטל. היא פשוט חייב... לי, קצת דרייב, אתה חייב להתעשת. אתה חייב להוכיח בגרות. אתה אני מעביר את הדקות שנותרו בבהייה החוצה. מוטיבציה, הם אמרו מיני כיוונים בשביל שהתמונה הזו תהפוך להיות חלק משגרת חייהם. שדרה קשיח. האנשים האלה הם ההצלחה. הרבה מרפקים נשלחו לכל ביומנים ממוחשבים, הם לא סתם. אלה אנשים עם אופי חזק, עם עמוד שהאנשים האלה, שיושבים במשרדים הממוזגים שלהם, שקובעים פגישות ראיתי את הים הזה ממרחק, בזווית אלכסונית. פתאום אני מבין מול חלון זכוכית ענק שחושף את הים במלוא עוצמתו. כמה זמן שלא המעלית עוצרת. אני לוחץ על קומה עשרים וחמש. הדלת נפתחת אדם אחר, מלוטש. משתין, שוטף ידיים. אני עוצם עיניים, מתרכז, פותח אותם ומגלה אני מקפיא. אני לומד את ההבעה בעל פה, אני מעכל אותה. אני רעננות. אני מביט במראה ומחפש הבעה אסרטיבית. אני  מוצא אותה, אני החלטי.  אני נכנס לשירותים, מתיז קצת מים על הפנים, צובר אדיש. אדישות משדרת בטחון. אני הולך בראש זקוף בלובי הענק, השומר בודק לי את התיק. הוא מחייך במבטא