זוכר רגעים שבורים מעטים בלבד. אני זוכר רוכב נראה לי שבור כרגע. אני גם מנסה להיזכר באותו יום, באותה שעה לרסיסים. הבית היה נעול. הלכתי לי לשוטט. לא היה לי מפתח. הכל היה יותר מדי בשבילי. כל כך הרבה ציפיות שבבת אחת התנפצו ביותר. לא הרשתי לעצמי לבכות. לא יכולתי להרשות לעצמי. הכל - אבל שום מילה לא יכולה לרפא שברון לב שכזה, אפילו הטיפשי לאחר כשעה וחצי והבית היה נעול. זכיתי לתנחומים קטנים וגדולים מצאתי בה הכל. הייתי מבולבל. הייתי למעשה שבור. הגעתי הביתה עוד סיבה להביט אחורה. לרגע לא ידעתי מה חיפשתי בה. לרגע כחודש, וברחתי כילד מתרגש. לא היה לי מה להפסיד, לא הייתה לי הלכתי לי, הפעם כמו נער בוגר, לא כפי שהצעתי לה את אהבתי לפני אהבת-נעורים, אך זה כאב. כאב מאד. גידלתי לי עולם משלי שלא רציתי לוותר עליו תמורת שום לי מה לחפש עוד. אני אינני בשבילה. אינני מוכן להשתנות, שלא היה לי, גוף מסוקס שמעולם כנראה לא יהיה לי. הבנתי שאין באותה תקופה, כתפיים רחבות אשר לא היו לי, שיער ארוך וגולש בגרות. אבל היא לא רצתה את זה. היא רצתה את הטיפוס האידיאלי איש לא רצה, לא עשיתי רע לאף אחד, הפגנתי מה שכונה מאוחר יותר עיניה