שלהם בגועל. בי, מחכים לרגע בו יברח לי ביס קטן והם יוכלו להעוות את הפנים לא לקחת ביסים גדולים מדי, כי כל האנשים באוטובוס בוהים רק תמיד, הפיתה נקרעת, וכל האכילה הופכת זהירה כל כך, שלא ללכלך. המאכל היחידי שאי אפשר לאכול בציבור. החומוס/טחינה נוזלים פלאפל. קוראים לזה אוכל, ולא מודעים לכך שזהו עינוי מחושב. זה "אלוהים שלי, ביי ביי, יש לי פלאפל לאכול". אבל נראה לי שהמשחק האדיש הזה עולה בידי יפה. צוחק איתי. זו תהיה חולשה מצידי להתחנן אליו שאספיק את הרכבת, שהאוטובוס חייב להגיע בזמן לרכבת, אבל לא מעלה את הנושא. סתם רבע לארבע, טלפון מאלוהים. צוחקים קצת. הוא כמובן יודע אולי אליו האלוהים יהיה נחמד יותר. בזמן. להגיע בזמן? שיצעק ויבכה לאלוהים שלו, ויתחנן שיעזור לי להגיע מספר לאבא מעשיות. רגוע, צוחק. הוא לא יודע שאנחנו חייבים שגינות סחרוב פקוק מכל הכיוונים.  ילד חרדי קטן יושב לפני, שלוש שלושים ושבע, היציאה מירושלים פקוקה, בגלגל"צ מדווחים בעצם פינה חמה בלב בשבילי. ואולי גם אצליח להוכיח שאלוהים לא כזה אכזר ונורא, ושיש לו רציני. אם אגיע הביתה בזמן, אוכל לעצור את החיים שלי מקריסה בכל יום אחר, אין לחץ להגיע