שאף אחד לא מבין חסרת אונים, את האמת, אני יודעת איך זה להרגיש חשבתי למה הגעת למצב כזה. שאת בחרת אחרת ממני, באותו היום הארור הזה אני החלטתי לחיות. עוד קצת. שבו החלטת למות, באותו יום בהיר אחד לעולם. רציתי לעזוב. מוטלת עליי - ולא היה אכפת לי איזו אחריות הרגשתי שהעולם רע, ביום בהיר אחד, קמתי בבוקר וחשבתי למות. ביום בהיר אחד, והכל כל כך קודר. הלכם לשם, לעולם טוב יותר. הלכת מכאן והלכת. לקחת את עצמך, ביום בהיר אחד, העולם נראה רע מכל. ביום בהיר אחד, קמת בבוקר וחשבת למות. "ביום בהיר אחד, אפרת. אני לעולם לא אשכח אותך. פעם לא היית. אני באמת מקווה שטוב לך שם למעלה ושאת מאושרת כמו שאולי אף למעלה. צופה בנו. בכולנו. בחברות שלך, בחברים, בשבט "הדר". נועה... אני לא יודעת איפה את עכשיו, אבל אני מאמינה שאת שם אז לסיכום, אני רוצה להגיד לנועה משהו: לעולם. לפחות לא בעולם הזה. יותר טוב. אבל תמיד אומרים "מה אם...". האם הזה לא יקרה יודעת איך זה לרצות למות. אולי היא הייתה גורמת לי להרגיש היינו חברות... אז אולי היא הייתה יכולה להציל אותי. כי אני מדברת איתה יותר מכמה משפטים בכל טיול הנהגתי... אולי אם כן בוכים, אותי