אולי כדי למצוא את עצמי. מחטטת עמוק בנשמה שלכם. הקיר. אובייקטיבית, לחפור, לקלף לחקור. אני המראה החד-כיוונית שעל אני רק חוקרת. יושבת כאן וממלאת דפים ברשימות. אמורה להיות אני רוצה צדק מוחלט: אנחנו טובים- אתם רעים. תנו לי לחזור אל האמונה שאנחנו מוסריים כל כך, צודקים כל כך. האוזניים. שיקראו לעצמם איך שהם רוצים. אני מאמינה להם, ורוצה לאטום את ישראלים, או פלסטינים עם תעודת זהות ישראלית. לעזאזל אתם, אני לא מסוגלת יותר לשמוע את הסיפורים האלה שלהם. ערבים הבט בהם היטב. ככה נראית שנאה. שניסית לשכוח בתוך העשן המתוק בגואה, נכון? אחוות הלוחמים שבשמה שיקרת לועדת החקירה. הם מזכירים לך את מה מציצה מבעד לשרוואל ההודי שענדת על עצמך. אתה מנסה למחוק את מתייסר בנקיפות מצפון. אתה שקוף לי. אני רואה את קת הרובה ואתה? רואה אותי. אני מנסה לשדר אלייך כוח בשתיקה שלי, ואת מתחפרת. מולי, מביטה בטביעות האצבעות שמכסות את המראה בצד שלכם. את לא מבעד לכתמים שעל הזכוכית אני רואה את הכאב שבעינייך. את יושבת כאב וסודות. למה את שותקת עכשיו? הנה, את. כן את. דור שני לשואה. אני יודעת איך גדלת בבית אפוף היא לא מגיעה. הניצחת. העם