בלבן סיסמאות של זעם, האורות כבים לאט לאט ללא סדר מסויים באשנבי חלונות הבתים, מישהו היה בוכה אם היה יכול, אבל כבר התרגל להתפשר על הכל, אפילו על רגשותיו. טלוויזיה על ערוץ קליפים כה חלש בקושי שומעים זמזום, ועשן הסיגריה מעלה את כל החלומות לאוויר לפרוח אל התיקרה והקירות הלבנים, לייבש את העיניים, להגיד- הייתי, לקחתי פסק זמן. אורן מכנס את משקפיו לתוך עיניו, משהו חורק פה שלא באשמתו, דווקא כשהכל מתאים לו זה פתאום לא מתאים. דפי משתטחת על המרצפות הקשות והרחבות באמצע הרחבה, (עוד יגדלו בה פסלים.) מנסה בכוח לקבור את עצמה בתוך הבלטות, אבל הם קשות בעוד גופה רך, והיא מסתפקת בחבטה רכה על הקרקע ולהרגיש רק את הסוף התחתון נלחץ לראשה, אומר לה: למה הלכת עד עכשיו בנעליים נוחות ורכות, לכי יחפה על אבנים וקוצים, יהיה לך טוב. ומשהו שבור בעיניו הקרביות של פרנקי, בולע את עשן הסיגריה באיטיות אבל ברצף קצוב, עיניו לוחשות את הלילה, בולעות כל פגם בטיח החדרים ושיח שגודל פרא. נותן לנשיקת המוות שלו אל טבור הזמן את חותמו הסופי, קובר את מוחו בחלומות רפאים, נותן לכל שריטה לחגוג את נתיבה במוחו ללא התנגדות, יבוא יום בו הוא