ישבנו בבית קפה בעמק רפאים. מולו היה מקיאטו עם חלב סויה ומולי שוקו על בסיס מקופלת. כדי להיכנס לאווירה הייתה לי סיגריה ביד - אפילו שאני שונא עישון. אין לי על מה לכתוב. למה? לא יודע. אני מרגיש שאני כבר חוזר על עצמי. תכתוב משהו על הכיבוש. העברתי כמה דפים בעיתון שהיה על השולחן. די, נמאס. אפילו לכיבוש כבר נמאס מזה שכותבים עליו. חוץ מזה, אני בעצמי גר בשכונה מעבר לקו הירוק. אז מה אני אגיד? הכיבוש זה כמו איידס - למדנו לחיות אתו ומחפשים לטפל רק בסימפטומים. הוא הנהן.   אז תכתוב על הפער החברתי, הניצול, העוני. זה די שחוק. ולא יעזור הרבה. אולי תכתוב על הריקבון העירוני? על הניכור בחברה המודרנית? לקחתי את המצית ליד ושיחקתי אתו. עכשיו, כשאני כבר לא גר בתל אביב, זה פחות מעניין אותי. אבדן התמימות וכאב ההתבגרות? שאפתי עשן לריאות והשתעלתי. איזה טעם מגעיל שיש לזה. כמה אפשר לכתוב על זה? ומה עם לכתוב על בנות דוסיות ובעיקר על הפיזיונומיה שלהן? שתיתי קצת מהשוקו ואז הסתכלתי עליו וחייכתי חיוך עגום. זה מה שמצפים שאני אכתוב.  מי? לא יודע. אלה שמגיעים לדף שלי. שחושבים שהם מבינים אותי. והם מבינים? לקחתי עוד שאיפה