האוסף הבלתי רגיל של מידע דוקומנטרי: מכתבים, ציטוטים ממאמרים ומעיתונים שונים, פרטיטורות ומקורות אחרים. אך כל זה נותן הרגשה שהכותב הוא היסטוריון יבש מדי. כפי שציינתי קודם, כל מאמר שבספרו אפשר לקרוא בנפרד כמאמר עצמאי. לכן, אולי, במאמרים שונים נזכרים לא פעם אותן דמויות ואותם אירועים היסטוריים, אותן העובדות והתהליכים הנלווים להן (אם זה דוק פרדיננדו גונזגה או הזמרת וירג'יניה אנדרייני). אותנו המחבר דרך יער עבות של ערים ומדינות, תאריכים ושמות, אירועים חשובים ופחות חשובים. כמו במונה אוטומטי, עוברים מאורעות שונים בסדר היסטורי-כרונולוגי. במהלך הקריאה נתקלתי בקשיים ואפילו בעייפות. אבל צפיפות וכמויות כאלו לא מופיעים כאן סתם. הטענות הבאות של המחבר יכולות פחות או יותר להצדיק את העומס: 1. המחקר הרב-צדדי והיסודי האחרון שנעשה על מונטוורדי ועל יצירותיו, נעשה לפני כ-20 שנה, ומאז התגלה ונאסף חומר חדש שכדאי ללמוד ולעכל אותו. 2. יחד עם זה, היצירות של מונטוורדי לא נשכחו במשך השנים  הן תמיד עוררו עניין, גם בקרב המוסיקולוגים וגם בחוגים התיאטרליים, והמחבר לא יכול להתעלם מכך. בין ארבעת המאמרים הראשונים של הספר,