את התנאי השלישי ההכרחי: שיבדקו בעצמם את הבדיקה המוקדמת, בזמנם החופשי, ובכלים שיבחרו.  עובדה מעשית: אף נמען מארבעה עשר נמעני לא קיבל את הזמנתי.  לציין, ארבעה מכותבים כן טרחו לענות לפנייתי: אחד פיקפק בצינייות בתוכן המכתב, אחד פיקפק ברצינות בתוכן המכתב, ושניים קולם צף, בין פיקפוק רציני לציני.  לציין, שזקן המשתתפים ברב שיח האנטלקטואלי, זה שנתן לי את המחמאה ההיא, היה אחד המכותבים ברשימת הארבע עשרה, ולא היה מתוך ארבע המכותבים שטרחו לענות... שומה עלי להניח, שאי-התייחסותו נזקפת דווקא לכבוד האנטלקטואלי שלמרות זאת  הוא רוחש לי... למרות רגע החולשה האנטלקטואלי שהייתי שרוי בו, ומתוכו כתבתי את מה שכתבתי, ופניתי אל מי שפניתי... ובכל זאת, הייתי רוצה לציין שוב את המחמאה האנטלקטואלית שלא מזמן שלח לי  כאן זה מקומה ולו לצורך ניתוח הדברים שאני עומד לעשות: "אלברט ידידי, בכל שנות חיי היו רק שלושה אנשים שאיתם יכולתי לקיים תקשורת כן אתה!  כשאני קורא את דבריך או כותב אליך ,אני מרגיש שמדובר בשיח בסגנון "אני - אתה" במובן שעליו כתב מרטין בובר בפילוסופיה הדיאלוגית שלו." על סמך העובדות המצוייות עד לרגע זה, שומה עלי