רימאן היה מבלה שעות על גבי שעות בחדרו הקטן "פעם אחת, לפני שנים רבות, בכפר קטן ומרוחק חי לו מתמטיקאי "טוב," נאנח ששון, ייצב את ישיבתו והחל בסיפור. "כן!" קראו כאחד כל הסטודנטים שעדיין לא נרדמו. עצוב מאד." "אתם בטוחים שאתם רוצים לשמוע?" הוא שאל בקול שקט. "זהו סיפור אל הכיתה. נראה כזקן ב- 02 שנה לפחות. הוא התיישב על השולחן שלידו ופנה השינוי בפניו של ששון היה מדהים. תוך שניה הרצין מבטו, והוא רימאן', והשנה כבר נגמרת ועדיין לא סיפרת לנו! מהו הסיפור?" "מאז תחילת השנה אתה אומר 'לספר את הסיפור של אינטגרביליות "כן?" שאל ששון ופנה אליו מהלוח. לפתע קטע את שטף דיבורו אחד הסטודנטים. "ששון," הוא קרא. והם יוכלו לצאת לחופש. למבחנים, לפחות. לעצמו. רוב הסטודנטים ישבו בחוסר נוחות, מחכים שהשיעור יגמר נמרצות על הלוח נוסחאות על גבי נוסחאות תוך כדי שהוא מדבר