הפעם אני אהיה מוכנה יותר, אסביר לו שזה רציני. אני מתכסה בשמיכה והולכת לישון, בבוקר אני אדבר איתו שוב, אבל מה אכפת לי של מי הארץ הזו, אני רק רוצה להשאר בחיים. "זו הארץ שלי " הוא אומר לי, הוא תמיד אומר לי שזו הארץ שלו, זה חשוב לי שהוא יבין, שהוא יבוא איתי. להסתכל מה היה לפני שנה לפני שהכול התחיל תראה שאתה לא זוכר." "אתה חושב ככה כי אתה רגיל, פתאום זו השיגרה שלך, אם תנסה ככה הוא, אדיש. כול העתיד, זה מתסכל אותי זה עושה לי להרגיש שלא אכפת לו, אבל כך, גם שהוא מתאר את הנימוקים הטיפשים שלו בשיחה שתשנה לי את "בשביל זה אני מנסה להסיע אותך, את לא רוצה. " הוא סבלני כול מהבית סתם בשביל הכיף." לעבודה, אני מפחדת לעשות קניות בסופר, ושלא נדבר על לצאת חייבת לדבר "עודד הארץ הזו מפחידה אותי, אני מפחדת לסוע בבוקר אני לא מתיחסת לשיחה הזו כמו עודד בשבילי היא חשובה, אני מכול העינין". "שטויות " הוא אומר, ומוסיף" זה טבעי לך, עוד שבוע את תשכחי כבר נכנסים למיטה. "אני רוצה לעזוב את הארץ" אומרת לו בשקט בלילה אחרי שאנחנו ד' במקרר ומבשלת ארוחת ערב. אני צרייכה לעמוד באמצע האוטובוס. בבית אני מסדרת את המיצרכים עם השקיות