בחורף 1990, מצאנו את עצמנו פליטים בירושלים. התקופה היתה אמצע מלחמת המפרץ ולאחר שבוע של נדודים בבית קרובים באיזור השפלה החלטנו לא לחזור בינתיים לדירתנו באיזור המרכז והתמקמנו (בעלי, ילדתי בת השלוש, חמי, חמותי ואני) בביתה של דודה ז'ניה בירושלים. דודה ז'ניה הציעה לנו להתגורר בדירתה במשך המלחמה. "אני אעבור לגור אצל הבת שלי וככה יהיה לכם מקום", אמרה.  הדבר הראשון שהבחנו בו כשהגענו היה הקור הירושלמי החודר לעצמות. בתור תל-אביבים מצויים לא הורגלנו בחורפים קרים, שצריך להסיק בהם את הבית במשך כל היום והלילה. בירושלים אי אפשר היה להסתובב בחוץ בלי ללבוש שלוש שכבות בידוד, כובע גרב, צעיף וכפפות להגנה מפני הרוח המקפיאה.  הדבר השני שהיה מוזר בעינינו, התל-אביביים, היה שכל השכנים בבניין המשותף ובבניינים השכנים הכירו זה את זה ואת הדודה ז'ניה, וכמובן בהגיענו טרחו להסביר לנו פנים ולהזמין אותנו אליהם ואת ילדתנו לשחק עם ילדיהם. בבניין המשותף שבו התגוררנו בשכונת רמת-אביב ג' בתל-אביב לא היה נהוג לשוחח עם השכנים מעבר לאמירת שלום כפויה במעלית. שם נהנינו מאנונימיות מוחלטת ואילו בירושלים כולם ציפו לבואנו, ידעו פרטים