אף אחד לא ענה לה. "נו,היה כל כך נורא?" שאלה אמא... הרגשתי כל כך בטוחה שאני רוצה ללכת הביתה,באמת... טוב קרירה מצד אבא שלי, יצאנו לנו בדרך הביתה. אף פעם לא במשך שעה וחצי. אחרי השתפכויות רגשניות מצד אמא שלי,וברכת מזל לראות אותה בתמונות,מספיק היא היתה תקועה לנו מול העיניים שהבנאדם היחידי שזיהינו שם היה דודה מרים, וזה לא שממש ששנו סבתא של אחיינית של בעלה המנוח....משהו היסטרי. בהינו בתמונות דודה מריים שכחה להראות לנו את התמונות מהברית של דודה של היינו מוכנים לעזיבה מקודם. בערך מאז שהגענו לכאן. אבל לאאא, הרגע הגואל. אמא ואבא אמרו לנו "להתכונן". חה, כאילו שלא כעבור חצי שעה של שיעמום עם יציאות פולניות מצחיקות למדי,הגיע מילא,זה לא עד כדי כך מעניין אותי. מגלה בה יותר ויותר אנשים חדשים. מוזר שרובם מתים,אבל נו מחלות,הם דומים ל"שושלת" יותר מאשר למשפחה שלנו,שכל פעם אני הדודה- סיפורי משפחה היסטוריים,שלמרות שגם בהם משולבות לא מעט הצחוק שתקף אותי. ידעתי תמיד מה מגיע אחרי תיאורי החולי של שיתוף, אבא שלי עדיין בהה בדודה,ואני רצתי לחדר,לא עומדת בפרץ לא מכירה וכנראה לעולם לא תכיר. על כל מקרה,אמא נאנחה אנחת