ולרגליה, על המפתן, במכנסיים קצרים, רגליהן רחל, אימא שלה, בתמונה. אישה צעירה בתספורת קרה נסמכת על עשהאל נזכר איך פעם אזרה אומץ אימא שלו והראתה לו אותה, את לצעוק בלדתה אותו. להמשיך. בלי לצייץ. כך ראה מבין רגלי אמו שהייתה חושקת, שלא אבל לא. עשהאל אינו מהעוצרים. מזמן הוא מהחושקים שיניים בעוד רגע יפרוץ עליו החום הגדול. לא זמן עכשיו למצוא מסתור? הבקבוק וכורך חולצה ככיסוי לראשו. לא השתבש לו משהו בשיקול? צמאה אל התרמיל הקטן למשוך ממנו בקבוק מים, לוגם, מחזיר את שעם הכביש, מראש הר, הולך לצלול אל תוך מישור. עשהאל מושיט יד ואני קשור אליו. מה כבר יכול להיות?", שוב הוא קולט את הגמל, עשהאל אומר "לילה שלם ואיני רוצה לעמוד. הגמל הולך בינתיים עשהאל אפוף קורי ישנוניות, אור חיוור מן המזרח מתחיל לפשוט, וחוזר ממנו לשמאל. פעם סיבוב לשמאל והכביש מטפס אל גבנון. מאחור הירידה הגדולה, ומאז עם הכביש, פעם סיבוב מתון לימין ככה עשהאל היה מתהגג לו והלילה עובר. כבר לפני שעות נותרה אינני יודע את שמה. הפעם הראשונה וגם האחרונה שראיתי אותה. חיבוקים לא היו. גם הדלת, הדלת נסגרה אוטומטית, לוחצת אותה מן הגב, זאת הייתה אותם.