מפיו של ילד?" ענה קראון באיטיות. הוא לא רצה לצעוק על בנו, אך הוא כבר אמר את כל מה שיש לו לומר.  "כן," אמר היימון. "אם העצה טובה... קטן בשנים לאו דווקא קטן בחוכמה." "אבל חוכמתך מואסת בחוק. זאת שאתה מגן עליה מאסה בו אף היא." "אני לא מואס בחוק, ההפך." "אנטיגונה איננה פושעת, לדעתך?" קראון הגביר את קולו. "העיר תכחיש זאת, כמו שאמרתי." "אני הוא המצווה היחיד בעיר. היחיד. הבן זאת." "אם כך - זוהי איננה עיר, אלא מדבר שממה." "הבנתי," אמר קראון. "אחרי הכל... גם בני פנה נגדי... בשביל אישה." "לא, אני לא! אני עומד לצידך!" מחה היימון, אך אביו לא הקשיב. "וכאן, לצידי, במו עיניך, תחזה במות ארוסתך."  "לא אבי. אם כך הדבר... גם במותי אתה תחזה." אמר היימון בנחישות. קראון לא ענה גם הפעם, התעלם מאיומו של בנו. היימון ברח משם במהירות, דמעות עומדות בעיניו. באותו רגע, נכנס לחדרו של קראון שומר. "תוציא אותן להורג," אמר קראון בכעס. "אותן?" השומר נעמד, תוהה. "לא... לא..." אמר קראון בקוצר רוח. מחשבתו לא הייתה ממוקדת. "את איסמנה שחררו." "ואנטיגונה?" קראון נעמד, פניו נחושות. הוא ענה לשומר לאחר מחשבה, ובקול קודר. "כלאו