אתמול, כשהתעוררתי בבוקר, הסתכלתי סביבי, בחנתי את החיים שלי, ופתאום זה נפל עליי כמו לבנה. פתאום הבנתי שהחיים שלי עשויים מקיטש. כאילו שלמי שיצר אותי לא נשארו מספיק חומרים לפסל בהם את חיי, אז הוא השתמש אך ורק בקיטש. ואני, בתור בנאדם שונא קיטש מטבעי, הייתי המומה לגלות שאני עשוייה מקיטש נטו. העפתי מבט נוסף על חדרי והזדעזעתי לגלות את הקיטש הנוטף מהקירות של החדר שלי. היה שם הכל. תמונות ופסלונים של מלאכים תלויים על הקירות, תיקי פרווה, תמונה ממוסגרת של החבר שלי ליד המיטה, הכל. פתחתי את הארון שלי וגם שם היה קיטש בכמויות. את המגירות פחדתי לפתוח, כי ידעתי כבר מה מצפה לי שם: מכתבי אהבה ישנים, תמונה ישנה שלי ושל חברתי הטובה בסוף ביה"ס היסודי, עם שיער פרוע ושיניים עקומות, בלונים ששמרתי מיום הולדתי השלושה עשר ועוד כל מיני שטויות קיטשיות. זה הפחיד אותי. נראה כאילו מישהו מחק את התוויות מכל הדברים שהיו שלי והחליף אותן ב"100% קיטש טהור". כאילו קיטש זה איזשהו יסוד, או חומר תעשייתי. לפני שהספקתי להחליט מה לעשות, צלצל הטלפון שלי. לפני שהרמתי אותו, בחנתי אותו, רק כדי לראות שגם הוא מלא קיטש. על הקו הייתה חברתי