לא הדפסתי את התמונות הם אפילו לא זכרו שראו אותי. הייתי טוב בזה. הם אפילו לא זכרו שראו אותי מצלם. הצוואר, רץ ממקום למקום. בטיול שאחרי הצבא, הסתובבתי עם המצלמה המשוכללת שלי על לקחתי קורסים. הייתי צריך לשפר טכניקה. ממני. אחרי הצבא, הצצתי באלבום הענקי שהכנתי ולא נתתי לאף אחד חוץ ויעיל. היה הרבה יותר נוח עם המצלמה בכיס, ת'אמת. הרבה יותר מהיר גדול במיוחד, שמספיק ל-405 תמונות, והתחלתי לצלם. בלי הגבלה. בגיל 41, ביקשתי מאבא מצלמה דיגיטלית. קניתי לה כרטיס זיכרון וצילמתי. עד שנגמר הסרט. כמה דקות שלפתי אותה מהתיק, ביימתי את כל החברים שלי, בטיול הראשון שלי בלי ההורים והמורים, הבאתי את המצלמה. כל "זאת המצלמה שלך", הוא אמר לי. זאת הייתה מעין קופסאת פלאסטיק מוזרה, עם זכוכיות עליה. בבית, פתחתי את המתנה שלי. לנצח. "וואו". כל כך הצטערתי שאני לא יכול לשמור בראשי את התמונה כשהגענו לשם, ראיתי מטוס נוחת. מהונג-קונג. אני, אמא ואח שלי הקטן הלכנו לקבל את פני אבא בחזרה