1 כמו כל דרך המתחילה מאפס, הוא טיפס וזחל במעלה כביש חלק ורטוב אל מטרה לא ברורה. הכול יכול לבוא. ספסלים מיותמים בצידי הכביש. איש כבר לא יושב כדי להביט בכלב שלו משחק, לקרוא עיתון, או לדסקס עם שכן-מכר על איזו סיגריה קטנה. השמות של כולם מתחילים באחת מאותיות האל"ף בי"ת הנקיות, בלי צ' או ג' או ס'. איש לא שואל אם מי שהיה פעם מת ממשיך לשוטט בין הרחובות בלבוש רפאים במותו החוקי הרשמי.  על הגגות רמחי אנטנות שאיש כבר לא משתמש בהן, כמעט, וציפורים שחושבות: זו הארץ שלי, עפות וחותכות אוויר בתוך גן העדן המושלם שלהן, גן עדן מושלם של שוטים. אם איש אחד יגיד: "אני רוצה לעזוב", מייד יתלקחו כל העיניים סביבו. חושב הבנאדם יותר טוב מאיתנו, לא מגיע לו לסבול. והעיניים מביטות דרך מרפסות סגורות אל בטון מגורען, שואבות כל אבן חצץ אפרפרה-שחורה ישר אל תוך האישון, לאט מגיעה גם למוח, משם קשה להיפטר ממנה, ולרוב כבר לא רוצים.  לפעמים, כמו מארץ אחרת או מסיפור אגדה, מגיחה איזו אישה יפהפייה שמפלחת את הלבבות הקשים של הגברים ומנסה לרמוז אולי יש טעם לחיים, ואולי אפילו, תאמינו או לא, הם גם יפים. התחושה נשארת איזה עשרים דקות אחרי