קיים. גם אם אף אחד, לא ממש שם לב לקושי שהיה לממשי. והיא לא תוכל להקיא אותו עכשיו ברוורס. מרגע שזה נאמר בפני כל העולם ובעיקר בפני עצמה  - בדבר הזה. והופכת אותו אומר דברים שקודם היו מחשבות, היא יודעת שברגע זה היא מודה הפיתולים של המעיים, עד למעלה, והיא שומעת את הקול שלה מבחוץ, חשבה בפנים, זה הופך לאמיתי. אחרי שזה עולה לה מהבטן, דרך כל שיידעו. והיא כבר למדה, שכשהיא אומרת בקול רם, דברים שקודם רק זה יוצא לה בכל מיני מקומות, גם לאנשים שהיא לא מתכוונת שהיא כבר לא מכירה את עצמה. יותר טוב ממנה. במיוחד עכשיו, כשהיא כבר אומרת את זה בקול רם, תא בגוף שלה. על העור. על השיער. על הפנים. הוא מכיר אותה והמחלה התפרצה, לכי תילחמי בו. אין לה סיכוי. הוא יושב על כל אבל רדום. עשה את העבודה, אבל בשקט. ועכשיו כשהוא התעורר שפתאום מתפרצת. ואז מגלים ששנים הוירוס הזה ישב אצלה בגוף, היא לא נולדה עם זה. זה פתאום התפרץ אצלה. כמו מחלה קטלנית ואחת-לראש. היא לא זוכרת בדיוק מתי זה התחיל אצלה, מה שבטוח, מקלחת. אחת גדולה-לגוף. ועוד שתיים קטנות. אחת-לפנים