צחוקו בתוך ידו, וידו השנייה מועכת את מצחי ונרתעת בבהלה מדומה "...המצח שלך רותח."  אז ככה זה היה. כמו ריקוד פולחני כזה, כשגיורא עבד לילה, הייתי מתקשרת לשי בצהריים, בשמונה וחצי אמבטיה לטל, בתשע בקבוק לילה ואחר כך שי ללילה. עוד זה הולך וזה בא, הסדינים נמתחים ואני חולפת ממיטה למיטה, מחדרנו אל חדרה עד לסיבוב המפתח במנעול וחוזר חלילה.  בחלוף עשר שנים מביט בי שי לרגע מאחורי משקפיו בעיני הילד שלו שלא השתנו, ומהיר כברק משפיל אותן ארצה. זה הילד שלו, ישר רואים, ממש שי קטן עם אצבעות ארוכות תחובות בכיסים ועיני דבש בהירות, המביטות בעולם בעד מסגרת דקה של משקפיים. שערו החום הבהיר גזוז עד העצם ופאותיו הארוכות חלקות כמו משי, כמו שערו של שי-שער משי חום בהיר וחלק שנפל פעם על המצח. עכשיו היה מצחו של שי גלוי וגזוז תחת הכובע. "כאן, בבית קפה, אני לא יכול לשבת, בואי נרד למטה לטיילת." "אז זה הבן שלך, שייקה?" הרוח מהים נושבת בזקנו, הרוח מהים נושבת בתלתלים הפרועים שלי, הרוח מהים נושבת בפאותיו של הילד. הוא צועד בינינו. הוא מהנהן במורת רוח. ה"שייקה" שלי לא מוצא חן בעיניו. "איך קוראים לך, חמוד?" אני מתוקה כמו