 הפתק מחבר למקרר בחדר האוכל. הדגים  זה מתפשט. שונים באותו הזמן," אני מתחכמת. אבי העורך שואג, ואחרי שעתיים "כי לפי תורת היחסות גוף אחד לא יכול להתקיים בשני מקומות לדעת? למה הם לא אצלי על השולחן?!" יום המועד הסופי להגשה! איפה התירגומים של פלונסקי, אני רוצה בזדוניות. "שישי?" אני מנסה. "לא," קולו הופך מאיים "היום זה זאת נתפסת בחכתו של העורך. "עמי, איזה יום היום?" הוא שואל ניערתי מעלי את המלח שהתייבש ופניתי לענייני היום. תאוותני... כאן זה ממלכת הים, כאן כולם ישנים. בחליפות מחוייטות בירכו אותי לשלום. הפיראנה חייכה אלי חיוך החלו כמילים אנושיות, אבל הן מגיעות כהד. כרישים מנוסים נאמרו אי שם במעמקים, מנותקים מהמציאות המשותפת לנו. אולי הן העולות לפני המים. קולה המדוד של המרכזנית נשמע כאילו המילים מזכוכית עבה מוארות מלמטה נעו באיטיות כלפי מעלה, כמדוזות המודרני והסטרילי נראה לי כנושא משמעות חבוייה. מעליות הבניין בו אני עובדת נראה כאקוואריום גדול, ופתאום העיצוב המתים. וזה כבר מיותר חמודה, חלפה המחשבה בראשי. בלופ עם השפתיים האפורות שלהן, אפור-כחול של גופות בחדרי לא. בין העננים שחו דגים גדולים עם עיני