לעשות לו - שהדחייה הזו בגלל "כוח עליון" תביא את זמן השביתה במכס וישנו על המזרון הישן וחרדו כל הזמן ממה שלולי שהדחייה הנוספת בהגעת מיטתם - אחרי שחיכו שלושה שבועות בגלל צמרמורת קור ואת צחנת המעיל המושתן. עד לאותו רגע לא קלט מאיר חייך בעגמומיות. ודאי שזכר. למרות רצונו חש בבת אחת "אבל אז המוביל שבר רגל, אתה זוכר, לא?" "את בטוחה?" שאל אוטמוטית, "זה מה שהם אמרו גם בשבוע שעבר." "מחר מביאים את המיטה," אמרה אשתו, "בתשע בבוקר." בסבון חזק, וייעלם. הצהריים וגרם לו להתקשר ליפעת כבר עכשיו. ישפשף אותו, חשב, ובנושבה כמעט ולא הרגיש בריח המציק, ששב להטריד אותו בארוחת עננים לבנים-אפורים מלאו את השמיים. הרוח הייתה קרירה ופריכה, "אז הכל בסדר," המשיכה בעליצות, "לא?" "אולי," אמר. למה היא מתעקשת, חשב. התור התקדם עוד קצת. "אם זה רק שם אתה יכול לשפשף קצת והריח יצא. בטוח." "יכול להיות." "בטח. ארזתי לך אותו בתיק-רחצה." "אני חושב שלקחתי סבון," לחש אל הפיה. לבוש המדים שלפניו. עורף רחב ושזוף. "תוכל אולי לשפשף את זה בסבון," אמרה. מאיר הביט בעורפו של וקיטבג, ושק שינה. והאפסנאי הנהן, ונתן לו את המדים, צרורים בערימה,