צהרי ערב שבת ועברנו בעצלתיים בין בתי האבן, הסככות ובעודנו משוחחים על תנאי המגורים והטפסים והביטוח, עברנו בחום -" איזו גסות מצידי, שמי יעקב בן-עזרא, חיפאי במקור." עת היה ישן. דברי כמו שהקיצו אותו כדרך שמקיצים אדם עייף בדלי של מי קרח - "ושמך אדוני?" ובעודו שקוע במעין הרהור עמוק וסתום, זרקתי בהיסוס. מאנשים על אף כל המפגעים שתקפו אותנו בעיתות האחרונות..." אתם החבר'ה העירוניים עוד חדורים בציונות. לא פגה התקווה המושב. "אתה המתנדב שהמועצה שלחה לנו? נפלא, טוב לראות שגם - "בוקר נפלא זה הוא, חם אבל תתרגל", קיבל פניי בחיוך מזכיר איתו ידיו שירצה דווקא להיפרד ממנו. הזמנה אחת למשיח שיבוא. והרי לנו ללמד שאין האדם שהמוות שילב פיזז על הגבעות, וגם ביום שקט במיוחד לא היית יכול לשמוע ולו החם והקודח שהוא בקעת הירדן. מטבע הדברים, במושב שלנו איש לא צינורות המים והעתיקו לצמיתות את בתיהם מכל רחבי הארץ, לעמק במו ידיהם הבלות והעייפות את המושב, נטעו את הדקלים, הניחו את ובנותיהן במלחמת ששת הימים. כמעין קבוצה של "גורדונים", הקימו אלא גברים ונשים בגיל העמידה, כולם הורים ששכלו בניהם פלא, כיוון שמקימיו לא היו בני