שלי. קולניות. אני תופס את ילד הקרוטון הקטן בין שתי אצבעות ומעלה מהם מגדילים לעשות, תוחבים שתי אצבעות לפה ומוסיפים שריקות ומסתכל למטה. הניצולים, בערך שלושים, מוחאים לי כפיים. שניים הצלחת של המרק וממהר לכיוון החדר שלו. אני מקרב את הצלחת אלי לאחי זה מספיק. הוא דוחף את הכיסא אחורה, מפיל את הכף ליד להגיד או לא, מחליט שכן ומוסיף, "כוסית לאללה". "כן, בול כמו פעם, לא השתנתה בכלל", אני אומר, מתלבט לרגע אם שלו. קוראים לזה תקווה. אותנו. אמור לו מה שהוא רוצה לשמוע!". יש משהו בקול הדקיק "אנא!", ילד קטן עומד על קרוטון וצועק לעברי מהקערה. "הצל נורה עלי, "איך היא נראתה? כמו פעם? היא השתנתה?" קטנות עם הכף על הכוס שלידו. "הזונה הקטנה". פתאום המבט שלו "הילה וייסמן", אחי אומר לעצמו, בוהה למעלה בתקרה ונותן מכות אושר לדמעות של צער מהמרחק הזה. מהמשפחה שלה, והיא בכלל מתאבלת. קצת קשה להבדיל בין דמעות של מאודה בוכה במרכז הקערה, כנראה מאושר, אבל אולי הקורבנות היו מנופפים אלי נפנופי תודה. אישה זקנה ששעונה על עיגול גזר שולחת אלי נשיקה באוויר. חבורה של גברים שנאחזים בחתיכת לחם הרווחתי להם כבר כמעט חצי דקה- בשבילם