פסיכוטי פוסטמודרני, כרך ערירי מזוהם. חלפתי על פני בניין הרייכסטאג, ידיי מלטפות את האקדח ביראת קודש, ליבי הולם בקצב תופים אפריקני, פרימיטיבי, זועם ומזה נקם.   ירדתי מהמונית בכיכר בבל, חייכתי אל הנהג ואיחלתי לו יום נעים. הכיכר מלאה גרמנים רבים. הם צעדו אנה ואנה, משוחחים, צוחקים, מצטלמים, נהנים מקרני השמש החמימה, הלוטפנית, שהתפרצה פתאום אל תוך היום הענני. נשים הסתובבו עם תינוקותיהן בעגלות,זנב הסוס הבלונדי הגרמני שלהן זורח אליי בבוהק מסנוור, דק, חולמני.   נכנסתי אל בניין האופרה, והסתננתי בשקט אל אחד האולמות הגדולים. על הבמה בוצעה אופרה של ואגנר, כך נודע לי מכרזה גדולה שראיתי בכניסה. הבטתי בשקט על הגרמנים אניני התרבות, ישובים וגבם אלי. עצמתי את עיני לרגעים ואחר פקחתי אותן, מקשיב בדריכות, מרוכז וממוקד.  כשעצמתי את עיני בשנית, נדמו לי קולות הזמרות באופרה כצרחות חיילי אס אס.   נתקפתי רצון עז לעמוד במרכז האולם עם נשק אוטומטי, לירות צרורות  ארוכים של צדק פואטי מענג בפרצופם הנאלח של  הגרמנים,  הישובים בגבם אלי. הזכרתי לעצמי שלכל זמן, ועת לכל חפץ תחת השמיים.  הרי לא באתי לברלין על מנת לבלות או