יותר. אולם לא זו דעתי, ואמנם התחסדות זו במקומה כאשר יש לאנשים הקשר והאהבה הקיימים, אך כלל אינה במקומה והנה בגדר צביעות כאשר המדובר בזרים גמורים הבוחרים להיפגש  ולראיה תמיד קיים אינטרס רב יותר בקרב אחד הצדדים, וביסוסו של הקשר עליו לא יגרע ממנו כשם שהרומנטיקה ה"אמיתית" כביכול לא תוסיף לו. על כן לא ראיתי גנאי במעשיי וחשבתי לעצמי שאם אהפוך אדם למאושר ולו לרגעים אחדים, אף שאני יודעת שייזרק מאוחר יותר בסערה על סלעים, הרי שאין זה אלא מבחנו האמיתי בחיים, ולא היססתי מהעמיד אותו בפניו. עם זאת, לא הכל התנהל כמתוכנן. ירון דחה אותי יותר מתמיד בפגישה, הרגשתי מעין עליבות פיזית עולה ממנו, שפת הגוף שלו השתלבה כל כך גרוע באווירה עד שהרגשתי רצון עז לזרוק הכל בפניו וללכת, רומסת את שארי הביטחון העצמי שגייס למען פגישתנו זו. סבלתי מספר שעות את חברתו של ירון, ונפרדתי ממנו באותו ערב בידיעה וודאית ומעבר לכל ספק שלעולם לא אדבר אתו שוב, וכך היה. הסתבר לי שלא הצלחתי לשעבד את תחושותיי האי-רציונאליות לצורך הרציונאלי, ומכאן הסקתי שהצורך הרציונאלי לא היה עז מספיק, מוצדק מספיק, והידיעה הלא-מודעת שכך הדבר חרצה את