הטסונאמי. הבחור הפנה את גופו הלאה ממנה, העביר את אצבעותיו בשיערו הקצר "אין בעיות." "לא ממש." "את לא רוצה?" "למה אני?" "מצילה חיי עשרות אלפי אנשים," אמר בטון מעט יותר משכנע. "מה אני עושה פה?" הוא לא נשמע דרמטי כמו שבטח ניסה להשמע. "לא." "לא לזוז?" פאוזה. "אל תזוזי". הבחור מהשביל עמד לצדה עירום כביום הוולדו. כמו טסונאמי שקפא במקומו. פרצופו כלפיה, ולפתע היא מצאה את עצמה שעונה כנגד מה שנראה בחור מחוטב וחסר פנים. הוא אחז בה, כופף אותה לאחור ולחץ את הליכה קצרה בשביל סלול בין העצים הובילה אותה אל זרועותיו של אבל היא, לבטח, הוזה. של אלפי העצים במקום. הדירות הטרנדי למדי בו גרה לא יכולה להסביר, גם לא את הופעתם מחוץ לבניין היו עצים. אלפי עצים. את ההעלמות של אזור בנייני היא ודאי הוזה. קייב השיב לה בוקר טוב בלבביות. "בוקר טוב" היא אמרה. ניקול פתחה את פיה, וקולו העמוק של ניק המכוסה סמלים של לואי ויטון. בעשרות ובחור דמוי פדרו אלמודובר גונח את נשמתו אל תוך גופה חזיית הז'אן פול גוטייה שלבשה, ברווזי גומי שזורים בשיערה קידמן, תחתוני קלוין קליין גבריים לקרסוליה בשילוב מוזר עם במרחק פסיעות ספורות אל תוך