מבינים כלום. "את חושבת שתמיד נהיה חייב ללכת לביה"ס. "ככה הם אומרים, חמוד שלי", היא אמרה. אני ושאני רוצה להישאר איתה. היא אמרה שאני רוצה להישאר איתה, אני בפעם הראשונה. אני זוכר שצעקתי שאני לא מוכן ללכת לביה"ס בסדר, אבל אז, יום אחד, היא בכתה והכריחה אותי ללכת לביה"ס ומזוודה. בהתחלה אמא לא דאגה במיוחד ואמרה כל הזמן שיהיה אחרי שלוש שנים, התחילו להגיע אלינו הבייתה אנשים עם חליפה ואחרי זה תישאר בבית". דווקא נהניתי ללכת עם אמא לעבודה אבל ואחרי זה לא הרשתה לי לחזור לשם יותר - "אתה תבוא איתי לעבודה יכול להיות עוד תינוק - "ככה אמרו לי בגן". היא בכתה קצת תינוק בגן, חזרתי הביתה עם חיוך גדול, ואמרתי לאמא שאני בעצמי היא הייתה שואלת אותי אם הכל בסדר. בפעם הראשונה שקראו לי אהבתי את הגן אבל אני חושב שאמא דאגה, בגלל שבכל פעם שחזרתי, בסוף שאין לי מה לדאוג - "לגן אתה תוכל ללכת". אני דווקא הייתה לוקחת אותי לראות כל מיני אנשים ותמיד הייתה אומר לי כשהייתי בן ארבע, אמא לקחה אותי לגן. בימים שלפני זה, היא לא הוגן שהדבר היחיד שיעשה את אמא שלי שמחה, הוא בלתי אפשרי. פשוט בלתי אפשרי", היא אמרה. אני זוכר שחשבתי