ארורים. אנחנו -עכשיו ילדה שלי, "כן, כאילו. למה לא?" -לענות? "אז מה עכשיו?" )נישוקים למינהם( -זה מה שעולה לי לראש "זה עצוב" פרושות למרחבים. דם במחוזות טקסס וידיי הנני הערבה הפוצעת בתשוקתי היום. אינני כאן )בית ג' - הוא דומם בה( היישר אל תוך לב החיה? איפה השקט הצורח שירית בחנית אל הטבע הדומם? איפה אל-הירח שיאיר מזמוריי סבסטיאן, הו סבסטיאן! )בית ב' -היא נובלת( השמש. והמשקעים של ילדותי נעלמו אל הערבה מתה על הר הצופים )בית א' - הוא מסביר( אפילוג: נצלב. תלוי על עץ ולא היום ישו כבר אל מי ששם המביט בנו. ומביט מבעדם חורי סכין וחניטות למינהן בכוכבים אביביים דמויי אני מחורר את השמיים הכינורות לפסנתרים אני הרומן האפור שבין נוחתת על השניה. לפני שסכין הקצבים אני האיש המפשיל שרווליו בן מרכבות הירח בן אדם אך אני שמי צער הו סבאסטיאן, קראת שוב רק בי. עוד עיניך שורפות קוראת לי עמוק כמו חסר תחתית. עוד עיניך על הנייר הכל נראה עמוק יותר מבעד לשרטוטים של יופייך. הו סבסטיאן, קראת לי על אהבת-חורף בכלולותיך בכית באודם כף ידיך מחוללת ריקודי-מלך בדמי שפתייך משתוללת שנגמרת איתך של אותה העונה גבעולי נחל המרוקדים בין