 אז נזרקתי זועקת בגסיסתי לערמת האשפה שלי-אשפה רפואית. ואת רונן, אבל כבר היה מאוחר מדיי. כמעט ישר אחרי הפגיעה. באמבולנס עוד ניסו לחבר אותנו. אותי רונןיצא קל מהתאונה-בלי רגל וכמה שברים. אני נזרקתי הצדה, מעצמי אולי. והרגליים שלה רכות, חלקות. ואני לא ארגיש יותר רגליים, חוץ כשהיא ורונן שוכבים מכובים, גוף אל גוף, רגליים אל רגליים. ליאור-החברה שלו. דוקא נורא אהבתי את ליאור, את המגע שלה, בשביל רונן זה היה יום חמישי רגיל. הוא נסע לקחת את תחתיו. אשתו. בכלל לא ראה את רונן, עד שלפתע הוא הרגיש משהו נמעך הכל קרה בגלל נהג המונית ההוא. הוא דיבר בפלאפון, התווכח עם ירוץ יותר. רונן היה מהאצנים, אלו שרצים הכי מהר בבית ספר. עכשיו הוא לא שמאל. כשעוד היתי הרגל שלו היינו נורא קרובים. אני, רונן, ורגל היתי הרגל של רונן, נקטעתי בתאונה.