אני ברחם המלחמות. עכשיו, כמו השלדים של ילדותי. ועכשיו, אני מבואר בחצר האחורית של ליבך הפורע. אני השתוללתי ממך. אט אט. משרבבים שפתותיהם ונושקים סביבי הערסלים התלויים על גזע בוטן נדודיי מעטה מעליי אין, לא. עוד אחייך בפרברים של ילדותי. ואני, חלב-אם מכתים חולצתך השמש מהודקת עלייך, אמא. חרקי הפליאה. היצורים הקטנים של הטבע, סביב בטנה מרצדים בקורי עכבישים מעותדים בחיים.