ואז חייכתי את חיוך הדוקטור שלי. פעם ראשונה שעשיתי חיוך הולכים" אמר הנגד שבא איתו. פטרתי אותם בביי, והוא חייך אליי רק הסתכל בחיוך. לא יודע מה לעשות עם עצמו. "טוב. אנחנו הוא לא ניגש אליי. הוא פשוט עמד שם, בביישנות, ולא שאל דבר. זהו. הוא הביט בי שוב )היו סביבנו אנשים( ולא ניגשתי אליו. אתה?" שאלתי. והוא ענה בביישנות "חצור". "אה, בסדר." עניתי. היה מטושטש.(. "כן. הוא חמוד." אני שוב חושבת. "מאיזה בסיס "דווקא חמוד" חשבתי. הבטתי בו שוב )הייתי בלי משקפיים. הכל הבוגרת, הרצינית, זו שיודעת מה בדיוק לעשות. תמיד בשליטה. עבודתי, הביט בי בחיוך מבוייש, ובקושי דיבר. ואני שיחקתי את אני עדיין חושבת על ההוא שהגיע לבסיס שלי פעם, נכנס למקום ולפעמים אין. תלוי מה אני חושבת על עצמי באותו יום. ומבחוץ ומפנה את המבט. זהו. נגמר. לפעמים יש אומץ לדבר סורקת את הקרון, ומבטי מצטלב עם מישהו. אני מסמיקה מבפנים ועד אז, אני עדיין מחכה. עולה על הרכבת, והכל ממוזג ונעים. החוצה, איכשהו. אבל עם מי? חלומות פוקדים אותי ואני יודעת שהכל מודחק פנימה, ורוצה לפרוץ כבר הרבה זמן. וכך נשארתי לבד. והם נרתעו. שלא אוכלים יומיים. לא לקחתי את