וילדים ובשבת ביקור אצל בסלון טלוויזיה, עציץ ירוק כבד ומאובק, מהחלון, דרך התריסים תמונה. שלושה חדרים על עמודים בגבעתיים אולי רמת גן או רעננה. לא מסתכל עלי? למה אתה רע אלי כל כך?" "רן רן, מתוק שלי, אני מצטערת, אתה שומע? די תפסיק, למה אתה אייי! ! ! "כי היא מתה. בדיוק היום. לפני שתיים עשרה שנים." "למה?" "אל תדברי על אימא שלי." "בן זונה... אתה שומע אותי? בן זונה... למה אתה לא עונה?" האקדח יורה. הרוטטת, המדממת, הזועקת. מבפנים, דוחפת את דפנות עורי המבקשות להיבקע, לשפוך את תכולתן והמים. שתיקה, שתיקה, שתיקה, כמו חיידק טורף היא מחסלת אותי מול כאב, זרות מול זרות, האפר נופל לכוס נייר, פססס, מגע האש אח"כ רני ואני יושבים על ספסל עץ ומעשנים, פנים מול פנים, כאב אותו. שהן נוסעות, אוכלות, יורות. זה סרט טוב, ככה אומרים ואני שנאת בין דמויות המחליפות דיאלוגים חדים, מנוסחים להפליא, תוך כדי רן רן מביט בהנאה בסרט המשתולל על המסך, המקפץ עצבני וזועם הרפוי, הגוף כואב מרוב צפייה. קבוצות השיער הנופלות על פניו ברכות, צונחות מתוך הקוקו האף הסולד, הסנטר המרדני עם הקפל התינוקי, המצח המרוכז, פגמים". משונה, אני חושבת,