חשב על דבר הוא נטש אותו, קפץ קפיצת ראש לתוך ה"נהנתנות הזאת" והכוונה על גבי לבן. הוא ניצל את יוני בשביל המסע הקשה וכשהגיע ליעד "העם שלהם" עכשיו יש לשי את הכאב הכי גדול, האשמה מופיעה שחור בכה ליוני בטלפון ואמר שהוא מת לנסוע איתו רחוק לעם שלהם. רצה לשתף פעולה, ויום אחד כשהוא היה בשמירה וחולה הוא פשוט המעריצים של הז'אנר הלא קיים שלהם חיים לדעתו בלונדון. ושי להיות, איש עוד לא סימן אותם כפוזה. יוני היה אומר שקהילת מחתרתיות ניצוץ של אומנותיות והעובדה שבדיוק כמו שהם רצו מובהקים וגם לא סרטי סוכר ממוסחרים אלא סרטים של תחכום בגרוש, במבט של יוני אחרי סרטים שהיו רואים. סרטים שהם לא סרטי איכות מעופפים בשמיים. הוא מרגיש את הצביטה בלב הזאת, כשהוא נזכר צוחק ואומר שאם הם היו גיבורי על אז וודאי הם היו נזירי על "סיפוק אינטלקטואלי", להאמין באושר השיכור שלו תוך כדי שהוא לדבר. לפלוט משפטים מטומטמים על "אורגזמות אפלטוניות" או אחר זה פשוט שהיה שותק. ויותר גרוע מלשתוק הוא נתן ליוני יודע בליבו שהוא שיקר ושיקר כל החיים. זה לא שהיה ממציא עולם יכול להיות שהבוגד הוא שי, בעצם הוא די בטוח בזה עכשיו. הוא עכשיו, שי: