האלה לבלתי נשכחים אין סיכוי שיום אחד היא תצליח להתעלם מהם כאילו שלא היו כלל.  הייתי משאיר לה פתקים קטנים אחרי כל דייט שלא היו אומרים שום דבר בנפרד, למשל המילה "אני" ואז המילה "אולי" ורק אם היא מחזיקה איתי כמה חודשים היא באמת תגלה את המשפט הסופי "אולי כבר אז ידעתי שאת ואני זה לנצח". נאיבי מצידי אני יודע, אבל אי אפשר לזלזל בשום אופן בריצות הקצרות. הן אלא שבונות את היכולות לרוץ במשך שעות לאחר מכן. הריצות האלה שנדמה לכן שהן כל כך קטנות עליך עד שאתה מזלזל בארוחת הצהריים ואוכל פחות ממה שהיית אוכל אם הייתי יודע שלמחרת אתה מתכוון לרוץ כדי לשכוח אותה. אבל דווקא הריצות האלה יכולות להפתיע אותך, ולהפיל אותך על הריצפה בגלל הנאיביות שלך. וכמו הדופק שהיה שוקט כשהייתי ממשיך לרוץ בעקשנות באותו הקצב, גם היא המשיכה בדרכה שכחה שרק לפניי רגע הדופק שלנו הלם בקצב מסחרר, בשנינו, מנסה להראות לה שאסור להתעלם ממה שמתרחש, מנסה לרמוז לה שתקשיב לו. אבל היא התעלמה. אני זוכר כשרק התחלתי לרוץ, אחרי השיחה האחרונה שלנו. התיישבתי לידה ושאלתי אותה מה השתנה ביננו, היא הביטה בי בפנים חמוצות, כמעט לא הורידה את העיניים ממני,