עליו ומנסה לקבל אישור לנחם. השוטרת מהנהנת ומושכת בכתפיה. "בטח שאת מכירה אותו" התערב השוטר, זורק מבט לעבר משגיחתו חלב שיישפך. להבין למה בעצם היא בוכה על דבר שלא קרה בכלל. לא בוכים על "אבל אני לא מכירה אותו בכלל", שאלה יעל בקול את עצמה בכדי שם היא מחתה אותן בעקשנות. יעל כבר לא הצליחה לעצור את הדמעות והן זלגו על לחיה עד פיה, יותר מלקבור את הילד שלך". "אנחנו מאוד מצטערים", נכנסה השוטרת לדבריו, "אין דבר עצוב הגז לברקס תדרוס אותו". "בן שבע", ענה השוטר "הוא יעבור במעבר חציה ונהגת שתתבלבל בין דמעותיה. "בן כמה הוא יהיה?" שאלה יעל ומבטה לעבר הרצפה, מנסה לכבוש את "כי זו זכותו של אדם לדעת". "למה אתה מספר לי את זה?" בדפיקות ליבה. לפרשה כעבודה בעיניים. מה גם שגילוי החשיש עדיין ניכר היה הפעם יעל לא פקפקה בדבריו. ההבעה שלו הייתה רצינית מדי מכדי שסיפרתי לך שיוולד עוד שבע שנים, באמת ייהרג בתאונת דרכים". "תביני", חזר השוטר להישען קדימה על ברכיו, "הילד שלך, זה לומר. אחרי ההלם והכעס, יעל הביטה בו ורק רצתה להבין מה הוא רוצה "וגימל, רק אמרנו שזה יישמע מופרך, לא אמרנו שזה באמת מופרך". לעומת זאת, לא חייכה ממש.