התקוות שלי! (חושך) אלי: (לבדו) אני מאבד את הקשר עם בני האדם. רק גר-יה נשארה לי והיא כלל לא שלי. מאחורי כל הרוע הזה, השנאה הזאת והמוות שאכל בה כל חלקה טובה, מסתתרת נערה נהדרת. אני משכנע את עצמי שהיא יפה, שהפנים שלה והגוף שלה יפים. היא רגישה ועדינה, מתלהבת כמוני מן הדברים היפים ומזהה עם כאב העולם. אחרי האהבה (קורא) שלנו, השנאה שלה תעלם! איך? הרי היא מסתירה ממני הכל. מראה לי רק את הרע. כמה זמן השנאה הזאת עוד תימשך? כל כוחי עוזב אותי! אני כבר לא יכול לבוא אליה ולחייך... אני בא אליה ובוכה! מבקש רחמים! תצילי אותי ממך! - אני חייב לעזוב אותה! לשכוח! ולא תהיה לי עוד אהבה שרק גר-יה יכולה להעניק לי. וותרן עלוב שכמוני. עלי להיאבק, ללכת עד הסוף. לנצח את המוות, השנאה והכאב שלה! להביא לה חיים ואהבה! (מתעודד) אני יכול להציל אותה בעזרת האהבה שלי! אני ארפא אותה בעזרת האהבה שלי! אני כל כך מזדהה עם הכאב שלה... זה כמו שלי... (חושך) סצינה ד' (רחוב זה בעיר, לילה) משה: (במקומו הקבוע) אני רק חוזר ומזכיר לך שזה איננו סרט קולנוע ובקרוב לא ניתן יהיה לשוב לאחור, לחתוך! לתקן!... אנחנו נהיה כל-כך בפנים, לא נוכל