יצאתי לרחוב, הכלב שבעטתי בו שלשום היה דרוס. נכה ישב בפינת הכי רעים שאני יכולה לעשות. דעתם של פשוטי העם. החלטתי שהיום אני הולכת ועושה את המעשים "חמודה" או "נחמדה" או "אכפתית" או כל גידוף אחר שעולה על ההוא קמתי וידעתי - מהיום, אף אחד לעולם לא יגיד עליי יותר יום אחד החלטתי שזהו זה. נמאס לי. הגיע הזמן לעשות מעשה. ביום הם אנשים. - או שלא רוצים לדעת, לא רוצים להבין, ולא רוצים לראות. כאלה אבל לא ככה אנשים חושבים. הם לא יודעים, לא מבינים, לא רואים מאיפה זה בא עליו. אידיוט. ההכרה אני עוקרת לו את השיניים אחת אחת ואיך הוא קם ולא מבין אני מרסקת לו את הראש עם מחבט בייסבול, ואחרי שהוא מאבד את לפעמים כשאני רואה מישהו שאני שונאת אני מדמיינת לעצמי איך חשובה עם לא אחרת מאשר הבוסית שלי )משרה מאוד אלגנטית(. לקבצן לא מצאתי את הארנק, בדיוק באותה נשימה גם איחרתי לפגישה להגנתי. שונאת כלבים(, בפעם האחרונה שרציתי לתת שקל וחצי האחרונה שראיתי כלב עזוב ברחוב בעטתי בו )אין לי מה להגיד חמודה? בפעם האחרונה שמישהו חייך אליי כמעט הקאתי עליו, בפעם שאני חמודה, אכפתית, מסודרת, מדויקת ואלגנטית. אבל אני אחת כזאת שכולם