והוא הלך ברחוב ההוא. רחוב שקט. יש בו בית כנסת די גדול ומפואר יחסית לרחוב קטן, כולו עשוי  אבנים לבנות. בשער בית הכנסת, בלוח מודעות מוגן בלוח זכוכית, היתה מודעת אבל, זמני תפילה, השניות בהן השבת נכנסת ויוצאת. המכוניות שם, בשל הרחוב הצר, חונות על המדרכה. דרך החלונות אפשר לראות אנשים בקבוצות מתכוננים לשבת, הרבה יהודים מחו"ל. מישהו ישב שם באיזה בית מול טלוויזיה דולקת, רגליו מונחות על דרגש גבוה. מאיזה בית התנגנה מוסיקה שקטה. חשב לאן הולכים מפה. מהרחוב השקט האפוף קדושה, אל הבית החולה. מהשלווה אל המילים הטעונות והכועסות. מהאוויר הצח והבתים השלווים אל הבית המחניק והשכונה הצפופה שלו. חייב. אין לו בית אחר.  היא עמדה בפתח ביתה והוא זרק מבט והמשיך עיוור, אבל היא הניחה יד על כתפו.  "שמע, אולי תוכל לברך אצלי על השבת? אין גבר בבית".  אני מתפקר, רצה לומר. לי ולאלוהים יש יחסים לא קלים. אנחנו כמו חברים מרוחקים. לפעמים מדברים בנימוס, לפעמים כועסים, לרוב מתעלמים. לא כדאי לך שאני זה שאזמין את אלוהים לביתך.  "תבוא?" שאלה. "עשר דקות. אתה ממהר?"  אם את רוצה ממני סקס, את לא תקבלי. חשב. אם את רוצה ממני שאקשיב קצת