לעזרה מעולם לא היו מאפיין שמאחרים לעבודה. אני צריכה את הכסף, וחוץ מזה אני לא אוהבת מספיקה לתפוס אוטובוס בכדי להגיע למשרד על הדקה. אני לא מאלה הארנק בקור רוח, מניחה את הכסף על הבאר ויוצאת בלא מילה. אני שלו שהוא לא רוצה להתעסק איתו. לא ממש איכפת לי. אני שולפת את לעברי חשבונית. כנראה שאני תזכורת לאיזה תוצר אפל של המקצוע וכשאני מציצה בשעון ושואלת לסכום הוא ממלמל משהו מספרי וזורק מכיר אותי אבל שומר מרחק בטוח. הוא מתעלם ממני כמעט לגמרי כוסיות, בשביל להזריק לתוכי קצת מהאופטימיזם הנחשק הזה. הברמן שאני קופצת לאיזה פאב-מסעדה קטן בשכונה ומורידה עוד כמה עצמי ממנו. יש עוד זמן מה עד שאני צריכה להתייצב בעבודה, כך לא זמן אופטימי, וכשמשהו אינו אופטימי אני מעדיפה להרחיק את מאחר והיית שיכורה בערב הקודם יש לך כאב ראש ובחילה. בוקר הוא צלולה של איך שאת חיה. )אלוהים אדירים, איך את חיה...( וכמובן רודפות אותך, דוחפות לתוך פינה, לתוך אימה נוראית, לתוך תמונה בדעתך, לפחות באיזושהי מידה. והמחשבה, וההבנה, והתפיסה - כולן וללא הסחות דעת ומאחר ואת לא שיכורה באופן טבעי את צלולה את קמה ומתחילה לחשוב על מה שקרה בערב