 ושהעצב יעלם לצמיתות! אני רוצה שהדמיון יהפך למציאות, אני פשוט לא רוצה יותר להפגע! עכשיו אני באמצע של סימן שאלה, לא ממש ברורה, נכון. שמנסים לשכוח, כך הרגש נהיה יותר חזק - כל כך מתאים וכל כך אני גם לא אנסה לברוח... כי אני יודעת שזה חסר טעם - ככל בנתיים אין דרך לשכוח, ומה שאני צריכה כרגע זה לשתוק. הדבר שכל כך נהנתי לראות ולשמוע - יעלם לו בעתיד הלא רחוק, כי דבר כזה קרה לי בעבר, ואני מכירה כל כך טוב את ההרגשה... אומנם, אני מאמינה שזה יגמר מתישהו, זו עוד לא סתם אובססיה. זהו משהו שיהיה חרוט לי בזיכרון. אבל אני לא מרגישה ככה, אני מרגישה שזה לא עוד סתם משהו, יחשבו שאני סתם עוד איזה גרופית בת 41 שלא יודעת מהחיים שלה. אני מאמינה שהרבה אנשים יחשבו שזה רע, זה שתמיד יוצא שאנשים אחרים שלא מתעניינים - רואים. ומה שהכי אבסורדי בכל הסיפור, כמו הרבה דברים שעליהם אני מוותרת... אבל פיספסתי אותה,