פעלו, וגלילי סרטים על פילם היו זרוקים בחדר ההקרנה. שמתי לי סרט, וישבתי באולם על הרצפה. שחקנית קטנה קמה ממקומה על הסדין, ובירכה אותי, והציעה לי קפה ועוגיות. היא ישבה על כיסא נדנדה ודיברה, אני עניתי לה. בסדקים של היקום בין המציאות לנסתר מהעין נפרם תפר, ואנו ישבנו לנו והעברנו שיחה בנעימים. היא סיפרה לי על שנות השלושים בניו-יורק, ואני סיפרתי לה על שנות התשעים בירושלים. כשהפוקוס יצא ממיקוד, היא השפריצה חומר ניקוי על הסדין מהצד האחר, ומירקה את המסך כדי שהבחין בה טוב יותר. היא ידעה שגליל הפילם קצר יחסית ועומד להיגמר. כשהגליל נגמר התמונה קפצה, והיא נדרכה ונעלמה. יצאתי מבית הקולנוע, ובחוץ השמש זרחה. אני חי עם אבא שלי, ורוב הזמן הוא לא מדבר איתי. נכנסתי לבית והוא כבר יצא לעבודה. הדלקתי סיגריה לא פשוטה, רציתי לטעום שוב את טעם ההשראה. אבל אני מזדקן, ופחות אמיץ, וקשה לשמור על שפיות בסביבה נוקשה כשאתה שוחה בחלומות. הסביבה מסרסת, האמן מצמיח כנפיים, והסביבה חותכת אותם עם מספריים. הם רוצים אותך עם שורשים, בלי שתלבלב, בלי שתצמיח ענפים, עלים ופירות. ככה זה, אמנים הם אנשים נרדפים.