אבא פגש פעם אחת את יאיר. הפעם אימא לא ערכה שולחן ולא טרחה שמתפתל כך וכך, מעולם לא בצורה המועדפת. אלא מישהי שהחיים עשו לה את שלהם, הרכיבו לה דרכים וגורל הילד שנעשה בטעות, וזו לא תהיה ה"מישהי" שרצתה תמיד להיות, תיכון ברד בשלל צבעים וטעמים, היא תחזור הביתה עייפה ותניק את דירה משלהם, עלמה ודאי תעזור ליאיר בקיוסק להגיש לתלמידי עוד מעט יתרוצץ ברחבת הדירה תינוק קטן. עד שיאיר ועלמה ימצאו כאילו המשפט הזה מסמל את כל מה שיש לו לומר. והוא חייך - "עלמה, את כל כך תמימה לפעמים." ולא הוסיף עוד, היום, ולהגיש קפה עם שניים סוכרזית. אני רוצה להיות מישהי. " אותו - "אבא, אני לא מוכנה לשבת על ברכיים של איזה מפקד כל כשעלמה התגייסה אבא הבטיח לה תפקיד בחיל האוויר. היא הזהירה שישנם, חנוקות, שקטות, לתוך הכרית. רק בלילה שמעתי את היבבות שלה, על הדברים שאינם ועל הדברים כך מתגעגעת אליו." ואחר כך קמה לשתות ולשבת מעט במרפסת. יהיה סבא. אימא תהיה סבתא והוא יהיה סבא." היא אמרה - "אני כל יתחלק שווה בשווה. "הוא על אבא." השלמתי ונשכתי שפתיים. "הוא היא הצטמקה בתוך גופה הדק גם כך והתקרבה אליי מעט, כדיי שהכאב לא. הדבר היחיד