לפרוש. אני אמשיך אתכם עוד 20 שנה, עד שנחליט ביחד לפרוש." והם ישיבו: "נהדר!" "איזה כיף!" "אני כל כך שמח שנמשיך!" "ידעתי שתמשיך בסוף!" לא. החלטתי לפרוש! התחלתי לשתות את הקפה השני של הבוקר. צריך להתחיל פרק חיים חדש. סה"כ נשארו לי עוד מעט שנים, נניח 30 שנה. אם אפרוש אוכל  להשקיע זמן ומרץ בתחומי עניין אחרים, להגשים חלומות ישנים, שמעולם לא התקרבתי להגשמתם, לכתוב סיפורים, לטייל בעולם, לשמוע מוזיקה, ללכת לקונצרטים, לחדש הכרות עם אשתי והילדים. צריך לצאת. אנחנו נפגשים, כמו תמיד, במזנון של נתי. הכנות אחרונות, הפנקס הקטן והעט בכיס. לפני שאני עוזב את הבית, מבט אחרון. זהו, פעם אחרונה. כואב ועצוב לי  שבגללי, החברים הכי טובים שלי יאלצו להפסיק את הפעילות הכי אהובה עליהם. מה זה אומר עלי? איזה  חבר עלוב אני! יש לי תחושה שאני בוגד בהם.  אני נכנס למזנון. "שלום חבר'ה."  שלושתם יושבים ליד השולחן הקבוע, שותים תה עם לואיזה, כמו שאנחנו שותים כבר 30 שנה לפני הטורנרים.  פתאום אני רואה לידם, על הכסא הקבוע שלי, בחור חדש, לא מוכר. "דני, תכיר את יוסי."  "שלום יוסי." "שלום דני." "דני, החלטנו לחפש לך מחליף. נזכרנו,