תדברי ככה, אל תלכי לי, אל תלכי, את האדם אותו הדבר. המסריח הזה ושאין לך טעם להמשיך כי הכל חוזר על עצמו כל יום שגורמת לך להעלות חיוך על פנייך, ואמרת שנמאס לך כבר מהעולם והנה שיחה, התקשרתי אלייך ואיך שבכית, אמרת שאני היחידה אחד. ועוד חודש עבר ושום דבר לא השתנה ועוד חודש ועוד חודש ועוד במילא איך זה יגמר. וככה את כבר שנה ומשהו, לא משיבה כי כבר אין לך כוח, את יודעת את יודעת שזה לא משפיע. ואבא בא עצבני ושוב גם הוא צועק עלייך, חושב שזה יעזור במשהו, שותקת, כבר נגמר הכוח להשיב מזמן. אמא באה בצעקות מאשימה אותך בדברים שבכלל לא עשית, ואת כרגיל ונזרקת על המיטה, עינייך נעצמות ואת נרדמת. מגיעה הביתה ולא עושה דבר, לוקחת תפוח וקולה, שותה אוכלת לך להרגיש את האמת של כולם מסביב. אבל את ממשיכה בקצב הרגיל שלך, אפילו שאת נרטבת, ככה הכי טוב המסכות ויראו את האמת שלהם. כבר רצים ופותחים מטריות כדי לא להרטב, כדי שהגשם לא ישטוף את את הולכת ברגל מתחנת האוטובוס הביתה, מתחיל לרדת גשם וכולם ואף אחד לא יגיד כלום. היא עדיין צועקת עלייך כאילו היית נמלה קטנה שאפשר להתעלל בה עושה כשיש חשק כמו כל אחד, זה לא כזה נורא. היא לא