חיים שלווים. סבי ידע לשאול: מי ביני וביניהם? וכך הסביר את אי-רצונו במפגש, ולא שכח שבינו וביניהם אוקיינוסים חסרי-חופים ובהם אינסוף של עינויים וחטאים ודם. הוא לא שיקר וידע שאף מפגש לא ימתח גשר מעל תהומות ההיסטוריה של המאה העשרים, גשר אותו הוא ציווה על צאצאיו לא לחצות. סבי סבי לא מת כדי לעבור לעולם אחר. הוא לא חלם אף-פעם שיפגוש שוב את יקיריו המומתים על גדות נהרות גן-העדן ויזכה לשמוע מאיזה קרמטוריום עלו גופיהם כעשן השמימה או לאיזה קבר-אחים נזרקו עירומים, אולי חיים. הוא לא האמין בגיהינום של העולם הבא אחרי שכבר חזה בגיהינום שבעולם הזה ותחייה-למתים ואחרית-לימים היו רעיונות זרים לו. הוא חי בעולם הזה, והאמין בחיי העולם הזה ובכך שיש עת לחיות, ולפרוח, ולשמוח, ולא רק עת לחדול. הוא הרגיש שבתוך טראגיות החיים האנושיים הוא זכה לטעום מתוך הרבה מעיינות מתוקים ושמר עיניים פקוחות תמיד כדי לראות ביופי העצים והנשים ושאף תמיד להריח את הפרחים. סבי, שיבשת שלמה קמה עליו להמיתו, הוסיף לחיות, ומת ונקבר ביבשת אחרת. את דמעותיו שמר לעת זיקנה: אז היה צף כאב יתמותו מהורים שלא ראה מאז גיל עשרים ושתיים, הורים שמעולם לא