שנה. ספקו גפיים העיזים המורות, השתאו שאר הגדיים, התפלא כל העדר. הייתה זו גדייה מופלאה, לא רק שעמדה באתגרים לא קלים, היא הפסיקה לצרוך חלב לאחר 21 ימים. ולמחרת היום, במלוא הדרה, הופיעה כמו כל העיזים הבוגרות לעבודה.  ישבו התיישים בלילה וחשבו. כיצד תוכל הגדייה לתרום לעדר?  חלב בוודאי שלא תוכל לתת, פלומה היה לה ולא צמר למלבושים. לשלח קטנה שכזאת לשטחי מרעה גדולים, היה מדי מסוכן, ושאר העניינים הסתדרו מצוין. כך מה שנותר היה להחזיר את הגדייה אל הגדרות, כדי שתוכל לעזור לגדיות אחרות. ואחר כבוד חזרה הגדייה אל חבריה, אל בני גילה. כל בוקר התלוותה למישהו אחר, וניסתה לסייע לו לנתר, אך אף לא אחד יכול היה לנתר כמותה, נדמה היה שכנפי סתרים מתחבאות בתוך גופה. לאחר חודשיים ימים, הבינו המורים, שכל גדי יתקדם בקצב שלו מתאים. עידוד ותמיכה  יכולים לחזק את הלב אבל לא לשנות את הדרך. ולכן, הם פנו למועצת החכמים בבקשה למצוא לגדייה עיסוק אחר.  קלות רגליה וחזקות אמר נציג המורים, מדוע לא תצטרף לגששים? למחרת בבוקר היא יצאה לשדות, כשהיא  מוקפת בעיזים הכי חזקות. סיירו העיזים בין הרים ובין גבעות ותרו אחרי חלקות מזון טובות.