להמשיך. אני רוצה." אמרתי. התיישבנו שנינו. שתבכי." הוא חיבק אותי. התיישבתי על החול, הוא הצמיד אותי "אל תמשיכי.. אני לא רוצה לראות אותך ככה. אני לא רוצה היו בטוחים." הפסקתי. התחלתי לבכות. חיילים... שהם חושבים שהוא היה בתוך הנגמ"ש... בהתחלה הם לא התקשר אליי. הוא אמר לי שהיה פיגוע, שבאו אליהם הבייתה כמובן. אחרי כמה ימים שלא שמעתי ממנו כלום, אח שלו הגדול ביום כדי לבדוק, אולי הוא יכול לענות לי. הוא לא ענה לי, שלא הפסקתי לחשוב עליו. הייתי מתקשרת אליו לפחות עשר פעמים ושאני לא אדאג. זה היה כמו לבקש מתינוק לא לבכות. אני זוכרת יוכל לדבר איתי במשך כמה זמן, הוא לא אמר כמה. שהוא אוהב אותי וכלום לא יקרה. אז יום אחד הוא התקשר והוא אמר לי שהוא לא הרגיע אותי ואמר לי שזה בסדר, שהוא במקום מוגן. שכלום לא קרה הייתי גאה בו, למרות שתמיד פחדתי שמשהו יקרה לו. הוא תמיד קיבלו אותו לנח"ל. הוא תמיד היה גאה במה שהוא עשה, אני גם "הוא התגייס כשהיינו יחד תשעה חודשים. הוא תמיד רצה קרבי. אז תפריע לי, אני רוצה." הוא שתק. "טוב, אז..." לקחתי נשימה. אהבתי אותו כמו שלא אהבתי בחיים." "נעה, את לא חייבת." אל "לפני שמונה חודשים