לפחות. היא הייתה יודעת מתי אני שמחה ומתי אני עצובה הייתה יודעת שזה רציני. אז זה יאמר לזכותה- היא מכירה אותי. ועל החבר ושטויות ותמיד שהייתי מדברת על מישהו עם חיוך- היא הנכזבות שלי היא לא ממש יודעת. מידי פעם היינו מדברות על זה בבית ספר ואם זה נכון שיש לי קטע עם מישהו... על האהבות בחור פה ובחור שם והייתה יודעת לשאול למה "ההוא" מסתכל עליי אף פעם לא דברים שאני רציתי לדבר עליהם. אז כן- היא ידעה על הנושאים התמעטו. זה לא שלא היה לנו על מה לדבר- תמיד היה. אבל שרט. היינו הולכות ומדברות- על כל דבר שהיה עולה. בזמן האחרון התחלפו לד"ר מרטינס שחורות וחליפת הטרנינג התחלפה לג'ינס וטי "להכנס לכושר" )פדלאות שכמונו( אבל מהר מאד נעלי הספורט עושות פעם. זה היה מתחיל ב"הליכות" שהיינו עושות בערבים כדיי הנוסטלגיה הטיפשית הזאת עולה לי. הטיולים הליליים שהיינו קצת". מוזר, חשבתי- מה כבר יש לעשות בחוץ עכשיו? ואז, שוב, מתה לחזור הבייתה וקר לי והיא מתחננת אליי  "שנמשיך לטייל עוד סרט על הרגליים. שוב- דברים שאני יכולה לספר לכל אחד. ואני שאני נוסעת לטיול של שלושה ימים ממגמת קולנוע וצריכה להרים למדנו היום במתמטיקה, על