היא עומדת בגשם, בוכה, כשהיא יצאה מהחדר היא אמרה שעד שאני לא אצא ואגיד לה שאני אוהב אותה היא לא חוזרת. השער שלה כבר נהייה כהה מהמים, והסווצ'ר נדבק לה לגוף. קר לה. אני קרוע על הפטמות שלה. אני זוכר בפעם הראשונה שהיינו יחד, איך הן קפצו לי בשמחה לתוך הפה, כאילו חיכו רק לי. ועכשיו היא שם, בחוץ, העיניים שלה אדומות, והאף שלה אדום, אבל היא כבר לא בוכה. היא מסתכלת עלי. מבט מבחוץ, בית קפה מלא אנשים. בפינה שולחן לזוג, יושבת שם מישהי, קוראת.  מישהו נכנס, מסתכל מסביב, מנסה לנחש עם מי הבליינד דייט שלו הפעם.  מתקרב אליה. "אסתי?" "לני מת בסוף?" "מה?!" "קראת את 'על עכברים ואנשים, או ראית את הסרט אולי?" "ראיתי מזמן, לא זוכר" "אני לא רוצה שהוא ימות, אבל ברור שסטיינבק הבן כלבה יהרוג אותו. אני לא מבינה למה בספרים טובים הסוף תמיד עצוב, מצחיק, גם כשאני יודעת את הסוף אני תמיד מצפה שיקרה נס, והכל יסתדר". ככה זה התחיל. אני לא זוכר כבר מי אמר שהחיים זה מה שקורה לך בזמן שאתה מתכנן. אני לא אוהב שהמשפטים הבנאליים האלה מתגלים כנכונים. לי באופן אישי יש כמה תוכניות חומש מאורגנות היטב. הכל מתוכנן. בשלב הנוכחי לא תהיה לי