התפזרו בכל אולמות הארמון והנה מאומה לא חסר, מלבד אולי כפית זהב קטנה. נזכר המלך הגדול בכפית הזהב, שקיבל מרבי אדם, שלח אותה על ידי שליח מיוחד למלך שארמונו נעלם, ושאל אותו אם זוהי הכפית שנעלמה. אישר המלך, שאמנם זאת היא הכפית, וציין את הסימן הטבוע בה. היה זה כפלא בעיני המלך ושאל את רבי אדם כיצד הוא יכול תוך כמה דקות להעביר ארמון גדול ממקום למקום ובכלל את כל הסביבה, דבר הנחוץ למהנדסים כישרוניים לכל הפחות שנה ואם לא שנתיים... חייך רבי אדם וענה, שבעזרת כתבי הקבלה, שנמסרו לו על ידי אליהו הנביא, אפשר לעשות כל דבר. רבי אדם מוסר את מחברות ה"קבלה" לבעל שם טוב מאז התרחק מחיי הארמון והתעמק שוב, כמו קודם, בלימוד הכתבים שנמסרו לו. הוא לא יצא אמנם לחטוב עצים כמו קודם, כי הגרזן נעשה לו כבד וסחיבת העצים לבתים גרמה לו סבל ממש, אך על דבר אחד לא ויתר - לימוד הקבלה. מבלי לשים לב ל-120 שנה שעברו, המשיך ללמוד יומם ולילה. יש שלפעמים ראשו נשמט על השולחן, אך הוא לא התרגש מעובדה זאת. אנוח קצת ואחר כך אקום בכוחות חדשים. אך פעם כשראשו נח כרגיל על השולחן, נדמה היה לו שכנף גדולה, אין זאת אלא של מלאך, נגעה בראשו והוא