דקות נשארתי עוד קצת בתוך הבית קפה, מחכה שתקרה איזו תפנית                                           ד בלי זיון ועם סיפור רע. עלי. נפרדנו לשלום. היא הפנתה את הגב והלכה, משאירה אותי תקוע יופי, אני ממש מרגיש 'מנוחם' מכל האופטימיות שהיא מזליפה אין אפס. - תשמע, תחשוב על זה, תעבוד קשה, בסוף יצא לך אחלה סיפור, להגיד? למה היא אומרת את זה בסוף? שעה היא דיברה על עצמה, לא יכלה - חבר שלי בא לאסוף אותי. - את צריכה להגיד לי. - מה זתומרת? - אז מה קורה עכשיו? שיהיה ארוך. אחרי שביקשנו חשבון, לכדתי את העיניים שלה בשלי למבט שהשתדלתי   המשכנו לדבר אחר כך עלי ועליה, סתם בלי קשר לסיפור. שמחפשת איזה חפוז? להיפגש איתי, מה היא? מדריכת סדנה לכתיבה יוצרת או נימפומנית כבר פחות היה איכפת לי הסיפור. בכלל, איזו סיבה הייתה לה       הסתכלתי לתוכה וראיתי תמונה תלת ממדית שלנו מזדיינים. תוכם, כמו בציור תלת ממדי. - אתה לא יכול לקבל הכל עם כפית לפה, תסתכל מעבר לדברים, אל   רק יותר רך. סימן רע.     צוחקת. צחוק משוחרר כזה, כמו תקיעת שברים ביום הכיפורים, - כמו למשל?     נותן אחד.     אליה קצת, מנסה להראות שרמנטי כזה, מחפש איזה