חתונה מאוחרת המוות, הוא חשב ונאנח לעצמו. המוות הוא תמיד מה שקורה לאנשים אחרים. חבר אחד אמר לו פעם שהוא צריך להתחתן. תפס אותו ביד, באיזה אירוע השקה של גלריה חדשה בדרום פלורנטין, לקח אותו הצידה. אמר לו: "שחר, אתה כבר לא ילד. מספיק עם השטויות". אמר שהוא גבר עם אחריות וחובות ושאם הוא באמת רוצה לחזור לחיים נורמליים, כאלו של עבודה וילדים ואורח חיים בריא וכל זה, אז נישואים הם הצעד הראשון להכל. ומהר, שחר. כמה שיותר מהר. סיפר איך הוא ואשתו מחכים כבר לשלישי ושאין מאושר ממנו. במילים האלו ממש הוא אמר. אין מאושר ממני. שילדים ומשפחה שמים הכל בפרספקטיבה שונה. שכל הבלאגן והרעש והחרדות האלו בפנים של גיל העשרים פשוט שוקעים ונעלמים. כאילו הכל מתחיל מחדש עבורך, רק הרבה יותר טוב. הרבה יותר משופר. כמו דף חלק בעצם. כאילו שחר חדש. ושחר הנהן והקשיב וגמע לאט מבקבוק הזכוכית, מקנח בזרוע ימין את אפו הדביק. כל הזמן מחייך לעצמו. כל הזמן מקשיב. אפילו כשהבחור האחר כבר הפסיק לדבר ורק כחכח בגרון ופנה לכיוון אחר, אל איזה מיצג מופשט בקצה הגלריה, מין פירמידה ענקית כזאת של מצופים וחלקי אדם. כאילו הכל מתחיל מחדש, שחר. אתה