אותו, כי הוא המשיך, "אני פעם הייתי פורה כרימון. לקטוע אותו, "בגלל שנגמרו לי הרעיונות בחיים". פני המופתעות "אני הולך עם המנורה", הוא המשיך כאילו לא שם לב שניסיתי "אני באמת צריך ללכת", אמרתי. את הסוד, "אני אגיד לך למה. אני לא אומר לאף אחד למה. רק לך". לא ויתר. כאילו ניסה לפתות אותי בסיפור שלו, הוא החליט לגלות שתקתי. "אתה יודע למה אני מסתובב תמיד עם המנורה הזו?", הוא "דירה יפה יש לך", הוא אמר, מנסה בכל זאת למצוא חן. אני ויפנה את היציאה. הוא עדיין היה על סף הדלת. פניתי לצאת וחיכיתי שהוא יסתובב אומרים שלום או לפחות מהנהנים. רואה אותו כל יום בחדר המדרגות, בדרך לאוטו. גם אם לפעמים הם שהוא סתם מנסה לבקש טובה ממישהו שלא חייב לו כלום. גם אם הוא את הדברים דאגתי לומר בלב - אלא בעיקר בגלל מה שהוא כבר ידע. הוא השפיל את ראשו. הכנעתי אותו. לא בזכות כושר הביטוי שלי - החמש-פלוס הזה". להסתיר. חשבתי: "מי בכלל ראה אותך פה בבית שלי לפני שידעת על חייכתי, "אה שכן! בטח! כמוך..." את הספקנות שלי אי אפשר היה לא בדיוק כמוני כי אני לא מבין בדברים האלה, אבל שכן" "כן, שכן. כמוני", עצר וכיוון עם שתי ידיו לעבר עצמו,