ברלין, ינואר 2002 ולא היה בינינו כלום. נגלה שאין של ציפורני נעוצות ליד עצם הבריח שלך אחרי חמישים ואחת שנים, שלושה חודשים וארבעה ימים הרי בסוף, אחרי הכל, אותם גביעים מן הצבא והתנועה. ואת כובעך ומצנפתך על המדף ליד הנח את קסמיך לנוח בשקיק הבה לא נתחיל עניין, אז אולי, למרות הכל, שעליה מוטבעת תמונתי. ובאמתחתך אין ולו פרוטה אחת ושינייך החדשות מחודדות סכינים ומאז אתה רודף אחרי על שולחן הלחם אני זוכרת אותך עם אמא שלי במטבח ואתה אוהב אותי קצת למה? מודל 09 שאתה תמיד מסרב אליה ותעמיס אותם על סובארו מסחרית חדה של ארבע אחר הצהריים משוחד ומאישיותך המעצבנת באור עם סוורים מסונוורים בשבע קופסאות קרטון מתפקעות בנמל אתה הרי תשלח בסוף את חפציך כל סייגי ארובות וקרח נמס שאתה בעצם שלי בלי כמו תתפשט וכמו תראה לי כשאתה מסיר את כתפיית הכותנת שלי,