אצבעותי על המתכת המבהיקה. הברן-טן שקיבלתי מיקי  האקדח האוטומטי היפהפה בקוטר 01 מ"מ. פתחתי את הקופסה. על מצע של קטיפה ירוקה-כהה נח האקדח שלי, דברים שנקברו עמוק מדי ולא עמוק מספיק חזרו אליי עם המגע. אצבעותיי עקצצו כשליטפתי את ארגז העץ המלוטש, היפהפה. כל מיני צחקק איזי. "אה, והנרתיק גם נמצא שם בפנים איפשהו." "בטח שאני יודע. למה אתה חושב שאנחנו נוסעים בטרנטה הזה?" שאלתי לבסוף בצרידות. לא הצלחתי למצוא את המילים. "אתה יודע כמה דבר כזה עולה?" "איך אתה חושב? קניתי אותו חזרה מהטיפוס שמכרת לו את זה." "איך השגת את זה?" רושם שזה עכשיו או אף פעם." "חשבתי לחכות לרגע יותר מתאים עם זה," אמר איזי. "אבל עושה "זה מה שאני חושב שזה?" שאלתי בכבדות. אותו, ונשימתי נעתקה. פתחתי אותו. בפנים נגלה לעיני חפץ מוכר. שלחתי יד והוצאתי "אויש, לעזאזל." פלט לבסוף. "תפתח את התא-כפפות." איזי נהג בשקט, מבטו תקוע בכביש, ישר קדימה. "יש לך רעיון יותר טוב? אני פתוח להצעות." זה לא היה עובד!" בעצמך? ברי, אני יודע שאתה נינג'ה אבל אפילו בסרט של ברוס לי "רגע... אתה רוצה לקחת את כל הכנופייה הזאת של שוטרים מושחתים שאני צריך לעשות."