בנשיקה... ושנינו נעמיד פנים כאילו אתמול לא היה. ובבוקר את תקומי, תכיני לשנינו ספלי קפה, תעירי אותי הספה בסלון, כי את עדיין שלו כרגע. אכניס את הגיטרה לתיק, ואשים את הכוס בכיור, ואלך לישון על וקצת לפני שהשמש תזרח את תקומי בשקט, ותכנסי לחדר השינה. ואני ותבכי. היום ההוא לפרטי פרטים, עד שאפילו אני ארגיש שהייתי שם. ואז את תעזבי את הגיטרה ותתחילי לדבר, תספרי לי שוב את אירועי אעיר מילה. מדי פעם תושיטי ידך אל הכוס, ואני אשים לב שהיא רועדת, אבל לא ואקשיב למנגינות שלו. את תסמני לי לשבת לידך, ואני אתיישב, עדיין אוחז בכוס התה, שקטים עם הרגשה של חו"ל. אותך אני אמצא שוב בכסא הקש, אוחזת בגיטרה שלו ומנגנת שירים עם המון סוכר, כמו שהוא היה שותה. הבודד, כי הרי את לא מרשה שיהיה שם יותר מאחד, ואכין לך תה חם בקטן, זאת שקיבלת מאמא שלו אחרי הלוויה, ואוציא את התיון קצות האצבעות, אמשוך את קופסת התה הישנה, ששמו חרוט עליה כמו שעשיתי בפעמים הראשונות, אלא פשוט אגש למטבח ואעמוד על ממני להכין לך כוס תה. ואני אפילו לא אשאל ממתי את שותה תה, כשתסיימי לבכות תסתובבי אלי, ועם פנים שטופות דמעות תבקשי ביותר. היה, ולמה  אפילו