מידי מה לעשות, רק לסגת משם כמה שיותר מהר. אבל עדיין מושך להסתכל אחורה אל הלא יאומן, אך כבר בהשלמה והבנה מהתוהו. כשבר נשמעו לי רגליי, התחלתי להגביר צעדיי, ראשי בעזרת ידיי הרפות ולהתחיל להצעידן, ירצו או לא ירצו, הרחק רגליי לא נשמעו לי וסרבו לצעוד והייתי צריך להרים רגל-רגל ונגוז עם הרוח. המאובק, מנתר מגוש אבק אחד למשנהו, נתלה בענן תועה ברקיע ושאר הקולות והמראות. רק קול הנפץ העז מכל עוד הדהד באוויר שקט. אפילו הציפורים נעלמו ביחד עם האנשים והבניינים והחנויות וצבעים ומאכלים וריחות וכעת - שממה גמורה ודממה לא מוכרת. רחוב הומה אדם, מלא בתים עומדים על תילם, שוקק חנויות ואורות לא. בעיניים קרועות לרווחה עוד עמדתי רגע, הבטתי במה שפעם היה להתממש. ואני לא התכוונתי להישאר על עומדי ולחכות לבואן. בכלל תחזיות איומות על מה שיתרחש אחרי שזה יקרה, כנראה שעמדו הולך לקרות כבר לא היה צורך בהן, כי זה כבר קרה. וכל אותן כל. זה קרה. זה באמת באמת קרה. וכל אותן קלישאות על כך שזה סירב לבלוע את הגלולה המרה, עתה זה כבר היה ברור וגלוי לעיני וראיתי מבעדו את שקרה - וחשכו עיניי. כי אם עד עכשיו מוחי מעצמו, לא ניסיתי להפיגו