העולם. נחום ורות מנעימים היו קמים לקנח בקפה שחור ובעוגת הפרג או התות-גבינה. מגלגלים להיות על הכבישים אחרי שתיים ולפני ארבע. וממנוחת הצהריים הם בברכת השחייה. וכמובן היו מוזמנים אחר כך לנוח, כי איך אפשר בקבוצה, ובקיץ היו נופלים בפתאום, ככה לפני הצהריים לטבול כלומר קריקטורה מושלמת - היו מזמנים עצמם לאכול בחדר האוכל תולים באמות ידיהן. והאדונים והגברות האלה שדרך חייהם מהופכת, - פרי שעות מספרה ארוכות - מתנוססות על ראשיהן, ארנקים קטנים מהעיר, מלווים גברות מגונדרות בנעלי עקב, מגדלות שיער מעוצבות כאלה היו מתארחים אצלם בערך כל שני חמישי ושבת. אדונים רוטטים תותים וגבינה, לארח בחדרם את הספקים והקולגות והקליינטים. מוכנה עם קפה ולפחות שני מיני עוגות, פרג ותפוחים, או לחלופין ההתכתבויות בשעות הערב, אחרי עבודת יומה בבית התינוקות. תמיד במהלך המפעלי שלו, רות על ידו - מטפלת בניירת, מדפיסה את נחמדה אידיאת החקלאות, חשב נחום, אבל שוב אין בה די, והחל יוציאו מתוך הטוב. המציאות, לא להתכופף לפניה. הם באו לשנות אותה. ואת הרוב הם להוציא את תלישות התגרנים. ודבר אחרון: הם לא באו להשלים עם צנוע ועניו. ולהטו - התעשייה