תודה" קראה אחריי. חזרתי עם סכין מטבח גדולה. בקול. נכנסתי למטבח בשתיקה תוך התעלמות מלאה "אני באמת צמאה, "אני צריכה לברר, פעם אחת ולתמיד, למה אתה אוהב אותי" הכריזה לחיבוק ולנשיקה. היא הייתה מנומסת ופסחה על כך באלגנטיות. חדר המדרגות מלטף את פניה היפות והעייפות. היא נכנסה. ציפיתי פילחה את גופי, כשהצצתי בעינית הדלת. היא עמדה שם בחוץ, אור צלצול הדלת העיר אותי. "שיט, פיספסתי את סוף הסרט" המחשבה היא נרדמה. לא, טעיתי, אני נרדמתי, מזיע על כורסת העור בסלון. הראש הקטן. והוא מתחנן שתפסיק, בוכה שתפסיק להרוג את עצמה. המובן הנפשי של המילה ולא באופן הגופני של הסיפוק המיידי של היא המשיכה לשאול אותו, רוצה לדעת שהוא באמת אוהב אותה במלוא השאיר אותה יציבה על הרצפה הרטובה משלוליות דם ונוזלים אחרים. אפשרי. רגליה היו זרוקות בצד, עדות לגופה החטוב ורק הכוס לכרות, לחתוך, לנסר, לכתוש, לרוצץ ולהשתמש בכל כלי ברזל בתדהמה על המחזה, מנסה להבין מה השתנה בתסריט והיא ממשיכה אתלכלך. "ועכשיו, אתה עדיין אוהב אותי?" שאלה והוא מביט ונחסמו במסך הזכוכית. הזזתי את ראשי במהירות על מנת שלא הנאשם, הניפה גרזן וכרתה לעצמה את היד. נחלי