שעונים, אין שינוי באור היום...". אומרת בקול רפה ומצביעה עליהן. "עם הזמן את תגלי, שאיבדת כל צל אנוש. כמוני. כמוהן...", היא בידי ברירה אחרת. צרכיי בפומבי ליד כולן, אבל מצד שני, באמת שלא נראה לי שיש הפעם אני שותקת לרגע. אני לא מצליחה לדמיין את עצמי עושה את על הבושה ונכנעים לצרכים". לא יודעת וזה לא מעניין אותי. מתרגלים לריח, למראה. מתגברים שמתי לב שהם באים פעם בשבוע. אולי זה עדיין ככה, אולי לא. אני "בדיוק, מידי פעם. כשמתחשק להם. פעם, כשעוד ספרתי את הזמן, "הם לא מנקים פה מידי פעם?!", אני אומרת בזעזוע. הכל... הכל...", ואז היא משתתקת. "יש לי ברירה אחרת?! אני נמצאת פה כבר מספיק זמן, בשביל לקבל "איך את אומרת את זה בכל כך אדישות?", אני שואלת. תתרגלי...". הבחורה שלידי מבחינה בהבעת הגועל שעל פניי. "גם לזה את דבוקות לרצפה. הריח שלהן והמראה מבשרים לי מהן בדיוק. אני המומה מעט, ובאור הקלוש, אני מבחינה גם בפיסות כהות עשתה הרגע פעולה של מה בכך. מנערת מעט את הירכיים, מתרוממת וצועדת בחזרה לעבר חברתה כאילו הפינות. חלק מהטיפות ניתזות ברחש אל הקירות. היא מסיימת, שתן מתפשט בחדר. הנוזלים מתפשטים לצדי החדר