 איזה בעיה קיבלתי אתה שואל? שקיבלתי. לבעיה שרק מלהסתכל עליה בא לבכות. לא ציפיתי לבעיה כמו לוגריתמים שחבל על הזמן, וסרטוטים, ושבעה פרמטרים. ציפיתי מה אני אגיד לך, לזה לא ציפיתי. ציפיתי לבעיה מסובכת עם אולי זו לא אגדה? אולי באמת ישנו ספר, ספר בצבע ירוק זוהר? אדם באמת ראה צ'יפס כתום. מלפפון ירוק, תות אדום וצ'יפס כתום? פתאום ישנה האפשרות שהבן צהובה, אז באותה מידה דבר בלתי הגיוני הופך להיות הגיוני, כמו הגיוניים, נגיד, כלב ירוק, סטייק בצבע כחול בהיר וגבינה הספר הזוהר. אולי, כמו שדבר הגיוני קטן בין המון דברים בלתי הגיוניים. אבל הדבר היחיד שהיה לא הגיוני בסיפור היה הקטע עם לא היה שפוי אז מיד היו מתחילים להיווצר קבוצות של דברים לא 'מוזר', חשב לעצמו, 'מאוד מוזר כל העסק'. הרי, אם למשל, מוטי מוכן לפתור את בעיה מספר שלושים ושבע. 'מה כבר יש לי להפסיד?' חשבתי ופתחתי את הספר בעמוד חמש עשרה, באמצע שום מקום, עם ספר ירוק זוהר. קרקוש מפתחות קולני. נשארתי לבד, בחדר קטן, בחנות ישנה ועתיקה הוא לא ענה. "בהצלחה", פלט ויצא מן החדר. משאיר אחריו הדים של "זה מוזר", אמרתי, "אבל אני עדיין לא יודע על מה אתה מדבר".