ממטר מהרגל שלי. עברה בערך חצי שעה עד שנשמעה חריקת הבלמים כשאיזי עצר את עליו, בעולם כולו. שחשבתי על זה יותר הבנתי שזה הדבר שאני הכי לא רוצה לחשוב שהייתי צריך לעשות, ועל מה שאני חייב לעשות עכשיו, וככל שלא צריכות להיות שם. חשבתי על מה שעשיתי ומה שלא עשיתי, ומה מכוניות שמתפוצצות באמצע הלילה, ועל רוחות רפאים וקלטות וידאו חשבתי. חשבתי על בחורות עם שיער שחור, ועל שוטרים מושחתים ועל על מה לחשוב. חבל שלא התחלתי לחשוב מוקדם יותר. ישבתי שם בשקט מוחלט, בלי לזוז. הגיע הזמן לחשוב, ויש לי הרבה היד לחתך בראש ולחצתי עליו בחוזקה. יצאתי מתא הטלפון  התיישבתי בכבדות על שפת המדרכה. הצמדתי את אני בדרך." "מה לעזאזל אתה עושה שם בשעה כזאת? לא חשוב, תסביר לי אחר כך. ליד סמטת מארלו, יודע איפה זה?" "ב..." העפתי מבט מסביב בניסיון למצוא כתובת. "בשדרות צ'נדלר. "איפה אתה?" "אני צריך אותך." "ברי?" יכולתי להיות בטוח ולבסוף החלטתי שזה כנראה גם זה וגם זה. ששמעתי את קפיצי המיטה חורקים. או שאולי זה הצלעות שלי? לא לראות את איזי מזנק למצב ישיבה במיטה שלו. יכולתי להישבע בעיני רוחי, העיניים היחידות אצלי שפעלו כמו שצריך, יכולתי