עשר מטר בערך. הוא קראתי לו שוב להתקרב. הדמות שיקר. "בוא כבר, אל תפחד, אני רק רוצה להחזיר לך משהו ששיך לך", הוא הלבנה לא זזה ממקומה. "בוא לכאן", הוא צעק לעברו, יש לי נושא לסגור איתך. אך הדמות הדמות נעצרה לפתע, הסתובבה אט אט והביטה לעברו. ושאר מהלכי על ארבע. לעברו ואז פלט איזה "פסססססט" כזה מפיו, כמו שעושים לחתולים הוא ידע שזה הזמן, אסור לחכות ולו רגע אחד. הוא החל לפסוע היה לראות בברור את חולצתו הלבנה ומכנסיו הלבנים. להסתכן. זה לא שווה את זה, חשב. הדמות עברה לצידו. כעת ניתן הוא נחבא מאחורי העץ כיוון שבכל זאת לא היה בטוח ולא רצה לו. או הבגדים שנהג ללבוש, אך הוא שם לב לסגנון ההליכה שהיה מוכר הדמות התקרבה אט אט, היה חשוך וקשה היה לראות את תווי הפנים שהגיעה השעה. הוא הביט מאחורי העץ וראה דמות, הוא עוד לא זיהה אבל הרגיש הלילה, הוא שומע פסיעות הולכות וקרבות לעברו. בעודו עומד מתענג על דמיונות פרועים בגין מה שיהיה בהמשך שלו. הכל היה מחושב. הוא חיכה לרגע הזה זמן רב. הוא חשב על כל צעד, על כל תזוזה מרגיש את העצמה שהוא עומד לשחרר אל עבר יריבו משכבר הימים. טעון בכל אותם זכרונות המלווים אותו בימים