נובמבר, 2002 עצמי. השירים באמתחתי מתמעטים ואני צועק לי מרחוק אבל לא שומע את ואני מרגיש חסר אונים, אפילו לה, כבר לא יכול להעניק להציץ מעל נהיה יותר קשה, והצלילים לאט נחלשים, יד ביד הם שמים ונגדם לא אוכל את החומה מסביב הם לאט בונים, ששום דבר לא יפוספס. תחילה המקום ואתו מגיעים האירועים ומאחוריהם דואג הזמן לא אומר שהכל אבד, אך בלילות הם מגיעים, מחפש אני את העונשים ולפעמים שמח כשרע לאחרים, רע לי כי אני חושב שהורע המצב, ונעצב אני כי אינני עצוב, היום הכל שקוף מבחינתי והלב כבר לא זה השוקל את המעשים היום אני צובט את עצמי ומכה בקיר רק בכדי לחוש כאב זעיר משהו קרה עם חלוף השנים עיני עוד ידעו להרטיב את לחיי ולהשפיל מטה מבט, על כל מכה הייתי גונח, ועל כל צרה, לי נאנח,