אוהב את ההרגשה שהשכרות מתחילה לשכב על המיטה והתהיות מגיעות כמו קרני אור זוהר שמסנוורים על הפנים למה בסוף הימים, אנחנו מתים? ולמה האהבה מטושטשת באור ונראית היטב בחושך? אני מפזר בתוכי רסיסים של רגש מקווה שהתחושות יתחברו ביחד ויכתבו לי שלטים לאן ללכת אין בתחושה של החיים משהו חזק  רק הרגע הזה שנוגעים  ואז מתחבאים  כמו חיילים בין השיחים יש פחד אני מכיר אותו העיניים נעצמות לרגע ואז נפקחות בלי להכיר דבר שקורה סביב יש ברגע הזה משהו שלא נותן מנוחה ואז מתחילה השכרות פיתולים זרים על הגוף רעידות קלות  לרגע ילד קטן ולרגע איש העולם שמוצא את עצמו בלי יכולת לצאת אני יכול לשמוע את הקולות מהרחוב זונות עוברות נושאות על עצמן תיק קטן ובו יש הכל חמישים שקל אפשר לקנות משקה זול וכניסה בחצר האחורית גם שמאמינים באלוהים צריך משהו שיחזיק את הפנים מעל המים והתהיות כמו כדור טניס מקצה לקצה למה לעזאזל, הזמן נמשך שאצל אחרים הוא קופא ואיך אפשר להבין ככה, את הזמן מהו בעצם? אולי מרגל לא, אין לי כוונה עכשיו להתפתות לקחת מזוודה, מעיל עבה ולנסוע רחוק אני מכיר את התחושה הזאת שהגוף מבקש לקום ולשנות תנוחה אבל משהו כואב בצד מכה