למרות הכל כמו שהוא, גם אם לפעמים מקנטרים, בצחוק כמובן, הם הרי לא באמת רוצים לפגוע. (כשהוא צוחק מבדיחה, הם שואלים אם צחק מהבדיחה הקודמת. נו...) אבל כאחד שלא ממש פה, במאה האחוזים של חדות השכל ועירנות המוח הוא יודע ש -אסור לי לעשות גלים.- הם יגידו מה פתאום מרים ת'ראש היבחוש, נמסמר אותו לאדמה בפטיש חמש קילו של שנאה ועיניי זלזול כאילו נולד בטעות, יצטער על היותו הוא, ואולי בכלל על קיומו, כאילו קיומו לא מגיע לו.  אז מחכים. לשמור על פרופיל נמוך, לשחק אותה עייף ומהורהר שלא ישימו לב שבעצם אין שם כמעט כלום בקופסה. עוד מעט ארוחת צהריים. יאכל את נתחי שניצל העוף, חריף, כדור מולטי-ויטמין, ויהיה בסדר. חייב להיות. זו הרי לא פעם ראשונה שזה קורה לו. ה-הווה חשוב מאוד, אבל הסבלנות משתלמת. זה לא סרט הוליוודי בו עליו למהר כי יש לו שעתיים. בתוך הקופסה, גולגולת דוחסת מוח, העולם נראה דווקא יפה, אם כי קשה מבחינה חברתית. אפשר כמו בטיול, שוטטות זו, לראות את עיניי החרוזים של הציפורים, לשמוע כל תו ורגש אווירה בשיר, להריח את האוויר החם שבה לסמן על קיץ מתקרב, (ריח אבק ותבלינים חריפים.) וקצת לנוח ואולי גם באותה הזדמנות