והנמלים בדרך כלל עמוקים מספיק בשביל להכניס אליהם ספינה שכזו אך השם נשאר הולם. וודסון עלה עליה ודיבר עם הקברניט, שקיבל הוראות במברק מהקונסוליה הסינית בניו-יורק. וודסון בילה את הלילה האחרון שלו בניו-יורק בדרגש על סיפונה של אושן טייד. הספינה הפליגה למחרת. את יציאתה מן הנמל, בעזרתן של ארבע גוררות, ליוו זוג עיניים שחורות משחור. הערב שלמחרת אופיין במזג אוויר נוח להפליא. שרלוט הולמס החנתה את מכונית הניסאן הקטנה שלה ופשפשה בכיסה אחרי מפתחות הבית. אף על פי שהביטה כל הזמן לצדדים ומאחורה, היא לא הבחינה בעיניים שעקבו אחריה מחצר הבית השכן. חמש דקות אחרי שנכנסה הביתה, צלצל פעמון הדלת. שרלוט נשמה עמוק בחרדה. האירוע הטראומטי בפרגרין קליף הפך אותה לאדם מופנם ומבוהל. היא אפילו לא סיפרה להוריה ששרדה, עד כדי כך הכניס אותה האירוע לחרדות. "שרלוט, תפתחי!" צעקה עינת שרי מבחוץ, "אני יודעת שאת שם!". "לא!" לחשה שרלוט, זיכרונותיה מוצאים את הפנים שביקשו ממנה להתחזות ל- כביכול אלה בגוף אדם- והיא התכווצה. "שרלוט, אני לא אפגע בך! זאת אני, אן! תני לי להיכנס!". "לא!" היא לחשה שנית, לא מודעת לעובדה שעינת לא מסוגלת לשמוע