אתמול בלילה שמעתי אותו אומר "את חושבת שלפני חמש שנים היית משהו בכלל? אני עשיתי אותך." זה נאמר מאוחר מדי, כמובן. הוא היה צריך לומר את זה לפני חמש שנים, כשהיא לא סמכה עליו עדיין. הוא רק החליט לשתוק מול החיוך המהמם של אחותי הגדולה. "האגו שלך מרגיש יותר טוב?" אחותי הצליפה בו. הוא קם, אסף את המפתחות מהשולחן. לא מביט בה. "אל תלך." קולה קטנטן. כמעט שלא שמעתי אותה. הוא נשאר. ואני חושב על נירית מהכיתה המקבילה, מקווה שאסף לא עושה לה דברים כאלה. לפעמים נדמה לי שרק אני קולט את ההתכווצויות שלה ממנו. אוסף אותן, גונב רגע שלה ממנה.