הסוף. בקטע הזה נעלבתי והפסקתי לכתוב. וחושבים שכל דבר שהם רושמים ראוי לפרסום!" "אלוהים! שמור עלינו מיוצרים צעירים שאין להם עבודה או חיים הרים האיכר את אגרופיו השמימה וזעק: סיפורים בכלל!" "מעולם לא ביקשתי קיום ספרותי! הדבר נכפה עלי! לא אוהב "אבל בעלי, ללא החרוז לא היה לך קיום ספרותי." על מנת ליצור חרוז! זה לא אנושי!" "לא יתכן", פלט לפתע בכעס, "שאדם יישלל מזכותו להביא ילדים רק נדמה האשה ונדם גם האיכר, ופניהם הרצינו. "אולי את ממש שמנה?" סביבך, ואיך יוכל אדם אחד להקיף את רעהו?" "אולי נועדה הכותרת לשם שעשוע? הרי רשום גם שכינסת אותי הנני??? אם נכון הדבר אזי מהיכן הילדים?" "חלאס עם המדוע זה תאמר כך! לא ראית שרשום בכותרת שעקר "אבל מדוע זה תאמר כך?" המקורי. בגדת בי." "נראית כאילו דחפו לך משהו לישבן. מה שמחזיר אותי לנושא השיחה "ניסיתי להחצין את פליאתי מהצהרתך הפתאומית". הזה?" הביט בה האיכר זמן ממושך ושאל: "תגידי לי, מה זה המבט המטומטם "מדוע זה תאמר כך?" פערה האישה את עיניה בתימהון. "אשתי", ) כך קראו לה (, "יודע אני כי לא נשארת נאמנה לי." סביבו האיכר את אשתו, ואמר לה בקול צרוד: