סוף יולי 3002. לחייך בקרירות. איכשהו, וגורמות לשפתיי המשותקות, לחלומות מיוחלים מחזירות אותי מהמציאות דרכי, בפי, מנגנות כעת בכוחות עצמן המנגינות שהתנגנו בכינור הישן, אותם לא תיקח לי. אך צלילים ותווים, פה שלא יוכל עצמו לבטא. שפתיים שלא יוכלו לחייך עוד, כרכת סביב פי, גזול המילים, שלשלאות מפלדה חלודה, לקחת כמעט הכול. בזדון, או שלא - לא תודה. רק מציאות. השארת לי... ללא התחשבות יתרה, אני חפצה מכל. שבחזרתם ללילותיי הריקים וחלומות, בעבר. שממיסים מחשבות שנותרו לי עם קצת נטיפי קרח עוטפים, גולגולת חלולת זכרונות, שאיבדנו אי שם באמצע דרכינו המפותלת סיפורים שכוחים, מבלי ציפייה. נפש גנובה, מחכה יום אחר יום לא תודה. נתת לי במתנה, רק שחור ולבן או יצבע בגוון כלשהו אין מה שיכאיב יותר הוא כבר נגמר, אין דם שישפריץ נעוצות למחצית, בגופי הרך וחרבות קטנות וחדות, בכי יבש של קריסטל מזויף נשימות כבדות, אך מהירות. לא תודה. השארת לי, לאחר התפרצות הרי געש זועמים שרידי לבה ודממה מזעזעת. משפטים חצויים, ערפל ברור רעל וחול שפכת עליי