מרכלת על הקיבוצניקים. היא אמרה שמזכירי המשקים בסביבה הם חבורה של פלאחים, שכל ההלוואות שהיא מאשרת מיועדות לרכישת טרקטורים ושזה פשוט טמטום ובכייה לדורות. כמה שבועות מאוחר יותר אחזה בכך במו עיניי. הקיבוצים הפכו למחסנים של ג'ון דיר. בחצרות האחוריות שלהם, עם הגב לקו הירוק, עמדו טרקטורים בכמות בלתי נתפסת. כבר עכשיו ראיתי בבית החינוך כיצד ההאנגר של חדר הלימוד לנהיגה על טרקטורים הומה מתלמידים חולי הגה כל שעות אחר הצהריים. כבר היינו בשישית, והקיבוצניקים מהכיתה שלי התחילו להוציא רישיון על טרקטור. הם נסעו דרך השדות, וכמו מיתר חתכו בבוז את קשת הכבישים וקפלי הקרקע. כך שבעוד אני הייתי מפנטזת על נפילה חופשית ובפועל יורדת מההסעה או מהקו החם של אגד כמו דודה מקומטת בת חמש עשרה עם ילקוט, הגיעו הם לבית החינוך סמוקים, מזיעים אמנם אבל עם חיוך פנימי של בני רשף מגביהי עוף. ובכל זאת, למרות הבכייה לדורות, חייכה אמא אל אבא חיוך של בנקאי שמן ומרוצה. היה בה בוז מובנה של עירוניים מעורב באהדה כלפי הקיבוצניקים. במעין סתירה פנימית האמינה שהחינוך הקיבוצי, אותו פס ייצור של "פלאחים מטומטמים", הוא הטוב ביותר, חינוך לערכים