שלה ואומר בשקט, "נינה". היא לא עונה. נעים, מתוק. אני מגשש מתחת לסדין אחר כף ידה ומוצא אותה. אני אני גוחן אל נינה, הכתף שלי מרפרפת על החזה שלה, יש לה ריח העיניים שלה אדומות, "אל תשכח לנשק אותה". מתרוממת, אני פוסע אל המיטה. "תנשק אותה", אבישג לוחשת לי, אבישג מנשקת אותה ומשתהה עוד רגע ארוך ליד פניה. כשהיא אימא של נינה אומרת, "כדאי שתתחילו להיפרד, נינה מאוד עייפה". למכונית ומנענע בראשו, כמו אומר: אני לא מאמין, אני לא מאמין. מנסה כנראה לשכנע את הסקרנים בצדקתו. אחרי רגע הוא חוזר בין נהגים. אחד מהם עומד באמצע הכביש ומנפנף בהתרגשות בידיו, אני מציץ החוצה מהחלון. מכוניות בצומת ואיזו התקהלות. ויכוח היא מתחרטת ומשתתקת. בוחנת את ציפורניה, נראה כאילו היא עומדת להגיד עוד משהו, אבל חניה בקלות?" היא שואלת. "כן", אני עונה, "קלי-קלות". היא ליד החלון. אימא של נינה מחייכת אלי. חיוך עייף, מתוח. "מצאתם ללחוש דברים באזנה. אני פוסע כמה פסיעות לאחור ונשען על הקיר אבישג רוכנת אל נינה, כמעט נשכבת לצידה על המיטה ומתחילה נראית נהדר?". אני מהנהן. נינה לא עונה. "את נראית נהדר", אבישג ממשיכה. היא מסתובבת אלי, "נכון