אני תוהה האם סלחתי לך, כשאני מגיעה לכאן שוב  הפעם האחרונה מאז הזמן הזה בשנה שעברה. מאז הפעם האחרונה שישבתי כאן, איתך, על מדרגות האחוזה המתפוררת הזו, שלבינתיים יועדה לשימור. הרוח בין ענפי עצי האורן יוצרת אשליה של אלפי מכוניות שועטות על כביש מהיר - אך אף לא אחת נעה  כי היום יום כיפור. אני נזכרת איך עמדנו אז, שנינו, מתחת לסככת הקשתות, כשהכל מסביבנו נרטב בגשם זלעפות. אני נזכרת איך ניסיתי להדוף אותך מעליי, משננת היטב בראשי את ה"לא" שנשבעתי שאטיח בפניך, ואתה, עדין אך תקיף, לא הנחתי לי לחמוק. הכל התחיל ונגמר אז, בנקודה ההיא. אולי אתה עוד תוהה, לפעמים, מה יכול היה לקרות אחר כך. אני כבר כמעט שלא. חיי הסתחררו במעגלים גדולים למעלה והרחק משם. והיום כבר לא תמצא אותי באף נקודה שקרובה לחורשה הזאת. אני מדמיינת אותך עובר כאן עם האופניים. בכל זאת, יום כיפור. עוצר ובוהה בי כך. פותח בשיחה מביכה. אולי מנסה לשחזר מעט מן הרגש שהיה לך אז, אם אי פעם היה בך רגש, בכלל. מדמיינת איך שוב, שנה מאוחר יותר, אהדוף אותך מעליי. הפעם בשקט. עם חיוך של הבנה. בלי לשים לב, אני יודעת שעברה עליי שנה עמוסה, והיום אני כבר מישהי