שימורים שנשכחה על מדף חודשים רבים. לכל אחד מבט וחיוך אנשים עומדים צמודים זה לזה ואני רואה את פניהם כפני סרדינים הומה אדם בצורה סוריאליסטית אפילו, מעוררת גיחוך ורתיעה: מתוך המולת היום וקרירות הערב אני מוצאת את עצמי בתוך מועדון שכובים על מדרכות, שיכורים וחסרי אונים. בשעת לילה מאוחרת היחידים שאכלסו אותה היו קבצני הרחוב, הפסקה אך גם על זה ראוי לתת את הדעת - כשהסתובבתי ברחובותיה ממחבלים מתאבדים אבל עכשיו שקט כאן בינתיים. נקראת עיר ללא והביחד שהוא מאד לבד. ולא בכדי - תל אביב ספגה לא מעט כאפות דעכה בהדרגה. את מקום התמימות תפסו הניכור, האינדיבידואליזם עם החלפת שמה מאחוזת בית לתל אביב, כל התמימות שפקדה אותה אז קרה ודאי... כמה יצרים היו כבר אז, אני מדמיינת לעצמי. מרחוב ומעם, ומנהל שיחה פרטית על אבטיח קר... וגם הרצפה בסלון שנים מעטות... וניתן להביט ולדמיין איזה זוג יושב בהן, מורם מרפסות בסגנון הבאוהאוס מרמזות על שהתרחש כאן לפני כמה עשרות ויצר היו בה עוד אז, באחוזת בית התמימה... ריח של התחלה חדשה... וכמה רומנים... אוהו כמה סיפורי אהבה אופניים, ים אינסופי, שמש לשיזוף אחרי ימים שחורים באירופה, ראשית