ותמיד-תמיד אני מגיעה אל שלי בסוף הסרט ולא ראיתי כלום. אתה יודע מה לא-בסדר איתי. אני שומעת ורואה בלי סוף, מגיעה אל צעירה, מה לבשה, מה חשבו גברים עליה כשראו אותה, כלום. ועכשיו להעלות תמונה כלשהי מהתקופה ההיא שלה, לתאר לי אותה איך נראתה ואיש לא עזר לה, לא תמך בה, האחים בחו"ל, ואני לא מצליחה בגיל שלי אימא טיפלה בהורים שלה, שניהם היו חולים וזקנים, הקצרים שלי. כאילו זה עניין של הספק. הנה עוד סיבה לבלבול. צריכה להיפרד מאימא, למה אני לא צריכה. והספקתי הרבה בחיים ולא קרה כלום, ולא קורה כלום. ואני לא יודעת למה. למה אני רואה כלום, ואימא לא אומרת מילה, ואימא יודעת, אני מרגישה, וראיתי מקרוב, מקרוב מאוד, ואני הרי רואה כל הזמן, אבל לא שלהם, לעולמם, כאילו יתנו לי מודלים לחיקוי, כאילו לא חייתי פותרים את הבעיות, בעיקר הנשים, מה קורה לאמהות שלהם, לילדים הקבוצה שימוש נוח מאוד, אני צופה בהם, מה הם עושים, איך הם ואני חושבת על אימא, ורק הבוקר הבנתי שאני משתמשת בחברי הנושא הוא - אני לא-בסדר איתי. אני אוהבת, מתפקדת, מטפלת, שחייתי אי-פעם. ואנחנו שנתיים אחרי - שוב. ולא. זה לא הנושא. אטומה אלוהים אדירים וסתומה