מזוגגות.  לא היו יותר מדי אנשים. מלחיץ אותי אימים להסתובב במקום הומה, ולא, זה לא הזה הזה...זהו שריד קמאי מעידן שלא שלא שלא שלא, שבו היו בשר הלוויתן ושור הבר ערוכים על השולחנות ורק אני משחתי בשעווה את נוצותי האווזיות וטיפחתי אותן בחרדת יומיום נינוחה. סופרת ילדים. אם אחד מהם נעלם משדה הראייה שלי, מתבייתות עיני הנץ שלי כהרף עין על ילד זר. ובאמת, מה זה חשוב. עם ארבעה יצאתי לדרך ועם ארבעה גם אשוב.  ...אחרי זה נופלת לו הרגל והוא זורק אותה דרך הסורגים, אחרי זה היד וככה נופלים לו...  אפילו אני שלחתי יד מהססת מעבר לחבל אל האדום-אדום הזה וליטפתי את הפח המבריק.  "זה פז'ו. שלוש מאות ושבע." האח הקטן תלה באחיו מבט מעריץ. נרקומנרקומנרקומנר הוא צחק צחוק שואף לרצות ומבין עניין הרבה לפני שהבדיחה נגמרת. "שם זה הענתיקות." אמרה איה וצעדה עם אחותה הקטנה לעבר השלט. סוסיתא בוהקת כביום היוולדה עמדה מולי. "את רואה?"  כן, היא בהחלט ראתה.  איה ראתה גם את... רגע, מה זה? שברולט. שברולט בל אייר. שברולט בל אייר אדומה משמאל ופורד מוסטנג תכלת פתוחה מימין. שתי שושבינות סקסיות לכלה הלבנה הצנועה והסוסיתאית שלי.  אבל היא