אבא עובד מאוד קשה. אני נותן לו את כל זמן המנוחה שהוא מרשה לעצמו, אני לא מטריד אותו ולא מציק כשהוא נח. אני בכלל לא זוכר כבר מתי הערתי אותו בפעם האחרונה, נראה לי זה היה אולי לפני מלאן-מלאן זמן. גם אני שונא שמעירים אותי, זה משגע. זה כמעט מטריף את הדעת. לפעמים אני מתעורר מאיזה טלפון או רעש מבחוץ, זה מעצבן, אבל יותר מעצבן שבן-אדם מעיר אותי. בעיקר כשאין לו סיבה מיוחדת או כזאת שהיא לא "מקרה חירום". לפעמים אבא עושה קצת רעש כשהוא ער ואני מתעורר. הוא אומר שהוא לא יכול להיות לגמרי בשקט. באיזה אופן הוא צודק.   הייתי כותב עוד, אבל אני לא מוצא על מה. בכלל בגלל שישנתי ביום אני ער בשעה כזאת בלילה. אני ער הרבה בלילה, אולי נולדתי בלילה, אני לא יודע. הרבה פעמים אחרי שאני כותב קצת-הרבה מתחשק לי קפה, גם עכשיו. אני חושב, כן, שאני אשתה קפה.     איך לעזאזל נהייתי כזה מטומטם. אני מחכה לה כבר איזה 5 או 6 שנים, וכשהיא באה אליי, דופקת בדלת, מחכה, אני לא פותח ולא מתייחס. פתאום היא נראית מפחידה, איך שהיא התבגרה, לעזאזל, היא ממש אישה לגמרי. אני בתור ילד הייתי רואה נשים כאלה הייתי נמשך אליהן וגם פוחד. חושב איך נשים