מאז שאותך איבדתי רק עוד פעם נוספת... ולדעת את אהבתך ולחבק אותך או רק להניח את ראשי על כתפך פעם אחת נוספת אני רוצה לבכות ולצרוח ולהתחנן למחילה מבורא עולם... אך אין על מה אני כל כך רוצה להתנצל למרות שהיא עדיין קימת, בשבילי היא אבדה לעד. הריקנות מסגירה אותי, אין בליבי דבר מלבד הצער והיגון... היא איננה עוד. לבד שאני עתה בודד אני לאט מבין ומפנים זאת אני כואב בכל נשימה נוספת ומתייסר אני שואל את עצמי מדוע? ולמה? וטורדנית, מעין דמעה ביישנית שמתביישת לצאת לאוויר העולם. ונופלות ברעם לאדמה, רק נקוות בפינת העין... לחלוחית קטנה לשלוט... דמעות קטנות, שצצות בעיניי... לא זולגות על לחיי מה נכנס לעיניי, או בגלל הסיבות והמקרים שבהם כבר למדתי אינני יכול שלא לשים לב להופעתן של הדמעות... לא מכיוון שדבר ומראות לי צל של גבר שהייתי פעם והכאב מתגבר ומתגבר ומתגבר... אני מביט במראה, אינני מזה את עצמי עוד, העיניים מתרוממות בטני... כאילו היה זה ילד שמבטא עצמו וחוגג את חייו בבעיטות הישר לתוך הכאב מדהים אותי לגמרי... זה הוא כאב פיזי ונפשי שפועם בתוכי, ויותר ומקשה עליי את תהליך הנשימה.... שעם כל נשימה ועלייה של האוויר