כשאני רק רוצה לחבק. לאסוף את כל השברים, ולהדביק אותם מחדש. מתבוננת במה שנשבר לי מבין הידיים עם הידיעה ששוב אשאר פה לבד קרועה בין שני הצדדים, גם הוא מרגיש כאילו זאת הפעם הראשונה שאני מנסה להתמודד שעולה בכל פעם שאני רק חושבת על הגעגוע הארור, כדי שגם המחנק שבגרון שלי שהוא פשוט יעלה על מטוס ויעלם לנו לפרק זמן ארוך מספיק כאילו זאת הפעם הראשונה גם זה מרגיש טרי כל כך. בעוד שבועיים גם חגי אורז מזוודה וטס רחוק מכאן. והמועקה עומדת יציבה, אי אפשר להזיז אותה ממקומה. והיום הן שבורות, מרוחקות... שיכולתי לקרוא לו 'משפחה' החתיכות האלה, שפעם היו עצם אחד שלם ומבפנים הרגשה של מועקה גדולה. נשברת בפינה, לעצמי, כשאלפי חתיכות מפוזרות סביבי הכאב החד שעד עכשיו לא למדתי איך לשאת. דרך מחיצה, נשאבת אל אותה תחושה ישנה, כשהבכי מתעצם, מסך הדמעות שוב מפריד ביני לבין העולם. והכל שוב מתפרק לאלפי חתיכות מבין הידיים שלי כל כך כאילו ממש עכשיו אמא עוזבת את הבית בפעם הראשונה... גורמות לזה להרגיש כל כך טרי. הכל חוזר. הדמעות שזולגות ומרטיבות הכל, הם נשארו שלמים כמו ביום שנוצרו. צפים בעיניי ומוכיחים לי שאין בהם אפילו סדק אחד