לעצום עיניים ולהפסיק לחשוב. אז אולי כדי שיהיה בסדר אני צריכה להמשיך להתקדם בכיוון הזה. להיות בו יותר. ויובל בכלל אמרה שיהיה בסדר. כולכם אומרים. למקום שהייתי מוכנה לא לדעת לאן אני הולכת ממנו רק כדי לא פקוחות. כי תוך שניה הן מתמלאות בדמעות ואני חוזרת אחורה, ממני. כי אני עוצמת עיניים. כי אני לא מסוגלת להשאיר אותן ההכוונה מאנשים שמסוגלים לראות את התמונה בצורה יותר גדולה כמו הילדה שלא ראתה דבר בעולם מלבדה ברחוב, אני צריכה את לרצון של הרגליים או של משהו פנימי יותר. אולי אם לא אפקח עיניים אוכל לתת למילים הנכונות להוביל אותי, אולי אם לא אפקח עיניים מספיק זמן אגיע למקום שלא מצאתי קודם. בסדר, וממשיכה ללכת. אז אני משחררת, נותנת לעצמי להאמין ליובל כשהיא אומרת שיהיה וכמה אפשר להיאחז במציאות של לפני שעצמתי? שחשבתי, או שבכלל אחריה. אני פותחת עיניים כל כמה זמן ומגלה שאני עוד לא בנקודה רואה רק את הצעדים הקרובים וגם הם מטושטשים לי. אחרי כמה צעדים לראות אם היא יכולה לסמוך על מה שבזיכרון, אני