אותה אכזבה. אותו פחד אותו מתח אותו יוני שלא יוצא לי מהורידים, אותה לאות, אותו ריטואל, אותם אנשים, אותן שיחות חסרות תועלת, ואותו דיכאון - שוב צריך ללכת לבית ספר. מוצפת בזיעה... מבלבלות בין הסבון לשמפו, אותו עידוד קל - לפחות אני כבר לא זורקת את עצמך למקלחת קפואה, אותן תנועות מכניות שמקסימום כבר לא בא לך לעשות דבר מלבד למות והמיטה חמה מדי בשביל זה. הכוחות נגמרים. השינה, כלא היתה. שמזכירה לך בדיוק מי את ועד כמה המצב שלך מחורבן. נוחת, כל הגוף מתמלא - כאילו בשניה אחת - בזיעה חמצמצה ודביקה ", עדין אפופה בצלילי השינה הרכים, בחלומות הנעימים... ואז זה פותחת את העיניים לצליליו המוכרים של אבא: "מיכלי כבר 01:70 לאחרונה התחלתי לשנוא בקרים.