עוד יום של חול, אני יושב על המרפסת שלי, מתנדנד בערסל. ברדיו מנגנים שירים ישראלים, כנראה ששוב היה פיגוע. בכל פעם שאני חושב שהצלחתי לחמוק משלל החוויות הישראליות לכאורה, אני חוטף עוד שטוזה לפנים- עוד מכה של מציאות ההוויה שלנו בארץ הזו. לפני 4 שנים השתחררתי. חצי שרות העברתי בלבנון, בין מארב לשמירה ותצפית. בכל פעם הייתי שומע ברדיו שרים בממשלה שמדברים על כמה השלום קרוב ואיך אוטוטו יוצאים מלבנון. אבל אף אחד לא הכיר את המציאות כמוני- במציאות שלי, לא יצאנו מלבנון אף פעם ולא חתמנו שום הסכם שלום. במציאות שלי עודד וליאור ושי ורותם ועופר ויריב ואבי ובן- כולם חוזרים כל פעם לתצפיות ולמארבים ונהרגים בכל פעם מחדש. המציאות שלי מתרחשת בלילות. ד"ר וולדר אומר שככה זה, שהסיוטים יעברו עם השנים ושבסוף גם הרגל תחלים אבל אז אני הולך לישון ושוב המציאות שלי חוזרת. לפעמים קשה לי להבדיל בין המציאות שלי, למציאות שהמציאו לי. המציאו לי מציאות כששכבתי ברמב"ם, כמעט 4 חודשים, החליטו שהכי כדאי להתחיל בפיזיותרפיה ושלאט לאט אני אתחיל ללכת שוב. במציאות הזו יש לי רגל חדשה, מסוג של פלסטיק שאני אף פעם לא מצליח להגיד אותו.  אני