שנעלם לנו לפני שנתיים. "האמת היא שכן." התחלתי אני. "אני יודע שזה הולך להישמע מוזר, אותו יום ואולי הוא אפילו יידע היכן הוא. מסתכלים" או שמא לשאול על מיכאל, לבדוק אם הוא ראה אותו מאז המשפט הידוע של "לא תודה, אנחנו מסתדרים" או אולי "אנחנו רק אני ואופיר הבטנו אחד בשני ולא ידענו מה לומר, האם לומר את וחולצת שארוול ועל צווארו כתריסר שרשראות וחרוזים. "אפשר לעזור לכם?" ניגש אלינו בחור ישראלי צעיר, לבוש במכנס בראשי לכיוונו של אופיר. על זה" קרא לי אופיר, הבטתי בדמותו המפוסלת של בודהא והנהנתי בחנות המתנות הזאת, מכל שאר מיליוני החנויות שיש כאן. "תסתכל הסתובבנו קצת בחנות, מסתכלים על המדפים, מנסים להבין מה מיוחד "שלום!" ענינו לכיוון הבלתי מוגדר. כיוון הרכה הגיעה. "שלום!" שמענו מיד כשנכנסו לחנות, עדיין לא מבחינים מאיזה צריכים. יצאנו מהמונית ושילמנו לנהג, כנראה הרבה יותר ממה שהיינו על התצוגה בחנות. מעליה, כתוב בעברית "הודו-ראליות" ובתוכה כמה מבקרים, מסתכלים המונית עצרה לאחר כעשר דקות נסיעה מול חנות קטנה, שבשלט שניהם." אופיר אמר, מנסה להעביר את הזמן עד שנגיע. הדבר הריאלי בעצם וישראל זאת סתם חנות. אולי