לקרות. מקום בו אין השלכות או עבר, או אפילו הווה. לפחות לא זה שרובץ עכשיו על שתינו. "היום שותים". קבענו שלושתנו. יושבות בחצר בקור המקפיא הזה, לפחות האלכוהול מחמם. כמה שיותר וודקה, כמה שפחות מיץ. אני צריכה להשתחרר. אני רוצה להסתכל לה בעיניים שתראה. שתראה כמה אני רוצה. כמה אני אוהבת. באמת. כוס ראשונה. ביני ובין מיכל זה כבר נגמר, כדאי שאודה באמת. כבר חודש שאנחנו מושכות את הסוף. כבר הפרדנו מגורים. היא לקחה את המחשב. נשאר רק שמישהו יגיד שזה נגמר. שמישהו ישים לזה סוף. כנראה שזו צריכה להיות אני. טוב, תמיד יש פעם ראשונה. אני מניחה את הראש על הברכיים שלה. נעמה הולכת לשירותים. גילי מלטפת לי את היד כאילו היא עשויה מזכוכית. בעדינות כזו, שלא תישבר. מים יורדים, היא מפסיקה. אני מלטפת בעדינות את הגב שלה, בזווית שאף אחד לא יוכל לראות. האיסור הזה מעצים את הסיטואציה. הנשימות שלי קצרות ושטחיות. משתדלת שיהיו שקטות ככל האפשר. שלא תשים לב. כוס שנייה. אני מתחילה לבכות. "החיים האלה חרא", אני זורקת לאוויר. מתחפרת יותר ויותר בחיקה. היא מלטפת לי את הראש. אני מרגישה את מבטה הרך מלטף גם. נעמה קמה לארגן משהו בחדר