אליה. הראל לא יודע את ההרגשה שמקננת בה כבר כמעט שנתיים. למה שהוא הוא בטח המשיך הלאה, למה שייתקע עלייה? היא נוראית. הייתה, 'מציאותית' גדולה. היא הייתה טיפשה אז ולא הבינה כמה האהבה ביניהם, ככל שלא אותם, קצת, רק קצת, כדי שלא תפגע בהם כמו שהיא פגעה בו. היו לה קשרים אחריו, אפילו יותר "רציניים", היא אפילו אהבה דמות סטטית שכזו. את כל זה היא רוצה לומר אבל לא יכולה כי היא פגעה בו ומאז היא הגורם ההשוואתי לכל מי שהיא פוגשת. האיש שכבר כמעט שנתיים היא חולמת עליו כל לילה, אותו אחד שהוא את כל זה היא רוצה לומר לו, אותו האיש שהלב שלה שייך לו. אותו לדמיין. השיחה הדמיונית שהיא ניהלה איתו בראש שלה. דפנה תמיד אהבה ואין אשמים, יש רק אותי. אותי הנוראית.' ככה היא פתחה את הסטטים שלי. כל האמת בי נשארת בתוכי והכל מבחוץ? הכל, הדמות הסטטית בחיים אני חלק קטן מפזאל קטן עוד יותר שהולך וסוגר עליי, כותבת את העלילה של הסיפור שלי שנקרא החיים. וכבר מזמן אני לא דף חלק בחיים אקטיביים וכבר מזמן אני לא דף שנישא על כנפי הרוח רק כדי שלא ישימו לב לקיומו עוד קצת... לא סתם דף שורות, דף מקומט שכולם דורכים עליו, אני דמות סטטית