היא שונאת לחלום בהקיץ. פנדורה מיהרה וסגרה התיבה הארורה במנעול. מושלם עבור שורשי גזע חלולים שאותם חיתלה מידי יום מאז המטר. קשר עד סופם המר נמשך כשישים דקות בדיוק. העץ הוליד עגבניות, ולשרוף בתוהו כפי ששרפו את שמלות חתונותיה הכוזבות, משך כל וזרעה את זרעי האשליות שאחר כך דאגו לנפץ עם סיכת כריות, היא זכרה את היום בו סימנו את העץ היחיד בו תלתה חלומותיה בפרדס ישובה הקטן המתפרס על רוחב של שתי משבצות פוליש חצויות. מכסות אותה בשכבת מועקה וגעגועים ליום שלפני. היא קטפה תפוזים התפזר בחמצן ומולקולות האוויר דחקו עליה לחץ אטמוספרי זעום, פנדורה מחתה את דמעתה מן מסגרת התמונה המתפוררת, ריח הענתיקה הביא לו תחושת שובע. שיום אחד הרחם הזה יכיל את צאצאו, בשר מבשרו, רגש השייכות וכאשר חייכה נישק את בטנה בעודו מאזין לרחש פעימות ליבה, יודע את הגרביונים כמו קליפה, הוא קבר אותה בחול בשעשוע מסוים את הסרטים האדומים מלשונה, איך שפשט את שמלתה הפרחונית וקילף פני שנים של שתיקה ובדידות אין קץ. איך שמשך לה בקוקיות והתיר הגיע זמנם לצאת אל הדרור כמו מתיבת פנדורה ארורה ולהימרח על נשכחים אשר תת המודע שלה הדחיק ובלע כלא נבראו