המפרידים בין השפתיים שלנו. ישבנו בבית קפה, שקט-רועש. הוא נפגשנו. רק אני והוא. בלי הטלפון, בלי עשרות הקילומטרים דחינו את זה, אבל בסוף זה קרה. יותר מנת חלקי. הרגשתי שאני מקיאה חודשים של תחושה נוראית שלא רציתי שתהיה אז רבנו והרגשתי שהקרביים שלי יוצאים החוצה יחד עם הכל. ממש חשבתי וטעיתי, כדרכי המובנת מאליה. שלהשתיק הכל על ידי כתיבה רציפה, תהיה הדרך הנכונה. פוגע ואני לא רוצה להתמודד עם זה ולעזוב אותו... חשבתי שישמור את הקשר שלנו שקט ובריא. הוא הרי לא מודע לכמה הוא העול ותוריד את המתחים והכעסים. אולי אפילו קיוויתי שזה מה זה לא טוב. אולי קיוויתי שהכתיבה היום-יומית תפחית מעליי את לעצמו להעניק לי, בלי בושה, בלי מעצורים. בתוכי ידעתי, שלאגור כל התסכול שאגרתי בתוכי נגדו. את כל הכעס והכאב וכל מה שהרשה אנחנו אף פעם לא רבים. הוצאתי בצעקות שמאד לא אופייניות לי את אני נושמת כעת ממכונת חמצן דמיונית. לפני שבוע בדיוק רבנו. יהיה אז את הסיכון שהוא יוכל לקרוא את הכל. עמודים, אבל סירבתי להדפיס. אפילו לא בשביל עצמי, כי ידעתי, לא הדפסתי כלום. קראתי שוב ושוב וערכתי ושיניתי והוספתי כמה הזמן הגיע. נשבעתי שכשהזמן