על הכביש ומקיף את הכיכר. מגיע אליה. רואה הוא כבר יודע לאן פניו מועדות. לשם. אלייה, היא מחכה לו. מתניע. נותן גז. שם את המפתחות בחור הזה שלהן. הוא אף פעם לא ידע את שמו. לעצמו בחיוך קטן. למושב הקדמי. מתבלבל. המושב של הנהג. צריך להתרגל. הוא חושב פותח במהירות את הדלת האחורית, זורק את התיק. סוגר. נכנס הזה. הצליל של האוטו שנפתח. משחק עם המפתחות בידיים. מוצא את הכפתור. לחיצה קלה. הצליל שמופנות אליו מכל עבר. להיכנס. רק להרגיש את ההרגשה הזו של הרוח בפנים, העיניים חשק לנהוג לא היה לו במשך זמן רב. לאן? אין לו מושג. רק הוא ממשיך לכיוון האוטו. נדמה היה לו שהוא ממש קורא לו. כזה שתי התאומות רק נולדו לפני שנה וחצי. האח הבוגר. תמיד קראו לו. הוא הכי גדול. ארבעה אחים ושתי אחיות זה לא צחוק. האמת היא שהם לא ממש ידעו. הם היו עסוקים מדי. בכל זאת, עוד מה שהוא טען. סוף סוף הוא קיבל רשיון. ההורים מרשים לו לקחת את האוטו. זה המכונית. דבר כל כך חשוב. כן? המדרכה. לא פונה. לא בודק. העיניים שלו מרוכזות רק בדבר אחד. מדלג על הגדר הצבועה בירוק. לא ממש יפה. חושב לעצמו. עובר את שבין האבנים. תמיד הוא נתקע בו. הפעם לא. יוצא