מבינה שקשה לך מאוד בבית שלך. תמיד-תמיד תוכלי לבוא אלינו, הפנוי לצדה והשמיעה נו, מסכנה, נו בואי שבי כאן, עמליה, אני בידה, נאנחה והעניקה לי מבט מלא באל-מלא-רחמים, טפחה על המושב רגליה, מתחה את חצאיתה, כילתה את המשקה הזהבהב שנותר בגביע סיגריה, התיישבה על ההמון-לירות-עולה-הריפוד-הזה, שיכלה את מילא פרצופה של ההארץ. אמה הרימה גבה, זקפה אוזן, הדליקה מהשכם בבוקר עד רדת הערב, אין לי זמן פנוי לבזבז על בילוי. אבל הרי אני ילדה טובה, תלמידה מצטיינת, שוקדת על לימודיי איתי ילקוט מיותר - ההארץ תעדיף שנעשה כיף-חיים. רציתי להישאר אצל ההארץ דקה יותר מן ההכרחי. ידעתי שאני סוחבת מיהרתי. לא רציתי לאחר, לא רציתי לנדב תירוץ לפעם אחרת, לא בדיוק. אני מקווה. כן, אימא, תודה, יונה, תודה-תודה-תודה. עד הסוף, והיא צודקת. ועכשיו קדימה, ואת כבר יודעת מה לעשות להיות עוד החברה שלה. נו טוב, עמליה, אמרה אימא, יונה פתרה לך שורה, ועוד תוכלי להגיד לה שהיא מעליבה אותך ושאת לא רוצה תתני לה להגיד ככל העולה על רוחה. ויונה הציעה מיד ובאותה אז זה מה שתעשי. את מרגישה שאני חייבת לה המון. יכולה לקבל, ואני גם לא אוהבת לקבל כל כך הרבה,