אותם בלילה". היא הסתכלה בו במבט שואל. הו, הוא ידע שזה יגיע. בקושי רב הוציא מפיו את המילים הבאות. "את... לא כזאת. את מתקדמת היטב." ולאחר הפסקה הוסיף- "מייקה היתה מחבבת אותך". יותר מזה הוא לא הצליח לגרום לעצמו להגיד. הוא הסתכל בה בתחינה, מקווה שהבינה. לראשונה מאז שהגיעה, ראה אותה מחייכת. היא נשארה איתו עד שנרדם. בחלומו, שוב ראה את עצמו שוכב מת, ואת עדני מתרחקת בשלג מבעד לדלת הפתוחה, צעדיה בטוחים וקלים בשלג הבהיר. ואז היא הסתובבה וחייכה אליו. "ובכן", גיכך לעצמו כשהתעורר "יהיה זה חלומי האחרון שיתגשם". עדני שעתה לעצתו, והתרכזה בלחלום חפצים. מדי בוקר הוא היה מגלה בביתו ציפורים מפוסלות ביד עדינה, כדי קרמיקה מעוטרים, כיסאות מגולפים בסגנון המלך לואי ה8. על אחד מהם הוא אפילו ישב בבטחה בזמן שזה התפוגג בענן ערפל. ידה הבוטחת של עדני הצילה אותו מנפילה ברגע האחרון. היא המשיכה לחזור על התרגילים שלימד אותה רוב שעות היום, אבל עכשיו הקדישה גם זמן ניכר לטיפול במורה שלה. מאז הלילה בו חלמה את הוריה מצבו לא שב לקדמותו. הוא נזקק לה עתה יותר מתמיד, והיא הושיטה לו את העזרה ברצון גלוי.  הוא סירב לראות רופא,