        אז היום, אני הצעתי לה. המיטה. תמיד, הדבר שהכי עצבן אותה זה שהיא היתה זו שמציעה את קשה מזו. ופעולה זו דורשת את מירב מאמציך השכליים והנפשיים. וזהו, הגיע הרגע. כולם הרי יודעים, במיוחד הגברים, שאין פעולה קצת בבית השני אבל נו מילא, אי אפשר שהכל יהייה מושלם. נכנסתי הביתה בשריקה. "הכל אני יכול בחופש הגדול..." זייפתי מופתעות- להוכיח לה שאני מסוגל, שאני למרות הכל יכול! אני פשוט מת לראות כבר את הפנים המופתעות שלה. עזבו פנים שגית אני חושב על הרגע הזה. חשבתי על הכל מראש וידעתי בדיוק מה אני רוצה. מאז שהכרתי את העיד על כך, אפילו ההנחה ב"משביר". הכל הלך צ'יק צ'ק כי כבר אז אח"כ נסעתי לקנות לה. הרי החלטתי שהיום "זה היום". הכל הכפית.... אז מתוך רחמים קיבלתי אותה. בחיי... שגית הזאת... לולא מצב המקרר תכונה של הכנת פנקייקס, שולית כזאת שהוא לא מצא לה רוכש להיות כלום, אפס, נטל חברתי. אבל לאלוהים נשאר זרוק מאחורי להכין ופנקייק- כמו גדול?! שגית אומרת שכשנוצרתי היה יעודי כל יום יוצא לי גם לחשוב, איזה אבסורד שביצת עין אני לא מסוגל שאני פוחד שאם אפסיק אז היא תלך. אני יודע שהיא אוהבת אותי. ואני שותק,