בית הזוג פייט. פסח ורחל המתינו בסבלנות מחוץ לחדר, בשעה שזה בדק את מנדל. מחצית השעה ערכה הבדיקה. לבסוף, יצא הרופא אל השניים ובפיו בשורות מדאיגות. "כל הסימנים מורים עלˉכך, שאביך לקה בליבו...." - פנה אל פסח. "ומה ניתן לעשות בדבר?" - שאלו פסח. "מצווה עליו לנוח מנוחה גמורה בתקופה הקרובה ואף נאסרת עליו כל פעילות מאומצת שהיא... השאר תלוי בידי שמיים." - השיב לו הדוקטור, וסיים דבריו בצאתו את הבית בברכו את החולה בברכת "רפואה שלמה ובשורות טובות..."  בימים שלאחר החתונה, הלך מנדל ונחלש, הלך ונחלש, עד אשר לא יכול היה לקום עוד ממיטתו. רחל השתדלה לטפל בו ולסעוד את אישה, כמיטב יכולתה, בעוד כל בני המשפחה כולם, בניו, כלותיו ונכדיו, מבקרים את הסב הקשיש ומשתדלים לסייע בידי סבתם, ככל  יכולתם. אט אט החלו בני המשפחה להבין את משמעות הדבר. אב המשפחה הלך ושקע, הלך וגווע אל מול עיניהם וידם קצרה מלהושיע. לאחר כשלושה שבועות, בבוקרו של היום החמישי בשבוע, נראה כי מצבו של מנדל החמיר עד מאוד וכי לא יחזיק מעמד עוד זמן רב. "הביאו לי את הרב..."ביקש את בנו בקול חלוש."  "רוץ מייד והזעק את הרב לכאן" - הטיל פסח את המשימה על