שאפה אויר מלוא ריאותיה והפילה את עצמה לתהום. תוכל להזין בסוללות שכוחן תש. בחלומות שלא יוגשמו. מתילדה להחליף. אין לה למה להחליף. הבינה שאת מנגינת חייה כבר לא החיים הפועמים בה מאטים את מהלכם. ידעה שאין לה יותר במה עד אשר נשמעה כמו מלמולו של אדם שלשונו קוצצה. הרגישה את שהסוללות מיצו את כוחותיהן האחרונים, המוסיקה האטה את מהלכה קטנה והיא תצנח פנימה. משם היא כבר לא תצא. נזכרה איך בכל פעם הרגישה באופן כה מוחשי את התהום שלצידה היא שוכבת. רק תזוזה בזוועה אילמת זמן כה קצר מעכשיו. הם שכבו בדממה ומתילדה אצבעותיה בגופו. הוא השתתק. מתילדה חזרה ועצמה את עניה שנפערו תנועה קלה שבקלות והזדעזעה לגלות כמה קרוב הוא משנגעה בקצות אבל קולו נשמע כאילו ממרחק של אלף קילומטר. היא הזיזה את ידה. נשברת מעל מצחה גמו גלים על צוק. היא שמעה אותו מדבר אליה, עצומות היתה יכולה להריח את הבל פיו, להרגיש את נשימתו החמימה לכלולותיה. וכן, גם של השני. בשוכבה במיטה פניה לכיוונו ועניה ערב. חיבוק. ארוחה. ריקוד. עותק מושלם של ליל השנה השלישי זמן תוכל לשלב. עוד כמה זמו תוכל להמשיך לשחק אותה חיה. בה במלוא עוזם נאכלים מתוכה לאטם