"שמחתי לעזור" הוא ענה לה בחיוך קטן משל עצמו. "אוקיי" היא מלמלה בחיוך רחב. "תודה לך..." הוא אמר לה בחוסר נוחות. "הייתי מעדיף את המונח 'סומך על אנשים יותר מאשר מכשירים'" עכשיו היה תורה לצחוק "אתה טכנופוב???" "לא..." הוא ענה והביט בה בעיניים מוזרות. "דאוס אקס מאכינה" היא אמרה. שלי." שמצחיקה אותי כל פעם מחדש, ולגבי איך הצלחתי? זה הסוד הקטן להפתעתה קרלוס צחק, "לא יקירתי, אני בשר ודם בדיוק כמוך, שאלה "איך הצלחת.... אתה מלאך?" היא שאלה בזהירות. מופגן. שהם מצטיירים בטכנולוגיה" את המילה האחרונה הוא אמר בזלזול מהעיניים, לכן את מצליחה לראות את הדברים כהווייתם ולא כפי "לא דנה, העיניים שלנו מעוותות, את רואה עכשיו מהלב, לא "זה לא מה שצילמתי!" היא אמרה בפחד. "התמונה מעוותת." היא הוציאה את התמונה ופלטה צעקה. התמונה נפלה לה מהידים. "תסתכלי עליה." "אני כבר לא שואלת מאיפה אתה יודע..." "למשל... עכשיו בכיס שלך יש תמונה נכון?" "בלבכות למשל?" היא אמרה בחיוך. עסוקות בדברים אחרים." קשה לראות גם אם התשובה מונחת לפנינו כי העיניים שלנו קצת במטפחת שהיתה לו בכיס. "באתי להראות לך את הדרך. לפעמים קצת מה באתי לעשות."