שכוונתם של האנשים הללו היתה טובה." "אני בטוח שלא התכוונו להרע לך בכל צורה שהיא." אמרתי אז בחיוך מסופק לשמע תוצאות אמיתיות "מהשטח" של השפעות המבצע שלנו. "כמובן שלא, אך בחיי, כאילו היתה זו תופעה שהכתה בעולם כולו בבת אחת. החלטנו להוציא אל הפועל משימות שחלקן התעכבו במשך עשר שנים תמימות. גם עמיתיי ביפן, ארצות הברית ורוסיה לא מבינים מה בדיוק פגע בנו, אך כולנו מסכימים שהיה זה לטובה. רק הצרפתים, השחצנים האלה, חושבים שהכל טבעי, שהגענו לנקודה מסוימת בהתפתחות שלנו בו נגזר עלינו לצאת שוב לחלל. מילא, כל אחד והפילוסופיות שלו." "עדיין אינני מבין," ניסיתי להתגרות, לבדוק עד כמה תוצאות הניתוח היו מוחלטות, "איך אתם יכולים לשלוח אדם לחלל כאשר אינכם בטוחים שהם יחזרו בשלום. הרי אם ימותו בדרך זה יהפוך אתכם ל..." ממש העמדתי פני מגמגם כשאמרתי את המילה, כאילו אינני מסוגל כלל לבטא אותה, "רוצחים !" אמרתי לבסוף. "אני חייב להודות שהעניין די מוזר," אמר אז ברוגע ובקור רוח, "התופעה היתה קיימת רק בתחום הטיסה לחלל. הרי אנשים עדיין טסים במטוסים, נוסעים במכוניות, רוכבים על אופניים ועושים עוד אי אילו פעולות היכולות להיחשב