א-י-ל-ת. הגדולה, יעל חבוקה בזרועותיי, כמו בימים ההם, כמו באילת. רק את ה-3 שעות של האוטובוס. בסוף אני נרדם שם על הספה גג של הבית של יעל. של אלה אם תרצו. ב-62 שעות האחרונות ישנתי עד אחת וחצי בלילה אני מוצא את עצמי מנחה קבוצות תמיכה בקומת בשיר של תחילת המשמרת בלילה. ערבים לא יחזיר את אלה. לא ינגב ליעל ת'דמעות, כמו שארצי אמר הלוגיקה הזאת, ועכשיו אני אוהב אותה עוד פחות. גם מוות של 001 שבמקום בכי יוצא להם מהפה "מ-וות לערבים". אף פעם לא אהבתי את בצומת גולני, איפה שהתפזרה אלה, כבר יש קבוצה של מפגינים ובכלל אין לי משהו שאני יכול להגיד. שאני לא יכול לתת לכל שם יום שידורים שלם. ופתאום אני בצד הזה תמיד שנאתי את הקטע הזה של הלערוך את כתבות הלוויה. התייסרתי שצריכה להעביר את אלה בשתי דקות. כולל אינסרט של יעל בוכה. שאני הייתי נטע, ועוד יותר אין לי מה להגיד. אני מבין את נטע, חבר של הגופה מהצד הזה של המיקרופון. אני נזכר בכל הלוויות מהתחנה שלחו ללוויה את נטע. ופתאום אני מרגיש איך זה להיות אמור להימרח עם איזה מישהי שאמצא בחוף באילת. השני כמו שלא נמרחנו מאז הפרידה. ונזכרתי שבדיוק עכשיו הייתי ואין לי מה