ומעכל, הוא מתמודד והוא סובל. צופה בעצמים שוקעים-צפים בכוס התה שלו - העוגיות שהוא טובל, ומשאיר להתפורר. נזכר באביו מפרפר ומי יתפור את לבו של נער שאת קבר הוריו חופר. עולם לא פייר, הוא יושב וסופר את כתמי הסומסום ברצפות, לפחות כך נדמה לו, כי חוט המחשבה תמיד נקטע לו. הוא ככל האדם רק רוצה להגשים את שהוא כמה לו. רק שבניגוד לשאר העולם הוא מפלל להורים שאבדו, ודרדסבא חרש מתפלל עד שעיניו כבדו. הן נעצמו ואז זרמו פלגים של דמעות, מזה שנים רבות, הן חוצבות מחדש תעלות עד סנטרו בפניו המקומטות. הכתה בו ההבנה שדרכו שלו עצמו מתקצרת וכל ערב דרכו למיטה עלולה להסתיים כדרכו למיתה. רגשות של חרטה שהתכסו בשנים פתאום צפים וגם עולים ומציצים פרצופים ישנים. הוא תוחב פניו בכפיו, מנסה להסתיר מחשבותיו, אך הן צורבות במוחו, בקרבו ובעיניו. הוא מסתכל על הילד שבקושי ממצמץ, "אתה היחיד שנשארת לי, נצטרך להתאמץ." הנער מהנהן, הוא שומע ומבין. מרגע זה והלאה שביל חייו התפתל פלאים. מלא מהמורות, ירידות ועליות. אבל יש לצידו רע וידיד, חבר אמת שמבין. כי לא משנה כבר כמה שנים הזקן מתכחש לכך - הוא מבין, לליבו של הנער ולליבו של עצמו.