אנטנה, או מטוס באור הפנימי המסכן.'' ''אין,'' אומרת היא, ''בכל מקרה אני לא מצליחה לקרוא שמות ''המקום הבא?'' אני שואל מודאג, ''יש לו שם על המפה?'' זה לא לונדון." יותר מפעם אחת כמעט ועפנו לתהום. אני מבקשת שמור על ימין, כאן "חייבים לעצור במקום הבא," אומרת כריסטי בקול רועד, ''כבר למטה, צפים במימי האוקיאנוס. נספיק לקחת אותו, נמצא את עצמנו כמה עשרות, או אולי מאות רגל רק ברגע האחרון מתגלה באורות המכונית העיקול הבא, שאם לא היה דבר מלבד נוף יפהפה של ים וטרשים. ירד הלילה והחושך שחור. כן, כצפוי, נסענו בכביש הצר והמפותל עשרה מייל וגם עשרים ולא מקום כלשהו, וחוץ מזה, בני תרבות לא חוזרים על עקבותיהם. ידעתי שלא נחזור, כי תמיד ישנה תקווה שלאחר העיקול הבא ימצא לכאן." יתכן, בודאי כל עשרה מייל יהיה מוטל, ואם לא, נוכל תמיד לחזור כל מקום ישוב, עד לארמון הרסט," המשיכה בנגינה, "אבל זה לא "מה אתה דואג?" זרקה לעברי בזלזול, "נכון שעל המפה לא מופיע שחורות. "מה שם הישוב הבא?" שאלתי בתקווה שלא תאשים אותי בראיית נידח ועזוב כמו זה." אור לפנינו  בודאי נמצא מקום מעניין יותר ללון בו מאשר מקום "נעצור לרגע לסידורים," הציעה