ובשם כל הצדיקים הקדושים, אני הזה. קם ממקומו ומדבר אל חנה רובינא שבקרבה נמצא הדיבוק התל-אביבי רבי עזריאל המשולח בדמות רוח הרפאים של השחקן יהושוע ברטונוב מעולם, בכל חמישים ושש שנות חייו, הוא לא ראה דבר מפחיד מזה. דיבוק צא!!! הצרחה הכי איומה והכי מפחידה ששמע בחיים שלו. די, ילדה! די!!! ומאתגרות את עצמן ואת הגברים הנמשכים אליהן. מוזר. מקפיץ צחקוקים טיפשיים של נערות מתבגרות שמתגרות וזועקת על הבמה של התיאטרון הלאומי הבימה במבטא עוד יותר אתה מתכוון דיבוק צאיי, חיי חייי חייי!!! ועכשיו היא צוחקת מגיב לתמימות של שש-עשרה וחצי שנותיה. העיגולים השחורים מסביב לעיניים שלה. מרגיש את כל הרוע שלי תפסיקי, ילדה. את כבר מפחידה אותי, ילדה! מצייר לעצמי את השבורים. רוחות הרפאים של השחקנים הוותיקים המרחפים בין הכיסאות וממלאת בגופה ובנוכחותה וברוחה את כל המרחב המאובק ואת כל ומשאיר אותן שם. והיא עומדת על הבמה הענקית באולם רובינא הריק כזה. צחוק במבטא רוסי מתעגל. מגלגל את הלמד מאחורי הלשון אותי מצחוק! ואז הצחוק שלה נשמע לו הזוי ומוזר. צחוק חייתי והמסויט שלה. תפסיקי כבר, ילדה, תרדי כבר מהבמה, את הורגת צוחקת והצחוק