פיהק-שאל המלך פיליפ. ברירה אלא לשוב ולפנות לארמון. אחר כך גם השמש שקעה, וגם הצייר נעלם עימה, ולנורית לא נותרה נעלם בין ידיה. עלה צהוב של שושנה שהושלך לו בצד. היא כרעה ואחזה בו. הוא העקבות שהובילוה לשם, נמחו. לא נותר דבר שם, להוציא, אולי, אחד לצייר. העקבות נעלמו ברגע שהגיעה לשדה - הביטה לאחור, וגם מול אותו העץ - והצייר, שלא נראה כאילו הוא הפסיק ולא לרגע שנראו כסבוכים, לכאורה - ואז מצאה עצמה, מול אותו שדה עצמו, שהושארו - בין משעולי הגן הסבוכים, דרך המבוך, דרך מבואים מתרחקים. ניסתה לעקוב אחריהם. אם לא דרך השמיעה אז דרך העקבות לבהות שעות ביופי החדש הנגלה עתה לעיניה - אלמלא שמעה צעדים היה זה רגע או נצח? היא לא ידעה. היא לא היתה קמה - יכלה שמידת האבק שתשאף אל קרבה תשאף לאפס. אביה( או ציניות )כלפי אימה( או ניסיון להעווית הפנים כך הראשונה שהבעה מעין זאת היתה שפוכה על פניה, ללא לעג )כלפי שבדקים, היה שפוך על פניה. היא לא ידעה זאת, אך היתה זו הפעם ובמלוא תפארתה. עברה באצבעה על כל תו ופרט בה - חיוך קטן, דק ובאצבעותיה ליטפה את הפרח. היתה זו שושנה צהובה, קטנה - החליפה, טרם יציאתה, במשהו קמעה פחות