להגיע דרך הפתח בדלת. אני אשאר בבית עם קפה ופטיפון ואחכה למכתב פיטורים שעתיד ידעתי שאין לי מה לבוא לעבודה למחרת. לדירת השני חדרים שלי בצד השני של העיר. לפיאט אונו יד שלישית שלי, שמתי את האלבום הלבן בטייפ ונסעתי ירדתי את העשר קומות לחניה של העובדים הלא חשובים, נכנסתי בגיחוך על האנשים הקטנים. שחקים, יספרו את הכסף שהם מחזיקים מתחת למזרון ויסתכלו החוצה שלהם וייסעו לפנטהאוזים שלהם בקומה השישים של איזה גורד בסופו של כל יום עבודה החליפות האלה יכנסו למרצדסים וליגוארים המרצדסים והיגאורים של ה"חליפות". מכונות קפיטליסטיות משומנות כדי לבנות מגרש חניה ענק לאכלס את בעבודת כפיים מיוזעת בעסק שלהם נמחצים לכלום וחלומם מתנפץ ע"י אנשים שבאו מכלום ואכלו חרא כל חייהם כדי לפרנס את משפחותיהם העיקר להרגיש חשוב. רמס לאפר עם המגף התאגידי הענק שלו. שהיא עולה יותר מחסכונות חייו של בעל החנות בקצה השכונה שהוא לקנות כל חתיכת חרא במסווה של אמנות עלק, לא משנה איזה, העיקר מתאים לו... של פרה. שעליו היה פסלון אוונגארדי שנראה כמו משהו שיצא מדרכי המעיים המבט ההמום שלו, יצאתי מהמשרד הענק שלו. בדרך נתקלתי במעמד לו את עמוד