את עיניי בהיסוס ומצאתי  עצמי שוכבת פה לצדך. לעצמי-" הישארי החזקה". פתאום הרגשתי את גופי צונח מטה. פקחתי בחוזקה- זו הייתה דרך ההתגוננות היחידה שנותרה לי. חשבתי רגעים לפני הטבח  הצפוי. שמעתי את שריקת הרובה ועצמתי עיניי גורלי?, האם זהו מותי?" שאלות אחרונות ללא מענה עברו במוחי והכלל הפך שחור. אל הטבח חשבתי - אל המוות העכור? "האם זהו ונשלם ובראשי הרהור- "האם הכול נגמר?!". הם קשרו את עיניי את נובלת חיי בחיפזון  מעורר זלזול. במהירות הבזק  הכול תם רצועות - כמו כיסא המוות הוא הוביל אותי לתוך חיי. הם  הקרינו בחדר היה מקרן ומסך בד לבן. הם הושיבו אותי בכיסא מאיים בעל והובילו אותי אל חדר אפל ומאובק. כעת הבנתי שאין לי מפלט. נתינת הפקודה שניים מהם ניגשו אליי קשרו את ידי מאחורי גבי חיוור וקולם לא נשמע. "כעת" הוא אמר "היכוני  לגורלך". עם להוריד את כובעם. צעקתי- לכולם היו עיניים לבנות, פרצופם היה פתאום הוא הגיע, נעמד במרכז המעגל הסובב אותי והורה  להם חבויים בגלימות שחורות. פקחתי את עיני ונדהמתי לגלות שמסביבי עומדים במעגל תשעה אנשים מלטף ונדמה לי שנרדמתי באותו הרגע. הוא לחש  ברוגע לתוך אוזניי "אני אציל