שזה קשה," אמרתי והתחרטתי, "אבל אנחנו כאן על מנת יום, או יומיים, יש לי את שארית חיי להתמודד עם האובדן." "טוב, אני מבינה." היא אמרה בחטף, "זה לא משנה, למעשה. עוד ידעתי שיש לו אותה. רעיונות חדשים. זה עלול לקחת זמן מה." הסביר סם בסבלנות שלא ומסיק את מסקנותיו. היא נשארת שם למקרה של התפתחויות כלשהן או "ה... גופה, צריכה להיות מועברת למשרד הפתולוג, שבוחן אותה לי חיוך צר ומלא חמלה ועצב, שתם תוך שניות מהירות. ההערה לא הייתה במקום, למעשה הייתי משוכנע בכך, אך היא החזירה "חשבתי שאנחנו אמורים לשאול את השאלות." אמרתי אני. חששתי שמא שהספקנו לפתוח פנקסים. "מתי אוכל לקבל את בני בחזרה... לקבורה?" היא שאלה לפני כלומר, אני התיישבתי, סם נותר לעמוד. ועזבו. הדלת נותרה פתוחה. הצגנו את עצמנו רשמית, והתיישבנו. צערן בפעם נוספת ואחרונה, בירכו אותנו ואת מגי כמובן לשלום הנשים כולן הבינו שזה הסימן שלהן לצאת לדרכן. הן הביעו את "אתם צריכים לשאול שאלות, כן אני יודעת." היא אמרה ברעד. "אה, גברת סאיסאנג..." אמרתי, כמעט בלחש. בוכיות שניחמו אותה. הייתה ישובה על הספה בחדר האורחים, ולצידה ישבו כמה נשים לשלום בקצרה, חיוך צרות,