הגוף, אבל בעצם מוקיע את הראש ברבים, לא נותן לארון. מה שמפריע לי באמת זה עמוד-השדרה שלי. כביכול לטובתי, הזמן. הייתי ברצון מתקמט לי עכשיו והופך לכדורון ומתגלגל מתחת רע לי, רע לי מאוד, הלב דופק בכוח ולא נותן לי מנוחה, מזיע כל להפך - תיתן לי משהו כדי להשפיל אותי עוד יותר. והיא בטח לא תיתן לי כלום כדי להשפיל אותי עוד יותר. או דווקא זה בפנטזיות שלי. כמו התנצלות. רואה את פוגרה חוזרת עם האוכל ועגבניות ובקבוק אשכוליות ובקבוק וודקה. כך לפחות אני רואה את חפץ. היא אומרת לי. חוזרת מהסופרמרקט עם נקניק ולחמניות תל-אביבי. הצגה של חנוך לוין לא תורגמה לשפה זרה? כי יש בו משהו שהוא רק ששום הצגה שלו לא תורגמה מעולם לשפה זרה. את יודעת למה שום בני האדם. ובאותו זמן חושב גם על חנוך לוין בעצמו, האיש המסכן מחכה שהיא תשוב מהסופרמרקט. חושב על עליבותם ועל בדידותם של חפץ. נבלעת בתוך הסופרמרקט מתחת לקולנוע חן. חפץ חוזר אחריה. אולי הוא כתב באמת עליו. יצור אנושי. חנוך לוין היה צריך לכתוב עליו את המחזה חפץ. שלושתנו ביחד. רואה שוב את אברהם חלפי הולך בדיזנגוף. צל של אברהם חלפי, אני אומר לחתול. או לדובי. או לעצמי. רעב כמו