והכי הרבה ....אני פשוט, לא רוצה למות, לא עכשיו ולא אחר כך. מאד יקרה. לא רוצה שישבו עלי שבעה, לא רוצה שיבחרו לי מצבה, גם אם היא אני לא רוצה שיצטערו או יבכו, ולא רוצה שידברו בזמן עבר. מאד חבל. אני לא רוצה שיגידו כמה אהבו וכמה אחסר ובכלל שכל מה שקרה זה אני לא רוצה שאבא שלי יגיד קדיש, לא רוצה שאמא שלי תקרא הספד. אני לא רוצה שחבורת האנשים תניח אבנים משומשות על הקבר שלי. על הלבנים את החול, שמספר שעות קודם היה תכולת החור. אני לא רוצה שיכסו אותי בשכבה של לבנים, אני לא רוצה שיזרקו באדמה,חור שחפרו מראש, במיוחד בשבילה,חור שאין ממנו דרך חזרה. אני לא רוצה שיזרקו את הגופה שלי לתוך החור המפחיד הזה מה שהיה פעם אני, בדרכי האחרונה, לאורך שבילי העלמין. אני לא רוצה שאותה חבורת אנשים תלווה אותי, או יותר נכון את אני לא רוצה שדגל המדינה יכסה את גופי חסר הנשמה. אני לא רוצה לשכב חסרת אונים,ערומה, על קרש הקבורה. אני לא רוצה שילחצו להורים שלי את היד בצער רב. יתאספו סמוך לשערי בית העלמין. אני לא רוצה שחבורה גדולה של אנשים ,לובשי שחור, נושאי זרים,