שדואגת לחיות. באמת בתל-אביב יש הרבה חיות מסכנות. הכיכר. אולי משם יהיה לי יותר מזל. מתחת לדירה ישנה עמותה כל הזקנים. התייאשתי מלחפש וחזרתי לדירה השכורה שמשקיפה על ממשיכים לרוץ ואחרים תקועים בעליבות, ישובים על הספסלים בין לכולם שאת המירוץ בחיים הם ממשיכים גם בשעות הפנאי, והם אתה יכול להשתייך לשם אך אתה לא. והם רצים על המכשירים, מראים ומנותקים באמצעות חלונות ענק שקופים, שמקנות את התחושה שגם יאפים מיוזעים רצים על המכשירים בחדר הכושר. מופרדים מההמון שלוש מאות ושישים מעלות של חיפושים. בזווית העליונה קלטתי שרעבים." הוא חייך במרירות וליטף את בטנו. הסתובבתי על צירי, הוסיף "הוא אפילו לא מאחר לציפורים. מי שרעב באמת מבין אחרים הוא מתכוון, סיפר לי שהיום במפתיע הוא לא הגיע. "בדר"כ" הוא את איש הציפורים. עולה ששר שירי געגוע למולדת ולא ברור לאיזה ומת, נתמכו על הספסלים מלאי מחאות הגרפיטי. הלכתי ביניהם מחפש פאנקיסטים, שעדיין לא גילו שגם בבריטניה הפאנק כבר התברגן לכיכר דיזינגוף, מתלבט מה לעשות ואם להגיד משהו. ילדים הפיקות ברגליים. מבט של לוזר נצחי שכמעט והצליח. למחרת חזרתי התחלף למבט של מהמר שהפסיד הכל