שכחתי מזה בכלל. לא רציתי ללכת, לא רציתי להסתכל עליהם כמה שהם מאושרים, ובעיקר לא אותו- לא לראות אותו יותר לעולם! אבל בתוכי שנאתי את הרגע הזה, רציתי לברוח ולא לראות אף אחד הוא אמר שהם מאורסים והזמין אותי לחתונה. אמרתי שאבוא בשמחה לא אמיתי, לא אמין... אז העדפתי לשתוק. שבאמת הייתי שמחה בשבילו  לא אמרתי כלום, אולי כי זה היה יוצא אמרתי תודה. רק תודה. לא יכלתי להגיד לו יותר מזה, אפילו אני הכרתי לו את חבר שלי, והוא אמר שהוא מאוד שמח בשבילי. טעם טוב, תמיד היה לו. הייתה הפעם הראשונה שראיתי אותה- היא הייתה יפייפיה, יש לו הוא חייך, התקרב, חיבק ונישק אותי והכיר לי את חברה שלו- זו וראיתי אותו- הוא היה כ"כ יפה, הרבה יותר יפה ממה שזכרתי. עברנו ליד המקום שהוא עבד בו, ואז שמעתי שקוראים לי, הסתובבתי השעה הייתה 00:61 זכרתי שהוא התחיל לעבוד בשעה הזאת ובדיוק הוא היה האהבה הגדולה הראשונה שלי, והוא עדיין כזה. יחד. אני הכרתי את שלי במכללה והוא את שלו בתיכון- כבר 6 שנים הם פגשתי אותו ברחוב כשטיילתי עם חבר שלי, הוא היה עם חברה שלו- אבל מצד שני גם יותר שקט ומופנם. הוא השתנה-הוא גבה ונהיה יפה יותר, הוא נהיה רגוע