המורה גם חיוך. וכך גם עשיתי. אין צורך לציין שהמורים לא בדיוק כ"כ שימח אותי שהחלטתי שלכל המבטים שלי מעתה ואילך אני מוסיף לערך כבר חשבתי שחלק מהמבטים שלה מביעים בי עניין מסויים. זה ולהפתעתי הרבה המבטים שלה המשיכו להתחמם, ואחרי חודש וחצי ולדמיין, לדמיין ולהביט. בבגרות השנה. אבל לי לא היה אכפת, ואני רק המשכתי להביט הזמן שלי, ושכדאי שאני אקשיב למורה לספרות אם אני רוצה להצליח )שיושב לידי והוא גם החבר הכי טוב שלי( טען שאני סתם מבזבז את בכלל לא אופייני לי. צדק מי שאמר שנסתרות הן דרכי האהבה. תומר ולהביט בגלי כל הזמן. זו היתה מעין אובססיה כזו, דבר שהוא מבט כמו פעם. חשבתי לעצמי שזה מין קטע כזה נורא מוזר - לשבת המצב הזה רק דירבן אותי להמשיך ולהביט, וכבר לא הייתי משפיל הם כבר לא היו קרים כ"כ. אלה היו פשוט סתם מבטים חסרי הבעה. אלה לא היו מבטים שהביעו איזו שהיא התעניינות בי, אבל לפחות לאט לאט )אחרי חודש בערך( המבטים שלה התחילו להתחמם. אומנם שיפיח לי תקווה בלב. היא היתה עקשנית, אבל גם אני הייתי. להביט.  אז המשכתי להביט. להביט - ולחפש שביב של עניין מצידה, הייתם מבינים על מה אני מדבר, ואז גם אתם לא