על שתיהן, לעיתים נרדמת אחר כך על השולחן בחיבוקו המנחם של הלילה. כשהרועים חזרו לכפר הייתה רצה אליהם ושואלת. אחד מהם אמר לה שראה אותו צועק אל הנקיקים ורודף אחרי הד קולו. "מה צעק?" שאלה בבהילות, אבל הרועה שתק ועיניו התחמקו ממנה, ובעצם גם עיניה כבר ידעו את התשובה. בלילות שהיה חוזר היה עייף עד מוות. אוכל מעט, שותק, ומקיים את חובתו כבעל. היה מביט כאילו דרכה, נועץ את עיניו אי-שם מעבר לגופה. לעתים היה מלחש מלמול לא-ברור, לעתים נרדם. בשנתו היה קורא לה, רחל רחל, אולם לא בלהט, כקודם, אלא בתחינה ובתימהון, כמי שתפס קרן ירח בידיו והיא שבה ובורחת ממנו.  הילדים באו פתאום, כאילו נפרץ בה סכר ענק. בתחילה היו כאבי הלידה משסעים אותה לשניים, אחר-כך התרגלה, לבסוף למדה לאהוב גם אותם. הוא היה ממעט את ימיו בשדה, לעיתים אף מגיע לפני השקיעה. בבקרים הקרים יש ולא היה יוצא כלל. על פניו הופיעו קמטים, כאותם התלמים העמוקים שעושים החקלאים באדמה טרם סתיו. בוקר אחד ראתה אותו מביט בה משחקת עם הבצק באצבעותיה, ולבה נבהל כסופה פתאומית. היא הסמיקה. לרגע חשבה על רחל, מה הייתה היא אומרת לו עכשיו. לאחרונה הייתה חושבת עליה הרבה,