השמועות מפי הפולנים אשר עבדו עימו במפעל, כי כל מי אשר מגיע אל המחנה הזה, אין לו סיכוי לחיות עוד.  לפני שיצאו לעבר המשאיות, נתן אלברט לפסח הוראות אחרונות כיצד בכדי שלא למשוך תשומת לב" - הורה לו. "השתדל להיות עימי בקשר עין, עד כמה שאפשרי הדבר". אחר כך, נפל על צווארו, חיבקו ונישקו, והשניים נפרדו פרידה אחרונה לפני שהועלו אל המשאיות. הנסיעה הייתה ארוכה ונמשכה עוד ועוד, יום אחר יום. הגדודים הרוסים תקפו במזרח והיו קרובים מאוד, ולכן עצרה שיירת המשאיות, שעשתה דרכה אל הכיוון ההפוך, מערבה, לעיתים קרובות, בכדי שלא להיתקל בכוחות הצבא הרוסים. הצפיפות הכבידה מאוד על נשימתו של אלברט, שמזה יומיים לא בא אוכל אל פיו. הקור היה כבד מנשוא, ונדמה שהם נוסעים סחור סחור, וכי כל כוונתם של החיילים הגרמנים להמיתם תוך כדי נסיעה, בקור הגדול ובצפיפות, ללא מזון וללא שתייה. תוך כדי הנסיעה החלו מספר יהודים לאבד את הכרתם, עד שנפחו את נשמתם. לאחר כ-5 ימים, בלילה החמישי הגיעה שיירת המשאיות למחנה אושוויץ-בירקנאו. דלתות המחנה היו פתוחות לרווחה, ואלברט הבחין מייד בטירוף שמסביב. מייד עם עצירת אסירים מהקומנדו. הכלבים לא פסקו