של אמי, את הלחיים האדומות ומלאות הסומק הזול של נדיה, את שפתיו של אבי ממלמלות מילים מתוך ספרים עמוסי סמנטיקה. אני משנן נוסחאות, מציב משתנים גלובליים, משחק במספרים. מהדיכאון הראשון שלי הוציאה אותי זונה מרומניה. ראיתי את הבדידות זועקת  דרך עיניה. השני מתדפק על הדלת שלי כבר יומיים וחצי, מאז שסיימתי את המבחן האחרון של התואר. מאז שהכל נגמר. בצעדים איטיים יצאתי מהאוניברסיטה, לקחתי נשימה ארוכה, הבטתי בשמיים הכחולים והסתומים והתחלתי לצעוד אל תחנת האוטובוס. בשקט בשקט, בלי סימנים מוקדמים, הרגשתי איך הריק הכל כך מוכר הזה מתגנב אליי שוב. בהיחבא. בלי שליטה. מחר אני אקום ואקרא את בננה יושימוטו. אם צריך דיכאון שני אז יהיה דיכאון שני. אם אין מנוס אז אין מנוס. זה אני וזה חוסר האונים שירשתי מאמא שלי. אני נותן לדרך לפלס אותי כמו שרוח מגלפת אבן, אני לא מתרגש. אני נותן לריק לחלחל פנימה. אני לא מתכונן למלחמה, מאבקים מקשים עלי, אני מביט בתקרה במבט שלם, מבט ריק. כאלה הם החיים. לפעמים אתה מרוגש ממבט מזדמן של ילד בדרכו לבית הספר, לפעמים האדישות מרוקנת אותך. כל דבר בזמן ובמקום שנבחר באקראי. אני שוכב על הגב, מביט