הנדלים האלה, אני אומר לכם. לפני השינה. פלא שאני לא נרדם? אני גם קורא עכשיו את "תליינים מרצון בשירות היטלר". ככה, לא יודע למה, זה מזכיר לי את הספר "עכבר" - קומיקס לא קומי. בשר, כמעט כמו עכבר. עכברים אני משחרר. ההיסטרית. נדל אחד שילם בחייו חסרי המשמעות. נדל זו חתיכת הבוקר מעכתי אחד במקלחת. הצלתי את החתולה הסקרנית ואת זוגתי אמנם, אבל עדיין, מול נדל אני בהחלט כבד משקל(. יכול. מוחץ ולופת את הקרש, נשען עליו במלוא כובד משקלי )הזעום ואני שונא אותו בגלל זה. אני לוקח קרש וחובט בו הכי חזק שאני כאילו הוא עושה לי משהו רע. כאילו הוא אשם בכך שאני אכזר. ליטול חיים, אני כועס על בעל החיים הזה שגורם לי להרוג אותו. כשאני הורג נדל אני הכי אכזר בעולם. כאילו לא די שנגזר עלי בחירה שלי. שלי בשימוש בביטוי "כופים עליי להרוג אותם" כאילו אין כאן למרחב הפרטי שלי וכופים עליי להרוג אותם. אני שונא את הצדקנות אני שונא להרוג. אני שונא שחרקים מבעיתים ומבחילים חודרים האדמדמות הללו בקצה הגוף הבלתי נגמר. לרוצץ את הרמש הנוראי הזה. הבשרני, עם הקרניים המוזרות יומיים ברציפות אני מוצא עצמי מועך, מוחץ, משתמש בכל הכח האומלל שלו.