כך סובל מנוכחותי" היא מצקצקת בלשונה. תחושה של גועל ממלאת את אורי כלפי האשה שלו. הוא לא מסוגל לשאת את הציניות בדבריה ויוצא מהבית. דינה מליטה את פניה בכפות ידיה. מה, לעזאזל, היא עשתה?  היא קפואה במקומה, משלבת את ידיה על גופה הרועד. מחזיקה אותו חזק. דבריו חדרו דרך העור הדק ששומר עליה, מתפשטים במהירות ממלאים כל חלל. כל הריק שאפף אותה מתמלא בדבר חדש, במילים הרעות האלה. בגינוי הזה. היא לא אישה. היא מפלצת. "אמא?" דרור רואה אותה בחולשתה, ודינה ממהרת להרים מבט חד אל בנה ששוב יאחר לבית הספר, למרות כל השיחות שערכה עימו. היא קיוותה שלפחות הוא לא שמע את הויכוח שלה עם אביו.  "אתה עוד פה?" היא רוטנת לעברו.  "רבת עם אבא?" הוא שואל, מתקרב אליה והיא מתעצבנת עוד יותר.  "כמה פעמים צריך להעיר אותך בבוקר?" טון הדיבור שלה עולה והיא כמעט צועקת. "מה אתה רוצה? לא ללכת לבית ספר? אתה רוצה לא לגשת לבגרויות? למה אני צריכה כל הזמן לריב איתך?" איפה אבא שלו עכשיו, למה בזה הוא לא מתערב? מניח לה להילחם לבד מול שני ילדים ששונאים ללמוד.  דרור משנה כיוון ויוצא מן הבית. על השולחן עדיין מונחים הכריכים שלו, ודינה רוצה לצעוק