לנו את הפחד הגדול ביותר שלנו. אך כבכול בוקר אותו קול משתתק ובלילות אשר אנחנו נשארים אם עצמנו לבד, אותו קול חוזר ומזכיר הפחד הזה שגירשנו בעזרת האגו שלנו חוזר ומבעבע בלילות השקטים. תמיד "יודעים" שאנחנו עושים את הדבר הנכון. והקול הזה, כן שאנחנו הורסים את עצמנו. אין אנו מקשיבים למצפוננו, אנחנו חזקה ורמה בכדור הזה אשר אנו קוראים לו בית. אין אנו מבינים והאגואיזם המנופח שלו הפך את עצמו למין חצי אל אשר שולט ביד היא הולכת ונשכחת מתודעתנו האגואיסטית. האדם בעזרת הטכנולוגיה משמיע. חום, אהבה וחמלה הפכו לבדיחה צינית חסרת משמעות אשר גם בבהירות עד שנראה שאין אנו שומעים את זעקות האימה שעולמנו