למים ערומה?" "להתרענן..." היא לקחה את התיק והוציאה את בגדיי, "הבאת תחתונים?" "אין לי תחתונים שלך." "שלך... לא משנה, אלבש בלי." בעודה מתלבשת: "יש לי כל מיני מחשבות על היקום. אני מרגישה פתאום כל כך קטנה, חסרת משמעות. כאילו אלוהים החליט פתאום להסתכל רק עליי בזכוכית מגדלת. אני צריכה איזו תרופה פסיכיאטרית לפני... לפני שאשתגע." הנה הטירוף שוב דורך בחיי... "הלילה תשני אצלי." "אני אשמח." במכונית היא הסתכלה על הבניינים, על האנשים ועל האורות ואמרה: "נכון שהעולם הזה נפלא?! החיים הם כאלה פלא!" "כן." אז את צריכה תרופה כדי לראות שהכל בעצם נאחס. כך אפשר לחיות: לראות קרוב ואטום במקום רחוק ושקוף. "המחשבות שלי בורחות לכל הכיוונים! אני צריכה תרופה פסיכיסי... פסיכוסו... פסיכיאטרית..." אחזתי בזרועה הרועדת, ניסיתי להרגיע אותה בחום גופי. "תחזיקי מעמד עד הבוקר?" היא עצמה את עיניה כאילו היא מנסה לסדר את הראש. "כן... מה אני אעשה? מיכה... בוא נשכב." אחרי ששכבנו נשארנו במיטה מחובקים והיא אמרה לי שהיא שמחה שאנחנו יחד. "אתניקס" שרו ברדיו והיא התכסתה בהרהורים. "על מה את חושבת?" "על עשרות דברים בבת אחת." בוקר. היא