נרדף, ושלא מעריכים אותך. לפעמים אתה ממשיל את קיומך לצמח ענק, כמו ב"חנות קטנה ומטריפה" שיושב משותק ומשתוקק, בולע ושותה דם, ומחכה לרגע המתאים, שככל שהזמן עובר נראה לא יבוא. אנשים הולכים אנשים באים, אנשים - כבר למדת - אתה לא נותן את עצמך. כי כשהם ילכו הם ייקחו אותך איתם, ואתה תישאר עם חור שחור של בשר, חור שחור שהיה בו בשר מבשרך ונתת אותו, והם לא מחזירים. הם יוצאים במסע של דילוגים ומחול, ללא כל מחשבה - כך נראה, מה הם משאירים מאחור, ואתה נשאר לבד אובד עצות, כשחלק מגופך בשרך נשמתך, חסר. טמון בכיס האחורי שלהם, על התחת. אז למדת לא לתת, לפחות לא יותר מדי. לא לצפות מאנשים לתת לך נתח אם תיתן להם. כאילו אתה חתיכת בשר גדולה ורקובה של אוכל לציפורים. מוטל על המדבר לצד הדרך, טרף לעופות אוכלי בשר, שנוחתים רגע, בולסים נתח, ועפים עם ראש קטן מאוד בלי לשאול מה ומי היה הבשר, למי הוא שייך, מה הוא היה, ולמה בכלל הוא פה. אז אתה בהחלט לא אבן, אבל אתה חתיכת בשר גדולה ומרקיבה, גוויה, חסרת צורה, אדמדמה-ארגמן, מלאה קרומים שקופים וצינורות קטועים קטנים, ורקמות. איפה שאכלו וזרקו לצד הדרך, ליד כביש שומם וחם ומאובק.