תחושה זעירה של ניצחון. בכל חוסר הניסיון שלה זה היה: לגבור על האויב, הזכר. את זה ה י א החליטה. ה י א  יזמה.   (מאוחר יותר חשבה על כך: בעצם כל החיים לימדו אותי להיות תמיד בשליטה, לעצור, להתאים את עצמי ולוותר על רציות אישיות, גופניות ואחרות, להיות תמיד 'מתאימה', לא לשים לב לצרכים של עצמי, עד שהתרגלתי שאין כאלה כביכול, ופתאום צריך להתיר את המעצורים, לזרום, לא להיות מהצד אלא להשתתף, להרשות לעצמי תחושות גופניות ולהיענות להן, ולהיות אני גיבורת הסיפור של עצמי. וזה קשה...) -------      היו בנות שנשארו בבסיס לשבת עם הסמלים או הטייסים  הבסיס התרוקן ברובו, אך אף שעקרונית אסור היה לבנות לשהות במגורי הבחורים היה ידוע במחנה, שבמגורי הקצינים נשארו כמה בנות   הללו לא נראו כלל מחוץ לחדרי הקצינים  במשך כל השבת... מה קורה בחדר ההוא, האטום מבחוץ. שווילונותיו סגורים?...  איך היא מעזה, הבחורה, בלי בושה, בלי להתחשב מה יאמרו כולם בבסיס...                                 כ ו ל ם - זו הייתה המורשת הקיבוצית שלה. בקיבוץ תמיד היו ה''כולם", כל היתר, שצופים ושופטים ומחטטים ולועגים מהצד, שלא משאירים מרחב מחיה ופרטיות.