הוקרא בערבמה ה- 34. אותי חזרה, וזו היתה ההרגשה הכי טובה בעולם. חדר השירותים שלי. נישקתי את החברה הכי טובה שלי, והיא נישקה וליטפה אותי חזרה. נישקתי אותה. ככה עם הצבע והדמעות, באמצע כשקמנו מהחיבוק, ליטפתי לה את הלחי מתוך דחף משונה. היא חייכה וליטפה את השיער שלי, מורחת את הצבע על הבגדים של שתינו. מספיק בשביל לא להזכיר את שלה. כאבנו ביחד. היא חיבקה אותי לגברים שמחפשים רק דבר אחד. היא ידעה, היא הרגישה את הכאב שלי בחיים שלי, לא יכולה לתת את הלב שלי לבנים שימחצו אותו, לבכות כמו מטורפת, ולמלמל שאני לא יכולה לסמוך על אף אחד יותר שלי. היא הספיקה כמעט הכל כשהתפרקתי לה מול העיניים. התחלתי את מה שקרה, היא באה. בשתיקה היא מרחה את כל הצבע על השיער לא ישנתי כל הלילה, כל הזמן מחשבות. בלי להתווכח, בלי להזכיר יום למחרת התקשרתי אליה וביקשתי ממנה לבוא לצבוע לי את השיער. את זה. הזו, רק העזיבה שלה, זה היה מספיק בשביל להאמין לה. היא ידעה הבנתי שעשיתי טעות נוראית, והלכתי וזרקתי את ערן. רק השתיקה מילים, היא קמה והלכה מהבית שלי. בשתיקה מכאיבה. בו ברגע הדברים והאשמתי אותה בזה שהיא מכסה על מה שהיא עשתה. בלי ניסה