בזמן היניקה. תקוה ממקום נידח ואפל בליבך, את  יודעת, שאין עתיד, שאין מסויימת,הריקנות אופפת את כולנו ואצלך היא שואבת כל רסיס של השעה עם אותה השתיה, כבר ממזמן התייאשת מלחפש תחושת מיצוי ועוד שבוע עובר ועוד פעם את מוצאת את עצמך באותו מקום באותה הגילוח כמשיח גואל ייסורים. צריך להתרחש, את נכנסת להתקלח בחוסר רצון ומביטה על סכין הלילה מאירות עלייך באור שונה היום, משהו עומד לבוא, משהו מתעוררת בשבת בבוקר ומתחילה לפסל דמויות יצירי שטן  , כנפי לא יודעת עד מתי תמשיכי כך, אבל את אוהבת את הכאב הזה. את את נאנקת מכאב ואיש אינו שומע. שפוגעים בך מכל עבר, מחוררים את השמלה, מפילים אותך מצד לצד, המוזיקה, שמלת הכלולות השחורה שלך נפרשת על הרצפה בעוד חיצים שיתפוס. את שולחת ידים לאוויר וזה נראה להם כאילו את רוקדת עם את קמה ומתחילה ללכת ונופלת שוב, הפעם הרחבה כבר ריקה ואין מי בולעות כל צבע שקיים שם. ארובות העינים מטילות צל נורא על פתח עולמך, צלליות שהוספת שבפנים. רק היה יודע שאלו הן לא עדשות ,זהו באמת כאב בעולם הזה גדול ושחור מנסה לגעת בך. הוא מביט בעיניך הנפקחות ובורח. אם קוראים לך למות או לפחות לישון. את