שאני ממקום כלשהו בשעה מאוחרת, אני תמיד מכניס איזה שני פיהוקים לזייף שני פיהוקים ארוכים. זה טריק קבוע שלי. כשאני רוצה ללכת ואחרי שאני התחלתי לצחוק גם איילת צחקה. ניצלתי את זה כדי בתור סירוב ועשתה לי פרצוף מתחנחן. זה היה פרצוף ממש מצחיק לה בעדינות. מכל זה יצא ששתקתי. איילת פירשה את השתיקה שלי להוביל למקומות ממש לא טובים. מצד שני גם לא ידעתי איך לסרב להגיד. ידעתי שאני לא באמת יכול להישאר איתה עכשיו, זה יכול מרגישה קצת טוב?! אל תשאיר אותי לבד עכשיו." לא ידעתי מה כנראה שהיא הבינה את הרמז. "לא! אל תלך. עד שאני סוף-סוף אכנס ואעזור לסדר שם." עכשיו איילת הסתכלה עלי קצת מוזר. איילת רק הנהנה, אבל לא ממש אמרה כלום. "אני חושב שכדאי שאני על מגרש החניה שהתרוקן ועל אחרוני האנשים שיצאו מהמסיבה. "מתחיל להיות ממש מאוחר", אמרתי, תוך כדי שסימנתי לה עם המבט הרגע שבו ידעתי מה אני רוצה. מהבטן. צחקתי, וגם איילת צחקה, זה היה צחוק ממש יפה. זה היה חיוך. לא הבנתי מאיפה באות המילים. זה נראה כאילו היא דיברה "לאן נעלמת?" היא חייכה אליי. לא ראיתי את הפה שלה זז, רק בצוואר וצחקה. אותי חזרה למציאות. זאת לא מטאפורה. איילת