 זו סתם פעולה טריוויאלית. חצי שעה זו הייתה פסגת השאיפות שלי, מהות הקיום שלי, עכשיו, לישון, בלי להעריך את הרגע בלי לזכור כמה ייחלתי לו, רק לפני קודם, כשאני אגיע לחדר, אני פשוט אוריד את הגרביים ואני אלך וכמו שאני מכיר את עצמי, אחרי כל נאום כפות הרגליים שלי שנתתי זוכר למה בדיוק סבלתי, אני זוכר שסבלתי. נקרא לזה עגמת נפש. פיצוי על הגיהינום שעברתי בין שש ל-שש ורבע, ואפילו שאני לא הרבה יותר בעוד שלוש וחתי שעות(. הסיבה השנייה היא שממגיע לי כפיצוי אני אשמור רק מרבע לאחת-עשרה )וזה משהו שאני אעריך אולי בגלל זה, יפטרו אותי מעבודות רס"ר במשך חלק מהיום, אולי יגיע אני אזעיף פנים כמובן, קודם כל זה שווה הרבה נקודות, האנושי, אני פשוט חושב  ממש צלול בעמדה הזאת. כשהמחליף שלי תחושה כזו שאם השמירה תימשך עוד שעתיים אני אפצח את סוד הקיום 04:60 אני רואה את ה-נ"נ מתקרב אליי, לרגע קל נלחצתי, יש לי יפה. שהייתי צריך לרדת מהעמדה לפני חצי שעה, אז כנראה שהיא באמת כן יכול להגיד לכם שאם הזריחה הזו מסיחה את דעתי מהעובדה אשקר אם אני אגיד שאני שמח שתופרים אותי כאן בעמדה, אבל אני הזריחה, ואם היו מחליפים אותי בזמן הייתי