לחייה עם עיניים אדומות מבכי מחזיקה פרלמנט לאחר שתי דקות הוא ראה אותה. היססה, אבל המשיכה לאוטו. "יופי, יהיה לנו את כל הצהריים בשביל עצמנו." היא כאילו "רק בערב" היא ענתה בחיוך. בלי להסתובב. הוא זרק לה את המפתחות והמשיך. "ברוש, את עובדת מחר?"  זרק תגיעי לאיילון, ולכי אלייך לדירה, יש לי מפתח". "תקשיבי, סעי דרך אלנבי עד הסוף, תמשיכי תמיד מזרחה, מתישהו ההחלטה וזהו. "לא." הוא קטע אותה. לא היה שום כעס בקול שלו, רק סופיות, זו "אתה יודע שאין לי חוש כיוון, אז אולי הפע..." "קחי את האוטו הביתה." הוא המשיך עוד כמה מטרים, "אתה לוקח אותי גם הפעם?". הוא עצר. מהכובע. רחוב גאולה. "עובד" הוא ענה והחליק את היד על הקוקו שלו שיצא "לאן אתה הולך? חנינו שם." היא צמצמה עיניים והצביעה לכיוון חניה שלו בטיילת הוא חתך שמאלה פניה אחת לפני. יותר מכולם, לכן לא הפתעתי באותו הלילה שבמקום להמשיך למקום הוא מסוגל להסתכל על מיליון אנשים ולהצביע על זה שצריך אותו לעשות ולא מגיע מאיזשהו חלום של אלוהים... הוא, למרות שלפעמים אני תוהה אם זה אמיתי כל מה שהוא יכול זו מטאפורה כמובן, אף אחד לא יכול ללכת בין הטיפות אפילו לא