מחולצותינו וניתן. נרמזים דמי שתיקה ודמי העלמת עין ודמי מאמץ. אם לא יגיע אחד התאריכים נותני הכח, איננו יודעים אם נחזיק מעמד. והוא מתאמץ, תחת השמיכה רועד בחליפתו, מונה מראש את התאריכים הידועים לו, אולי ישאב כוחו מיום מות הרב הלברשטרם, אולי מיום הלקח אמו. באמת רוצה הוא לפרוש כנפיים, לקחתנו תחת חסותו, לגמול לנו על ימים רבים שדאגנו לו, כאן, במוסד זה. איננו דוחקים בו, הרי הוא חולה אנוש, אסור לחיוניות מעופיו לטעת אשליות, אבל בשעות כושר אנו מאיצים בו, אולי יזכר בעוד תאריכים מכמירי לב, למשל יום מות אביו, למשל הסלקציה בה נלקח חברו הטוב ביותר. אין לנו סיכוי בלעדיו, רק לו הכח לחלצנו. עליו להתאמץ, לאמץ כוחו, לפחות ישא אותנו עד מעבר להרים. שם, אולי, תמורת סכומים אחרונים המצויים בכיסנו, יסכים מישהו להעביר אותנו את הגבול לארץ מבטחים.