אני ואתה שתי ישויות זוהרות. כשאנשים סביבנו סתם דמויות מזדקנות לגדולות וננצח מפלצות. אבל זה לא אומר שצריך להתאבד זה רק אומר שנגיע אריה שכמוך, נלחם כל יום, זה מעייף להלחם, לצוואת שירייך אין את מגע ידייך. ולא רוצה להישאר לבד, אין לה מקום בינינו אנחנו זוג,רק שנינו לא רוצה עוד אחת בינינו בגלל זה היא לא נותנת לך מנוחה. אני אוהבת אותך, רוצה שתבין שהמפלצת הזאת קטנה והיא חלק ממך דיברה איתה והיא נבהלה. רק כשאני שם איתך היא קצת חוששת כי אני חזקה, אולי המפלצת שלי המפלצת שלך יצאה מכלל שליטה אתה עושה איתה מידי יום אהבה. אנחנו ביחסים מצוינים. לפעמים היא חוזרת לבקר אבל רק לקפה היא לא נשארת היום אני רגועה והיא עברה דירה. היא אהבה שליטה, כשאני פחדתי היא הייתה רגועה המפלצת שלי נבהלה וברחה, ברחה מכל האהבה שהרעפתי עלייה. איך אפשר לחלום על התאבדות ולהתנחם בזה. איך אפשר לחיות ככה? מה מרגיע במוות?