עניין, אבל היא מדברת אתו בכזו חדווה. 'הרי זהו צב כה קטון. ממש צבון' אני אומר לה בחיוך כשאנו יורדים במעלית למחרת בשעה 8:00 בבוקר. היא מחזיקה בצב בדרכה לביקור בוטרינר. היא התקשרה הבוקר לעבודה להודיע שתאחר. בן משפחה שלה עובר טיפולים רפואיים. את הוטרינר היא שואלת אם צבים אוהבים במיוחד סוג מזון מסוים, כי היא רוצה שלצבי יהיה טעים.  והדוקטור עונה לה שנושא ההנאות הקולינאריות של הצב לא נחקר עד תום עדיין בידי הזואולוגים.  לודמילה! בערב היא חוזרת לעבודה בשעה שאני חוזר, ועיניה אורות מאוד. אני לוחץ על הכפתור של הקומה הרביעית שלה לפני שאני לוחץ על זה של הקומה החמישית, כי אני יודע באיזה קומה היא גרה, והיא אומרת 'תודה' בצורת כה מלאת חן, שעיני כמעט מתפוקקות ממקומן. היא מספרת לי שקנתה צב, משום שמרוב התרגשותה שכחה שראיתי אותו גם אתמול בערב וגם היום בבוקר. לודמילה! לודמילה!!! אני חיי קומה אחת מעלייך. קירות הגבס דקים כל כך בבתים המודרניים עד כי אפריים קישון אמר פעם שבדירה השנייה שומעים בצורה ברורה יותר מאשר בראשונה את המתרחש בראשונה. ובבית הדירות העלוב שלנו אפילו התקרות, אלוהינו ישמור, עשויות מגבס. הרי זה