אמר שיש זיהוי ודאי, רינה הרגישה סוג של הקלה.                                                                    השמיים היו מעוננים אבל אף טיפת גשם לא ירדה. זו לא עונת הגשמים אבל במזג אוויר משוגע שכזה כבר אי אפשר לדעת כלום. בבית הקברות העירוני עמדו כמה אנשים מול הקבר הפתוח של הרצל. בני משפחה וכמה חברים מהעבודה שלו. "בנסיבות אחרות היו מגיעים להלוויה שלו פי עשר אנשים" חשבה רינה בליבה. שתי אחיותיה תמכו בה ומעת לעת קרבו בקבוק מים לשפתיה.  משב רוח  פתאומי הטיל גרגרי חול מערימת העפר על האנשים שסביב הקבר.  אף עין לא נותרה יבשה לאור המחווה המרגשת של הבן. במקום כיפה, הוא חבש על ראשו את כובע הצמר שהיה ברשותו של הרצל בעת שנדרס. לאור הנסיבות, לא נישאו הספדים ולא הונחו פרחים על הקבר. ככה זה בלוויות של פושעים קטנים. כמובן שאיש מהשכנים לא נכח בהלוויה. גם לשבעה הם לא באו.  חודש אחר כך, עזבו רינה והבן את השכונה ועברו לעיר אחרת. בהמלצתה של אחת האחיות, שינו רינה ובנה את שם משפחתם כדי שהפרשה לא תפריע להמשך חייהם. 