אחרת, כל הפרשה המשפילה הזאת, היה פשוט לרכב על הגל שיצרה אנה עצמה )עדיין לא החלטתי(, ידעתי שהדבר היחיד שנותר לי לעשות בעקבות ואז ברגע של חולשה, או אולי היה זה דווקא רגע של חוסן נדיר פרצוף. עצמי ניפחתי וניפחתי ללא הפסקה במשך שבועיים, פשוט התפוצץ לי הרגשתי איך כל הבלון הנפוח הזה שקוראים לו אנה, בלון שאני אלי ככה! בטח לא איזו ציירת דה-מיקולו שחושבת שמותר לה הכל, הייתי בהלם. פשוט ישבתי מול המסך ולא האמנתי. אף אחד לא ידבר