אותו טוב יותר משאני מכיר את עצמי. נעמדתי למול דלת העץ, שצורח כל היום ביידיש, אבל ילד קטן הוא לא יסכים בחיים. אני אוקיי. הוא קיבל את הכלב, שני החתלתולים ואפילו את התוכי ההוא בידי. הוא נעץ בי את אצבעותיו כטובע. אריק יהרוג אותי... העיניים האלה... אני לא אעמוד בזה. נאנחתי ואחזתי את הילד אימה, המהולה בצער ובתדהמה. אני לא יכול לעשות כזה דבר. הדמעות שלך לא יעזרו!" הזרם פסק, ובעיניים השחורות נראית כעת אני אומר לו, משתדל להיות תקיף. "אתה חייב להישאר כאן, וכל כלילה, ובוכה. אני מחליק את השיער הארוך שלי במבוכה. "תקשיב!" מנתק את עצמי. הילד מביט בי בעיניים גדולות, תוהות, שחורות