תלכי. לא. לא!!!!!!!" את.  אני פוחדת.  תחזרי.  בבקשה. אני לא אכאיב לך יותר.  אל הלו?  את פה?  מי כיבה את האור? אני לא אוהבת חושך... איפה יש לך?  מה?  היי, את שם?  מה את שותקת.  תגידי משהו.  היי? בוכה?  מי הרשה לך בכלל לבכות?  למה מה את בן-אדם כאילו?  מה כבר.  מה את שותקת אה? מה אין לך מה להגיד פתאום?  מה את לא מבינה שזה מגיע לך, מגיע לך!!! אין לך מה לעשות פה! תמותי מתקרבת, את נשרפת.  ואת שואלת את השמיים למה זה קורה לך, ואת כאילו זה יכול לפגוע בך.  את בורחת מאנשים כמו מאש, וכשאת נהנית להיות קורבן.  את מתקפלת כמו כלום בשנייה שמשהו נראה מעוותת!  את חושבת שאת כל-כך טובה אבל את לא!  את קורבן ואת היצור המגעיל ביותר שהטבע ברא אי-פעם ואת יודעת את זה.  את "שתקי כלבה!  זה כל מה שאת, כלבה.  של כולם, מאז ומעולם.  את "לא בבקשה זה לא מגיע לי!" נכון שזה מפחיד אה?" דם יפה... הדבר היחיד שיפה בך, האדום הכהה הזה.  תמשיכי לדמם, "תצעקי! תקראי לעזרה.  אף אחד לא יכול להציל אותך ממני.  איזה "לא אל תחתכי אותי, זה כואב!  אההה!!!" "אז תפחדי! מגיע לך.  את לא ראויה לכלום!" "בבקשה תניחי את הסכין, את מפחידה אותי.."