בשנת 1997, התפרסמה מודעה קטנה מטעם עיריית אילת, המבקשת מועמדים לתפקיד מבקר העירייה. שימי היה שרוי בעיצומו של משבר קשה במקום עבודתו. במשך שנים הזדהה עם צרכי החברה ובתקופות של מאזנים היו ימים שעבד עשרים שעות ביממה, מגיע הביתה לפני שעות השינה של הילדים, הולך עמם לישון שעות ספורות וקם בלילה וחוזר לעבודה. הוא לא רוצה לדבר על המשבר, אבל ברור לו שיצטרך לעזוב, אחרי עשר שנים. הוא  שלח מכתב והוזמן לראיון עבודה. יו"ר ועדת הבדיקה היה סגן ראש העיר ששמו הפרטי זהה לשל שימי. הראיון עבר בהצלחה. הוא תושאל על ידי חברי הועדה ופרש לפניהם את משנתו המקצועית שעיקרה הליכה בנעלי המנהל ובשום פנים לא צליבה של מבוקרים. נאמר לו להמתין לתשובה בכתב. הוא חזר למקום עבודתו לעוד מספר חודשים של סערות נפש. כך עברו כשלושה חודשים ללא תשובה הוא פנה לעיריית אילת טלפונית והם בישרו לו שהוא הזוכה במשרה אך עליו להמתין לתשובה רשמית במכתב, שיישלח בקרוב. מאז, המשיך להתקשר כפעם בחודש ונדחה בתירוצים. אחרי יותר מחצי שנה יצא המרצע מהשק כשהתפרסמה בעיתון ידיעה על מעצר בכירים בעיריית אילת והוזכר שמו של הסגן. שנים אחר כך הוא עבר על פסק הדין