והיא הצליחה מעבר לכל דמיון. יודעת( הם היו הנקמה האחרונה שלך. את בצבא או מתמסטלת בסימטה חשוכה באמסטרדם, כל אלה )עכשיו אני מספקת לך גורל שאף פעם לא יבוא לידיעתי, תוהה אם את מתה או אם לפעמים אני נשארת ערה לילות שלמים, מסיימת את השיחות שלנו, בי צלקות. החוסר ידיעה וההרגשה שיותר לא ניפגש מעולם, הם אלה שמשאירים מרפה. המשוואה הזאת ומשאיר אותי תקועה בניתוחים ושאלות שלא נותנים החלל שהשארת בחיים שלי, המשתנה הזה שלא מאפשר לי לפתור את לא... את יודעת. אף-פעם לא הכירו אותך( טוב לי ואני גם מאוהבת, ואני גם כבר יש לי המון חברות, חלקן חדשות מהתיכון וחלק את מכירה )הן בתוכי מעצור אינסופי ואי יכולת לתפקד. הצריבה, הערפול וההתכווצות שאני מרגישה כשאני נזכרת בך יוצרים געגוע היא מילה ריקה מתוכן כשמדובר במה שאני מרגישה כלפייך, האהבה שלי אלייך. בהתהוות העצמית שלי, זו את זה אנחנו, ואני נעלמתי לי בין אפילו אני מתחילה לחשוב שלי לא היה  שום חלק והנהדרת שלה, למרות שעברה כבר שנה מאז הפעם האחרונה שדיברנו. אמא שלי עדיין משוכנעת שאת זאת ש"קלקלת" את הבת הממוצעת אוהבת אותי. היית משתכרת בלילות, אני האמנתי והיה לי כל כך טוב