4,551 מעפילים שנותרו בחיים, הנכספים למולדת, ביניהם מרים פייט, צבי פייט ואחותם הצעירה, ילדת הזקונים, שושנה פייט, וכל נפשם געגוע לארץ ישראל. "כל עוד בלבב פנימה נפש יהודי הומייה ולפאתי מזרח קדימה עינו לציון צופיה. עוד לא אבדה תקוותנו התקווה הנושנה בת שנות אלפיים לשוב לארץ אבותינו לעיר בה דוד חנה.   כל עוד דמעות מעינינו יזלו כגשם נדבות ורבבות מבני עמנו עוד הולכים על קברי אבות עוד לא אבדב תקוותנו..." (נפתלי הרץ אימבר) תוך כדי שהוא שר במלוא גרונו את ההמנון הלאומי, הביט צבי מסביב, בחן את החוף שמנגד, וחשב לעצמו: "הינה ארץ ישראל ממש כאן, במרחק נגיעה. אפשר ממש לגעת באדמתה. כל מה שאני צריך לעשות הוא, פשוט לקפוץ למים ולנסות לשחות אל החוף". אולם, הוא זנח מייד את הרעיון הזה. בשלב זה לא יכול היה להשאיר את אחיותיו לגורלן. הוא חייב היה להיות בשליטה מלאה על כל אשר קורה אותן, למרות שהאירועים אירעו בזה אחר זה ולמעשה, כלל לא היו בשליטתו. כעת, לאחר הכניעה, הייתה השליטה בידי החיילים הבריטים, אשר החלו לפנות את האונייה מנוסעיה הבלתי רצויים. תחילה הורדו אל החוף הפצועים וההרוגים, כאשר אלפי המעפילים מלווים אותם