חוץ מזה זו אחלה דרך כדי להישאר ערה. ואז אני כותבת כדי להתנקות. זה פשוט גורם לי להרגיש חרא עם עצמי. אין לי מושג. על מה? אל תשאלו אותי. נוקמת. עד שיורד דם, דם אמיתי. דם מהלב. עמוק, חזק. שולפת את הציפורניים ונועצת. לא מנסה אפילו, וחסר לו לאדם שינסה להתקרב אליי. אז אני כבר לא אוהבת. כל מי שאהבתי פירק לי את הנשמה. אני כבר לא סומכת על אנשים. קשה לי, קשה לי לאהוב. בניגוד להרבה דברים. חתולים אני אוהבת. ממש אוהבת. מתחיל להציק לי כדי שאני אסיים פה ואבוא לישון איתו. חחח כבר עברו שעתיים מאז שהתחלתי לכתוב. ופרדי החתול כבר פשש, אני ממש בן אדם תחת השפעה של אלכוהול. אני הופכת להיות נחמדה, מחייכת רוקדת ושרה. כבר לא מזיז לי שמתחילים איתי, זה אפילו נחמד לי. הראש, ממש לא, הראש במקום אחר כבר משהו כמו שש שנים. כולם יכולים לדבר, אבל אני כבר מזמן לא שם. הגוף כן, אבל ההתנתקות. הבועה מתחילה לסגור עליי. אני אוהבת את ההרגשה הזו, של אוקיי, שניים- שלושה כאלה וזה יתחיל להשפיע. כזה של גועל נפש וכולם צוחקים. איזה חמודה אני. הפרצוף שלי מתעוות. זה תמיד ככה שאני שותה, אני עושה פרצוף טהור כזה. תמיד אהבתי את הריח הזה שיש