ישנים. הפעמונים רקדו לפעמים על ראש המגדל. עישנתי הרבה. לא הייתי בטוח אם הגוף שלי יכול לספוג את זה. מנורה קטנה הטילה צללים על הקירות. הצללים נראו רבי-משמעות יותר ממני, יותר מהחפצים עצמם. הלב שלי רצה לבכות, אבל אני לא הצלחתי. הוא היה מרוסק לגמרי, מלא סדקים. כל העבר, כל התקוות, וזה מה שקורה? התחרטתי שלא אהבתי יותר, שלא הערכתי יותר את הרגעים, את ימי השלווה שהיו - ספר לפני השינה, מוסיקה ללא מטחים ברקע, בני-משפחה וידידים אהובים... הייתי צריך לאהוב יותר. הייתי צריך להעריך יותר. זכרתי איזה משפט בודהיסטי שצריך לחיות, לחוות, להעריך, כל רגע במלואו. התחרטתי שלא עשיתי את זה. ניסיתי למצוא נוחיות במיטה, אבל לא הצלחתי. הרגשתי כמו איזה שיר ששמעתי - "איך אנחנו יכולים לישון כשהמיטות שלנו בוערות?" החלטתי לפנק את עצמי כאן ועכשיו, כמה שאפשר, וצליתי בגריל התנור 5 המבורגרים, אכלתי אותם בלי כלום, משסע אותם במזלג. תחושת חמימות ושובע - היא הרגיעה אותי. התחלתי לקבל את הבלוז. שתיתי יין ונרדמתי עם סיגריה בוערת... מים יש לי כדור, גלולה, אדום, ורוד, צהוב, ירוק, סגול, כחול. אתה בולע אותם עם שלוק מים ומרגיש בווווו...