את קול יללתה של החתולה שלי, השריקה הנצחית מהדלת החורקת של המרפסת עודנה מנגנת מנגינת הענקיות מסתחררות כמעט בקו אופקי מרוב הרוח. הענק של חדר האוכל החשוך, מול מנורת הרחוב שמאירה את הטיפות זה לחבק את הארובה, בפינה של הקומה השנייה, בדיוק מול החלון בעצם, האפשרות היחידה בכל הבית הענק והשומם הזה לקבל קצת חום לשכב מכורבלת בשמיכה זו לא אפשרות כי המיטה קרה נורא.