המשך בקרוב... ככה, עם מגבלה, עם צרכים... ידעתי שהוא ישנא את עצמו על זה שהוא נכה, הוא לא ירצה לחיות לבכות. אחרי כמה שעות אמא שלו נרדמה על כיסאות ההמתנה ואני המשכתי שנוכל לראות אותו." היא אמרה וחיבקה אותי חזק כשהלכנו. "אני יודעת, אבל נתמודד עם זה כשזה יגיע. בואי נלך לחכות עד "הוא יגיד שזה לא חיים, הוא לא יהיה מוכן לחיות עם מגבלה!" "העיקר שהוא בחיים..." "הוא משותק... הוא משותק", לחשתי. "מה קרה?", אמא שלו שאלה מבוהלת. התיישבתי על הכיסא מתייפחת מבכי ולא מסוגלת לדבר. "תודה...", אמא שלו אמרה יצליח ללכת שוב. אני באמת מקווה שהוא ילך שוב", הוא אמר. כשהוא יתאושש נריץ כמה בדיקות. אולי בעזרת פיזיותרפיה הוא אבל שום דבר כרגע לא בטוח. רק עכשיו הוא יצא מהניתוח. יותר הוא שהוא לא ילך יותר. "אנחנו עדיין לא יודעים. המצב כרגע הוא 06-04 כשהאחוז הנמוך "והשיתוק זה זמני או שזה יכול להשתנות?", שאלתי. הוא אמר בקול שבאמת הביע צער. הוא משותק. לא הצלחנו לתקן את הרגליים שלו. אני מצטער...", זה החלק הקל... "הוא בסדר. יש לו חתך עמוק במצח וזעזוע מוח. לפני שהפסקנו לפתוח את הפה הוא כבר דיבר. מבט מאיים. ואחרי יותר מחמש שעות