האישה היפה. "ומה אתה מחפש כאן?" "שלום אישה יפה." אמר. "מה את עושה כאן, לגמרי לבדך?" הרגיש, לראשונה בחייו, שהמילים נעתקות מפיו. שבמבטה. הוא לא ידע כמה זמן היא עומדת ומתבוננת בו, והוא שייכת, לא פגעה בה כלל. הוא נעמד, נפעם למראה יופיה והתמימות וארוך, עיניה כהות ועורה בהיר, כאילו שמש המדבר, שאליו היתה הוא נאנח ועמד לרדת מההר, ואז הוא הבחין בה. שערה ארוך, חלק בים, או ביער, או בעיר. קטן על הידע שלו. הוא ידע שבספריתו שהוא יהיה פחות אומלל מאשר וללמוד עוד, ולהשאיר את העובדה שלעולם לא ידע אושר מהו ככתם שיכול היה להיזכר בכל ספר שאי פעם קרא, הוא רצה לקרוא עוד, געגועים לספריו, געגועים לאוצרות הידע שעוד לא הבין. ולמרות ואז חש החכם באדם געגועים. געגועים לספריה הגדולה והשקטה שלו, והאושר לא נראה בשום מקום. אושר בריצה לשום מקום. מאחריו העיר. גדולה, אפורה ומתנשאת, עם כל תושביה המחפשים גסים. משמאלו - הרחק משמאלו - היער. ירוק, שקט, מלא באותם אנשים מימינו הים. גדול, עמוק וכחול, מלא אנשים משועממים. מלפניו המדבר. גדול, שומם ושקט. החכם באדם הגיע לפיסגת ההר הגבוה וראה סביבו את כל העולם: בו לא היה כל צמח ולא היה