בדרך לעצמי. אחרי קו ארבע-העשיריות-הבאות והרגל השניה רוצה איתה: בנסיעה האמיתית רגל אחת קבועה בחוץ וגם זה רק כי הוא התעקש. בנסיעה הזאת בקושי נדחסתי, ומשכיח ממני לרגע את כמה שבא לי לבכות. ומשחק את המקגייור, הוא חוזר על בדיחות שמצחיקות מעצם התיישנותן הנהג מטורף ומטריף איתו את העולם שמסביבו ובעיקר אותי. שלוש-חמישיות דרך. ובקטעים הרגועים הוא דואג לשלומי. בנסיעה מהירה הוא מכאיב לי בברך, בבאמפרים הוא עף למעלה, ילד אחד יושב עלי ואני לא סובלת. ב ומרימה מן הערמה את המחט שנראית הכי בלתי אפשרית. "ועכשיו אין?" אני שוברת בקול רם את שתיקת המשחק האדוקה שלנו "ותהיה דאגה. את יודעת, כן?" ומשם אל עצמי." אל ארבע העשיריות הבאות "אפשר לי כבר לצאת מכאן "אני מוכנה", אני נחנקת לו. מוכנה עד בריחה. משחק. הוא שואל אותי בשיחות הטלפתיות שמרחפות-מזדמזמות ביננו תוך "את רוצה, באמת, את בטוחה?"