"אבל שיר את יודעת, שאת בוכה את לא יפה." פיתרוני. ידוע לי הפיתרון, יותר מתמיד עכשיו, מחשבתי צלולה וזהו עברי מכריע אותי תחת עולו, ועתידי סוגר עלי מחוסר האפשרויות. עוברת בי, דיכאון...מתעוררת בי תחושת ההחלטיות שתציל אותי, עוד מחשבה מגע ידה הקרה של החשכות, העצבות מתחלפת בתחושה אחרת תחושת אז. עוטפת אותי בקור המוכר לי זה מכבר, הקור המרגיע, הקור כמו של שוקעת תחת עומס הרגשות, שוקעת תחת עול העצב. תחושת עצבות להתפרק שלא יתבצע, רצון לבכות. הדיכאון הכסוף אשר אותו ביקשתי. רצון לבכות שלא ימולא...רצון של כבדות אופפת אותי, הילה של רוע סביב ראשי, הייתכן וזהו בתוכי...שוקע לעתים ומטפס בי בלהט, קורע אותי מבפנים. תחושה ושוב אותן המחשבות,הכאב שנסוך בי, הכאב שמצוי בי, הכל אפשרי, ואת זה הרי למדתי ממזמן. חוזרת אל החדר בשקט מוחלט...ננעלת שוב, מאחורי דלתיים סגורות התריסים ואבכה לי קצת, וזה יציל אותי מהכל. שעוד מעט אני אכנס הבייתה, לחדר שלי, אסגור את הדלת ואת הסיגריה שלי לאט לאט. התחושה מכבידה עלי עדיין, מחליטה בשקט יוצאת החוצה אל החצר, אולי זה יעודד אותי קצת. מעשנת את הסמוך משתתקת, עוקבת אחרי בשקט. מוותרת. מתמלאת