אבהה בשקט בקירות העצובים מהשאלות המתקרבות על מהלכי הלילה. היא מגחכת לעצמה ואני מפלסת "אני לא אוהבת את הבית ככה, הוא חסר חיים" אני מנסה להתחמק סגורות. חזרת מוקדם...?" היא שואלת אותי במן נסיון לסרקזם כשעיניה חצי ומריקנות החפצים ששוררת בו, ואמא כבר עומדת מולי, "מה קרה מתוסכלת מהצבעים המזעזעים שעוטפים את פנים ביתי בחודש האחרון מריבה מיותרת עם אימי היקרה. אני רצה מהר ומנטרלת את האזעקה, כדי שחס ושלום לא תתפתח עוד בארונות העתיקים שקישטו את הבית. קרטונים מלאים בכל הכלים הטובים שעמדו ללא כל מטרה מיוחדת אני מזיזה את הזכוכית ומוצאת את עצמי עומדת מול ערמה של לי. זה לא באמת משנה. בשביל לפרוץ לבית איכשהו מאחר שאיבדתי את המפתח על הצוק נראה ומסתכלת על השמיים, השמש רק התחילה לזרוח. אני הולכת מסביב ..."הגעתי מוקדם" אני מלמלת לעצמי אחרי שאני יורדת מהמכונית מאיימות למרוח את כמויות האיפור שבלאוו הכי מראות עצב... אני נכנסת לקומפלקט, כשהדמעות כבר חונקות את העיניים שלי, לא בטוחה אם זה הכרחי, או אם אני בכלל רוצה... דף צהוב מסכן, בבלוק המוזנח שלי... מגלה בדרכים הטיפשיות ביותר עד כמה קשה להעלות את הכל על עוד