האמת... שהוא עוד למד איתי בתיכון, לפני שנפגשנו איזה יום אחד באוטובוס מהבסיס ולא זכרנו מאיפה אנחנו מכירים וזה גם לא שינה כי הנעמנו אחד את זמנו של השני בשעה וחצי נסיעה הביתה. ואז ביום סטודנט ההוא כשנתקלנו אחד בשני כי הוא סטודנט ואני סתם מתמוגגת מאריק ברמן...  נזכרנו שנפגשנו באוטובוס כמעט שנה לפני ושבכלל הוא בעצם למד בי"ב 3. הוא שתה אז בירה ואני שייק פירות והצחיק אותי שהוא ידע את כל המילים של 'שער שש.' הוא הקפיץ אותי ואת חברה שלי הביתה ולקח את המספר. לפעמים משהו כל-כך הרבה זמן מתחת לאף שלך שאתה לא שם לב. "אז רגע, שאני אבין, את לא עושה עם עצמך כלום כי אף אחד לא מכריח אותך?" הוא מדליק סיגריה, שואף, נושף ומביט בי במבט חצי מרחם. "אפשר להגדיר את זה ככה." אני עונה לו מעט מובכת, עד היום לא באמת דיברנו על דברים ככה. "זה לא קצת משעמם?" הוא שואל. "זה לא כאילו אני לא עושה כלום בכלל, פשוט לא צעדים קיצוניים כמו למצוא עבודה חדשה או להתחיל ללמוד או לעזוב את הבית." "אז בגיל 30 נראה אותך עדיין אצל אמא משקה את העציצים וקמה בצהריים למשמרת במסעדה אלא אם מישהו יכריח אותך לבצע שינוי קיצוני?" הוא מחייך ויש לו