ימהרו, שיתנו לו צאנס. אני לא יכולה לתת לו ללכת, עדיין. זה הבן שלי ואם יש אפילו סיכוי של אחד למיליון, אני רוצה שינסו." "אבל מה הסבירו לכם?" מנסה מירב לגשש. "שהוועדה בדקה אותו לפני כשעה וקבעה שערן מת ושאי אפשר כבר לעזור לו, אבל עדיין יכול לעזור לאנשים אחרים אז בקשו את הסכמתנו לתרומת אברים." עונה אבנר "אבל הוא נראה כל כך חי," מתקוממת ליאורה. "כן," נאנחת מירב, "זו בדיוק הבעיה, הוא חי בגלל מכונת ההנשמה והתרופות והנוזלים, אבל בעצם הוא כבר מת." "כן, זה בדיוק מה שאמרה חמוטל, אומר אבנר." "מה אמרה לך חמוטל, אחרי שיצאנו?" שואלת ליאורה  את גדי. "את  האמת. שאי אפשר לעשות יותר שום דבר, ושחבל לחכות כי כל דקה עכשיו קובעת ואם לא ניתן את ההסכמה עכשיו, לא יוכלו...ושאנסה לשכנע אותך להסכים לתרומת אברים," מוסיף מתוך מבוכה. "אני חושב שאנחנו צריכים להסכים, אבל אמרתי להם שאת קובעת." "ומה אתה אומר?" פונה ליאורה לאבנר "אני... אני חושב שערן היה רוצה שנתרום. אבל זה תלוי בך. את האימא שלו, אני רק האח." "אז אני אומרת לחכות עוד קצת." אני מתבוננת בחמוטל מתאמת ההשתלות,  שיוצאת לקראתנו, שרואה חיים ורואה מוות וצריכה לגשר