עצמי בבית. מעניין אם אנוכי זוכר את הטלפון שלו. הנהיגה שלו. הוא כבר ריסק רכב אחד בעבר. לא בדקנו בכלל אם אני נוהג, כי אנוכי שתה קצת בבית, ואני גם ככה לא סומך על ועכשיו אנחנו באוטו בדרך אל עצמי, עם הבירות הקרות מאחורה. חלום ילדות של שלושתנו. יחד לטיול בחו"ל, וכשחזרנו, התחלנו יחד ללמוד בעתודה. רפואה, נרדמנו בשיעורים יחד, בילינו יחד. בסוף התיכון אפילו נסענו להפריד בינינו. היינו כל הזמן ביחד: למדנו למבחנים יחד, קרו שני הדברים גם יחד. על כל פנים, בתיכון כבר אי אפשר היה הפכנו ליותר פתוחים אליו או שהוא הפסיק להגדיר ולהגביל. אולי התקרבנו לעצמי יותר ויותר, עד שהפכנו לשלישיה. אני לא יודע אם השנים עברו, והזמן כנראה פרץ סדקים בחומה הבצורה שלנו. אשמתנו, כי הוא פשוט היה כזה. בינינו. זו לא הייתה אשמתו, הוא פשוט היה כזה. זו גם לא הייתה בחוסר ודאות, כי לא רצינו לתת לו להרוס את הדבר היפה שהיה אותו לגמרי. לא סיפרנו לו הכל, והעדפנו בחלק מהמקרים שיישאר לעצמי לא היה נוח עם זה, ובאמת עד שהתבגרנו אף פעם לא קיבלנו מטשטשים. דווקא הוא הביא מהבית. ככה זה כשיש חבר כזה. הגבולות באמת אף פעם לא ידענו להגיד בדיוק איזה