הזו זיעזעה אותה עד עמקי נשמתה. לדעתה, היו יום הכיפורים ויום השואה שני הימים הנוראים ביותר בשנה. מאז אותו הסרט, חזר על עצמו חלום שפקד אותה שוב ושוב. דניאלה עצמה נמצאת במחנה סגור, כשגדרות תיל סובבות אותו סביב סביב, ובפתח המחנה, מגדל גבוה ובמגדל שומרים המכוונים זרקור אשר מפיץ אור לבן, גדול וחד סביב סביב, הלוך ושוב. והיא, דניאלה, מנסה לברוח עם קבוצת אנשים, ובשעה שהזרקור מופנה אל הצד השני, נמלטת היא עם הקבוצה כולה, תוך ריצת אמוק, תוך כדי שהיא משתדלת להתרחק עד כמה שיותר מאלומת האור, על מנת שלא להילכד בין קרני האור. והיא, דניאלה, ליבה הולם בה בחוזקה, מרוב מאמץ ומרוב פחד. וברגע שהיא מבינה כי הצליחה להמלט מאותו מחנה ארור, מתעוררת בבהלה, שיש עימה הקלה רבה. הינה היא, נמצאת בחדרה ובמיטתה, הרחק מן הזוועה, והכל בסדר. אפשר להירגע. בכל אופן, שושנה לא סיפרה, ודניאלה לא שאלה, מה בדיוק אירע לסבא ולסבתא שלה, שמתו שם בסיביר. שושנה רק סיפרה שלסבתא שלה קראו רוזה ולסבא שלה קראו הרץ, לאימא שלה קראו שפרינצה ולאבא שלה, גרוינם, שהוא היה נגר. בכך הסתכם כל המידע אודות הסבא והסבתא שלה. בכל אופן, מחר בערב יהיו לה סבא