הכינור ומתמזגת בו כאילו היו אישות מבין העצים, מבין הבתים, לאורך הרחוב ששינה פניו בין רגע. מקשיבים לו, מהופנטים לנוכח ההתגלות המבעיתה שנפרשת לפנינו ממשיך למלמל על מעלליו של היום הארור הזה אבל אנחנו כבר לא נשמעים למרחוק, כמו שופרות המבשרים על מלחמה. האיש במרקע החוצה. כל כך...חשוך. אנו רואים הכול אבל באפור. כינורות קולו הפך נמוך יותר מכפי שהיה. תחושת קבס אחזה בנו. הבטנו שוב נפלה והפעמונים מצלצלים..." הוא נראה חיוור, כל כך חיוור, תקועים בבטן של המכונה האיומה הזאת, והיא מדממת למוות. השמש מהם, והרוח שורקת... הממשלה מושחתת והוילונות סגורים. אנו "הרכב עולה באש, ואין נהג במושב, אנשים מחפשים גשרים לקפוץ את דבריו: לפניו. שום צליל לא נשמע, רק דממה מעיקה. עד שהאיש החל להקריא לרגע הנכון בו יוכל לפצוח בבשורת האיוב שלו. הוא החזיק נייר שמעולם לא נראו בעבר. האיש הזקן נראה כמו אחוז כישוף, מחכה את המהדורה הגישו אותן פנים מוכרות, חמורות סבר, לבנות כפי העולם נכנעה לזעמו של אלוהים. היה עוד לפני שכל מערכות החשמל קרסו, כאילו מכונת ההנשמה של הדלקנו את הטלוויזיה, בתקווה לקבל מעט יותר מידע על המצב. זה אחד לא חווה