עמדתי מולם מול רבבות האנשים ורעדתי, הסיפור שעבדתי עליו הרבה נראה לי פתאום כל-כך טיפשי וכל-כך מטומטם לעומת הסיפורים הקודמים לו, אבל מה לעשות זה בכל זאת הסיפור שלי, פתחתי את הפה ושום קול לא יצא, הזמן המוקצב לי נראה לי פתאום כנצח למרות שאלו רק 5 דקות מסכנות, אז התחלתי בסיפור ובצד כבר ראיתי פיהוקים וידעתי כבר מה יכתבו מחר על הסיפור שלי. ואז ראיתי אותם הקבוצה שבאתי איתה והם דיברו ביניהם , הרגשתי פגועה לפחות שהם יקשיבו הם הבטיחו שגם כשאני אסיים את הסיפור אם יהיה מצחיק יצחקו ואם סתם יפה ימחאו כפיים כל-כך חזק שהתקרה תיפול. (תרתי משמע) אבל הם דיברו ביניהם, ואני המשכתי מידי פעם מציצה לראות אם מישהו נרדם כבר ומה קורה עם הקבוצה שבאתי איתה, הם עדיין דיברו בינהם. סיימתי, מישהו אחד קם ומחא לי כפיים למרות שזה בכלל לא הגיע לי, אבל הערכתי אותו כי הוא הרים לי את הכבוד העצמי שהתחבא איפשהו בין החריצים של הבלטות ואני ירדתי מהבמה מסתכלת על הקבוצה שבאתי איתה, הם עדיין דיברו אז יצאתי  לסביבה שלא היתה זרה לי. רגלי הובילו אותי בטבעיות כמעט לחנייה שהיתה פעם מועדון "הרוקסין" (אם מישהו שמע על זה), מועדון שפעם עבדתי