דבר טוב חייב להיגמר. כמו החיים. בדיכאון. למה בדיכאון? כי היה משהו טוב , והוא נגמר. בכלל, כל יכול להיות שהמחשבות האלה נופלות עלי דווקא עכשיו, שאני וחתונה ואולי גם איזה ילד. שמוות זה עוד קטע בחיים שכל אחד צריך לעבור בערך כמו לידה מסביב. אולי זה בגלל שהגישה שלי למוות היא שונה, כי אני חושב, מישהי העירה לי פעם שאני אדיש שלא אכפת לי מהאחרים ומה שקורה ישתנה כנראה. עד ש "איפה הכבוד" אבל לי זה לא משנה, הצער כבר לא צער וזה  לא זה אולי יכעיס אנשים בטח יגידו לי "איך אתה לא מתבייש" ו שמישהו מספר , התחושה היא של משהו בסגנון "נתראה בשנה הבאה" נשאר כמעט כלום בפנים וגם אם נשאר הוא נמחק בבדיחה הראשונה שלי ביום  הזיכרון כי ברגע שנגמר הטקס והעיניים מתייבשות לא קרני כתבה "אני כבר לא מתגעגעת אני סתם בודדה" וזו ממש ההרגשה יקרים לי אבל אני מרגיש שכל שנה שעוברת יש פחות צער, מיקה שעד שלא ימות לי חבר בצבא אני לא אבין. זאת אומרת כבר איבדתי לקלוט על מה בכלל מדובר אבל אי אפשר. בכלל מישהו אמר לי פעם ובכלל, אני צריך להרגיש איזה כאב? עכשיו אני כמעט בן 91 ומנסה לחללי מערכות ישראל. איזה מין שם  זה "חללי מערכות ישראל"