ושבארון שלי, יש רק שני דברים שנותרו לי ממך. הריח, והמעיל. כל מה שאני יודעת, זה שאני בוכה בלילות, אני לא יודעת. אמא אומרת שלטובה, ואחרי שעזבת הכל השתנה. אלא מה שיש בתוך בן האדם. ואת אמרת שלא משנה מה גודל החזה, או מה הגובה, ואני אמרתי, בגלל שכמה בנים, קראו לי "גמדה", ו"שטוחה". בדיוק כמו עכשיו, כשעזבת. מאותו הרגע, שיניתי את חיי. את באת, ושאלת למה אני בוכה. אני ישבתי, בסוף האוטובוס ובכיתי בשקט. את זוכרת? ואני הייתי בוכה בלילות, בוכה כמו שבכיתי, כשנפגשנו לראשונה. והחיים שלי הצליחו, ואמא תמיד אמרה שזה טוב שנעלמת, וגבהתי, וכבר אף אחד לא קרא לי "גמדה" ו-"שטוחה". ואני גדלתי, וצמחתי. ומאז, אף אחד לא ראה אותך. וא אמרת משהו, לחשת משהו, והמשכת ללכת. ואת הסתובבת לרגע, שתחזרי רק כדי לקחת את המעיל. ואני צעקתי שתחזרי, אפילו לא לכיוון הנכון, סתם הלכת לך. פשוט, הלכת. ואז קמת, והלכת. כאילו החלטת לא להגיד דבר. פתחת קצת את פיך, כמהססת לומר דבר כלשהו, את שתקת. שי, תשחררי אותי, אני מתחננת." חושבת כמה אני מעריצה אותך. ואני אוהבת אותך, וזה עוד יותר כואב כשאני חושבת עלייך, כשאני את מכאיבה לי. "שי, את חייבת