הניצחי ומרחב היקום  ונמוג לכאורה כישות עצמאית וניבדלת בבסיסה. לבסוף, הסדר הגבוה מתמזג עם האין סוף שבאוקיינוס הטבע שהיא מינורית, טיבעית ואנושית מאד חרף גדולתה, ושרוייה בהגות הרוח והאירגון מהסדר הגבוה. במידה שיש כאן מעין הרואיות, הרי מהורהרת, המוכוונת למטפיזיקה של משמעות חיי אנוש בפריסתם כלפי הערפל, כהפצע השמש מבעד לערפילי בוקר. במקביל, שורה נימה מגיחה בניצחון במלוא זוהרה ומפזרת באחת  את החושך ואידי הגבוהה. בשלב כלשהו הרוח האנושית נושאת הטוב והממשות הראוייה ומפציעה, הולכת ואוכפת אירגון ובהירות גואלת, הרוח האנושית מבעד לערפילים, העכרוריות והאנטרופיה, ומתוך האין, הולכת קטע א': הסימפונית של בוואריה( ברינהילדה? חדשים ומזוככים. האם העלמה בשחור היא איפוא גלגול של ולבסוף המוזיקה הזאת הופכת לרוך רחום ונפלא הנושא לאופקים רמזים לאותה הגחת עולם חדש המשוחרר מהכוחניות והשטניות. את הנבלים ואת העולם הישן, ולנוכח כביכול, האנושות כולה, יש שכמוהם לא נישמעו מעולם עד אז. זאת כאשר מול הלהבות הבולעות מדהימה ומהממת באקורדים מוזרים, חזקים, מהממים, ומלאי פלא לקראת סדר חדש ורחום יותר. הדבר בולט בקטע האחרון, בעל