כלפיי ולא הגיוני ואי אפשר לקבל את זה בהבנה. והכי גרוע, שאין לי מושג מתי כל זה ייגמר. אין לי קצה של חוט, איזושהי תקווה ברורה, איזה דד ליין".  "אני מקווה שאוכל לבוא לבקר לקראת יום הכיפורים הקרוב".  "מה יש לך עם יום הכיפורים הזה כל הזמן??" , היא צעקה, "זה באוקטובר, לא? יש עוד חצי שנה עד אז".  "אני חושש שזה המצב, אביטלי".  דממה דקה החלה מפלחת את הערב, את האור האדמומי בחדר. קולות המואזין מהמסגד הסמוך לגסטהאוס הפרו את השממה בקול בוכים, חדור אמונה,  יראה, מזמין את המאמינים להתפלל.  המילים נשטפו בקצב מבין שפתיה של אהובתי, ממולמלות בעצב, נקטעות בבכי,  מכוונות ספק אלי, ספק לעצמה.  "...זה כל הזמן לחשוב עליך, להתגעגע אליך, בלימודים, בעבודה, לדאוג לך, מה אתה מרגיש עכשיו, מה אתה מרגיש אחר כך, על מה אתה חושב, אם טוב לך, אם רע לך, אם אתה רעב, אם אתה צריך סקס, זה לחזור הביתה לחדר הריק ולדמיין את הריח שלך בדירה, לרצות להכין לך קפה, להתכרבל איתך על הספה מול הטלוויזיה, עם ספר טוב,  לרצות לאכול איתך ארוחת ערב, לשכב איתך, להרגיש אותך שוב עובר עם הלשון על העור שלי, להרגיש אותך חזק בתוכי, להקשיב לך, לטייל