פוקח עיניים ומסתכל. בוקר. אני מחפש את המשקפיים שלי ולא מוצא. יד נוגעת בי ואני מרגיש נשימה חמה על פניי: "אתה מחפש את זה?" היא מחזיקה אותם. מחייכת כמו חתול, אפילו שחתולים בכלל לא מחייכים. חוץ מההוא באליסה, הצ'שייר, שנעלם. היא לובשת את החולצת פיג'מה שלי. ג'ינג'ית. חוץ מזה היא בתחתונים וגרביים (ואני בקושי מסוגל לראות את זה). "תני לי אותם." "לא רוצה." "נו די." "אני רוצה לראות אותך ככה." "אבל אני בקושי רואה משהו!" "קח", היא שמה אותם על פניי. "בכיין". "למה כל כך קשה לך שאני צריך משקפיים?" "לא יודעת", היא קמה ועומדת. אוי, היא נראית טוב. ואוי, כמה שהיא יודעת את זה. ויודעת שאני אוהב להסתכל עליה. אבל כמה דקות בשקט זה יותר מדי. היא קופצת על המיטה עם כל השבעים ומשהו קילו והנשימה החמה מאוד שלה. "מה את רוצה?" "תגיד לי דברים מצחיקים כמו שאתה אומר." "אין לי עכשיו. אני גם לא אומר דברים מצחיקים, רק בדיחות מפגרות." "נו! בקשה!" "לא." "נו..." הקול המתחנחן הזה... "טוב. שמעת שיש קלטת חדשה לילדים?" "איזה?" "בייבי ואגנר." הרעם של הצחוק החזק שלה מהדהד באוזניי. "אתה נורא. עוד, עוד!" "וחוץ מזה, היורשים של גבלס