יותר. "את יכולה לבוא אם את רוצה, אבל אני לא יודע אם אוכל לספק את השירותים שאת מצפה להם."  אני פוסעת הלוך ושוב לרוחב רצפת העץ שבכניסה. זה אף פעם לא יכול להיות פשוט איתך. "מה קרה?" "פרקתי. פעמיים." אני נאלמת דום לרגע ומתעשתת. "יש דברים אחרים שאתה יכול לעשות."  "טוב, בסדר", אתה משיב בשיוויון נפש, "בואי ואני ארד לך." בטני מתכווצת. שונאת אותך. "אני בדרך." הולכת את המסלול המוכר אל הבית שלך בקצב אחיד ומהיר, הדם מסתחרר בגופי, ואני מרגישה שחם לי למרות כמות הבד המועטה שעל גופי. לפני פגישתנו הראשונה ביקשת ממני לבוא עם חצאית מיני, ואני נעתרתי. מאז אני כמעט תמיד מגיעה אליך עם חצאית, נהנית לשחק את המשחק הקטן שלנו. מגיעה אל הרחוב המוכר, הכניסה הצדדית לבית שלך, עלובה באפלוליות התל אביבית שלה. זה מקום שמתרחשים בו דברים שלא קשורים אלי, כאילו אני יוצאת מעורי לערב אחד וצופה בגוף שלי עושה כרצונו.  לוקחת כמה נשימות עמוקות ודופקת בדלת, דפיקות הלב מואצות. כמה שניות בלבד מפרידות בינינו.  אתה פותח את הדלת בטרנינג.  אף פעם אנחנו לא מברכים זה את זו לשלום בנשיקה או חיבוק, למרות עשרות הפעמים ששכבנו. מתיחות של תחילת