כבר הרחקתי לכת והלכתי לכוון החדר ששכרתי בבוקר. מביט ונחשו מי שוב התיישב לידי שם. לעצבן אותי 5 דקות וקמתי שוב - הפעם הלכתי למסעדה רחוקה יותר. פחות מדקה גם הוא היה שם, שוב, מתיישב לידי בשתיקה. נתתי למצב כשנמאס לי ממנו קמתי בלי לומר מילה ועברתי למסעדה אחרת. אחרי לרדת לרמת דיבור ערסית עדינה כדי לתת לו להרגיש טוב עם עצמו. אז זה התחיל משש-בש והמשיך בשיחה רדודה בה הכרחתי את עצמי שבא לחפש את עצמו ומצא את הצוואר הרחב שלי כשטח הדבקות מתאים. לידי. ערס טיפש, בן שלושים ומשהו, בודד, כנראה, יותר ממני, לבד זה כמו מדיטציה אחת ארוכה. אחרי כמה דקות איזה משה התיישב לבדי, מנסה להוציא מהמצב את המיטב. שיניתי את הגישה - להיות פעמים לאורך כל המקום ושום דבר. התיישבתי מיואש באחת המסעדות, לדהב. שוב דפקו אותי, ושוב המשכתי. בדהב הסיפור היה דומה. עשר ועם חברים שלו את הלילה המבאס. ב- 00:6 בבוקר ירדתי במונית פגשתי את ליאור, חבר של חניתה, ידידה ותיקה שלי, והעברתי איתו צחקו כשראו אותי הולך הלוך וחזור בערך 8 פעמים לאורך החוף. הקריאות של בעלי האכסניות בטארבין כבר החלו להעיק. הם כבר להרגיש שלא דפקו אותך. אז דפקו אותי