רחובותיה הפקוקים של וושינגטון הבירה עד שהגיע למסעדה גדולה ששלט הכניסה שלה הבטיח אוכל איטלקי אמיתי ומשובח. משום מה האמנתי לשלט. הארי פאקס לא נראה לי כאיש שמזמין אנשים למסעדות סוג ב'. כנכד אנין-טעם לסבא איטלקי, החלה בטני לחשוב לכיוון ניוקי תפוחי-אדמה, רביולי ופיצה נפוליטנה שהבטיח תפריט ענק בחלון המסעדה. "כמעט לא השתנית," אמרתי לראש סוכנות הביון המרכזית. "אתה כן," הוא חייך, "קירח שכמותך! בואו שבו!". השיחה התחילה אמנם בנושאים טריוויאליים (משפחה, עבודה, חברים) אך גלשה מהר לאקטואליה עולמית- הצוללת הנעדרת אלסקה, באותו הזמן. "הארי, של מי הייתה הספינה? סי קינג קראו לה או משהו כזה?" שאלתי. "סי קאונטר" ענה, "זו ספינת משא בינונית בבעלות יפנית. הובילה מטען שלם של טלוויזיות מנמל סנדיי ל-" קטעתי את תשובתו בהינף יד. "הארי, את זה יכולתי לקרוא בעיתון. אני מתכוון, למי הספינה שייכת באמת". "לא השתנית אפילו קצת," חייך פאקס, "עדיין דוחף את האף לכל חור אפשרי. אוקיי, מה גורם לך לחשוב שזו לא אמת?". "אולי," עניתי בחיוך, "זו העובדה שהשקר בולט למדי ברגע שלוקחים מפה ליד. במקרה הכינותי מראש מפה ועט פארקר בלתי-יוקרתי