אותו... ואז אנחנו כבר שוכחים משלומנו ועוברים למה ועל החבר הזה שלנו, לא מרגיש טוב, מסכן... אנחנו באמת צריכים האומלל שלי הוא פותח בוידויים מרגשים על יומו, ועל מה שלומו אותי איך היה היום שלי, ואז עוד מבלי שאני אפלוט את ה"בסדר" עדיין לא התחילה. הוא כאן, עומד לידי, מלטף את ראשי, ושואל השורה הראשונה כבר הלך הביתה. במציאות הוא מסתובב לו, ההצגה עדיין כואב לי, למרות שהאור כבר דלוק. אני ערה, והקהל של