את שיערה ושואל אם היא יודעת מה אומרים הרעשים בראש. "כן. שמתו לי תאים במוח." היא עברה לגור איתי ובקושי ראתה טלוויזיה כי היא לא הצליחה לעקוב אחר העלילה, זפזופ בין ערוצי הקליפים הפך לריטואל קבוע, על ספר או אפילו על עיתון לא היה מה לדבר. אני עדיין עבדתי (מיטל ניסתה להתחיל איתי, אמרה: "תבגוד בה איתי". העמדתי אותה במקום). כשלא הייתי בבית מלי הייתה מאזינה לדיסקים של שלמה ארצי שהיו פזורים בו או יוצאת לטיול קטן. "לא עוזב את העיר" של ארצי היה: לא רוצה להתאבד. "אנחנו לא צריכים" היה המנון של מלי שרק להרגיש טוב זה מספיק. כאלה דברים. שוטטתי ברחובות כמו מזדיינת בתחת. אני יודעת שמשהו לא בסדר איתי, אני צריכה איזו תרופה. בטח אני לא היחידה בעולם שהרגישה כך, בטח המציאו לזה משהו. השמיים כל כך גבוהים, מעולם הם לא היו גבוהים כל כך. אני מפחדת שאני אשתגע, יש אנשים שהשתגעו בעולם, העולם הזה אכזר, נפלא אבל אכזר. אלוהים רואה דרכנו כמו דרך זכוכית מלוטשת דקה, כמו דרך אוויר. אני מרגישה אותו לפתע על כל נשימה ומחשבה, אני מרגישה כאילו מוחי פתוח אל היקום, אני חשופה לכל. שדים אם קיימים חוגגים עליי עכשיו כי אני חסרת הגנות,