למים. אותם מים שאנחנו הרגיל, נכתב: המורה העבירה את הגישה אליה בחזרה, ועל הלוח הגדול, הירוק, "מה זה מצולות? מה זה יבשה?" וילדותי, עגלגל בהרבה מזה של המורה, הופיע על הלוח הלבן. המבטים בכיתה הופנו אליו בעודו עצם את עיניו. כתב גדול המורה נתנה לעמית גישה אל הלוח. הוא לא היה צריך לקום ממקומו. אי אפשר. כאלו, של שאלות ותשובות, של דו שיח עם המורים. לתקשר סתם ככה "כן, עמית?" נכתב על לוח קטן בצד הכיתה, שנועד בדיוק למטרות ילד מנומש הרים את ידו. למצולות". הובילו לכך, שבמבצע שייזכר לעד בתרבות האנושית, בני האדם ירדו "...בני האדם חיו על יבשה. אולם שיקולים ממשלתיים נרחבים בזמן אמת. המורה עמדה עם הפנים אליהם. הוא המשיך לקרוא, כולם המשיכו לקרוא, את מה שנכתב על הלוח גם היא לא יכלה. שמה, אפילו. זה לא שהוא התבייש לשאול, אלא שהוא פשוט לא יכל. אבל זה לא משהו שהוא היה יכול לעשות. למעשה, הוא לא ידע את לפטפט קצת עם הבחורה ההיא, עם העיניים החומות, בשולחן ליד, דברים כאלה לא ממש קיימים כבר. זה היה עוזר אם הוא היה רוצה הוא היה רוצה לבצע כל מיני העתקות במבחנים ודברים כאלו, אבל בכיתה לא עוזרת במיוחד באף מצב. זאת