יותר מאלפי מילים שקיימות בעולם. ואז שוב נעלמתי. והפעם לתמיד. הזמן הקצר שנותר פשוט הסתכלנו זה בעיני זו. מבט אחד ממושך אמר לפתע הרגשתי דמעות בעיני. זו הייתה הפעם הראשונה שבכיתי. בשאר אומר את זה. רציתי לחבק אותה אבל לא הצלחתי כי הייתי רוח. ניסיתי להגיד לה שהכל יהיה טוב אבל הייתי משקר לה אם הייתי " אני אוהב אותך גם... " " אני אוהבת אותך. " היא הוסיפה. ענתה לי והחלה לבכות. " אני לא מצטערת על שום רגע ולא משנה מה אומרים למעלה. " היא " ידעתי שזה ייגמר כך. " אמרתי לה. לי בעתיד. סיפרתי לה את כל הסיפור וכל מה שקרה, ואת כל מה שכנראה מחכה " גם אם אספר לא יאמינו לי. " " את מבטיחה לשמור את דברי בסודי סודות? " " מה? " " אני מצטער. הייתי צריך לספר לך את זה לפני כן. " " ההלוויה שלך הייתה היום. " " אז אני באמת מת...! " מכונית פגעה בך ונהרגת! " " אחרי שנישקת אותי הסתובבת, רצית ללכת אל מכוניתך אך לפתע " למה אתה מתכוונת? " " אבל אתה מת! " " זה אני. את לא מזהה אותי? " " מי אתה? " " חכי! " אמרתי בניסיון להסביר. היא נבהלה עוד יותר. לטרוק את הדלת. לפתע עברתי דרכה ומצאתי את עצמי בתוך ביתה. בלבוש שחור ודמעות