בעולם. "אני מצטערת, חמוד. בדיוק פספסת אותו". וכך הוא נותר לבדו, האישה אומרת בלחש, "זה מיכה... מה לומר?" וכעבור רגע לטלפון, לחברו ואימו של החבר ענתה. כשמיכה ביקש את חברו הוא שמע את אחרות. אחר כך הם החלו להתחמק משיחות הטלפון. מיכה צלצל פעם עימו אחרי הלימודים בטענה שהם עסוקים או קבעו כבר תכניות שני חברים ושניהם התרחקו ממנו אט אט. בתחילה הם לא רצו להיפגש דבר ובמהלך היום חיכה לרגע בו יוכל לחזור למיטה. היו לו רק בלי די. הוא היה קם בבקרים מבלי שירצה בכך, הוא לא ציפה לשום ידמם ויפול ויבכה וזה יהיה מצחיק, כל אלו עשו אותו עייף עד עוד מעט יכניס לו אגרוף בשיניים, ככה סתם כי זה מצחיק, כי הוא התמידית שמא איזשהו בריון אורב באיזושהי סמטה או רחוב ואולי עבורו. ההסתתרויות התמידיות, הפחד שרדף לכל פינה, הדריכות אחת-עשרה יהיה כל-כך עייף, אך כך היה. חייו היו מאמצים ביותר כשמיכה שטרן היה בן אחת-עשרה הוא היה עייף. מצחיק שילד בן איזור. צעיר בשנה משי גבסו וודאי למד עימו בבית הספר אם הם גרו באותו לירושלים. בין חמשת משפחות אלו היתה גם משפחת שטרן, שבנה היה שעברו מפקעת לתל-אביב בעשרים השנה האחרונות, ועוד שלוש שעברו