האור האפרפר החורפי ממלא את החדר. התעוררות של אחר צהריים. שקט מדי כאן. לבשתי מעיל והלכתי לסופר. בין כל המוצרים אני מרגיש חופשי, בזמן האחרון. אמא שלי תמיד אומרת שקניות לא עושים כשרעבים. אני אוכל המון. יותר מדי. מקשיב ליותר מדי חדשות רעות. המצב במשק לא קל, כולם מובטלים. אני קונה שני בקבוקי וודקה זולים. שישכבו בפריזר, עד שיעבור הכל מעליי וישתנה למשהו כמו פעם. גם זה משהו. הקופאית מחייכת היום, יש לה ליפסטיק וורוד. "רוצה מבצעים?" קולי נשמע חלוש וקטן. "לא תודה." "שני פאל מאל אדום, כרגיל?" היא מחייכת חזק. אני מהנהן. עיניה עוברות על מתווי הדמעות של הלחיים. פעם היא שאלה אם קרה משהו, אבל זה היה מזמן. היא ויתרה לי כבר מזמן על הסברים. רק מחייכת. תמיד מחייכת. לא יודע איך לעודד אותך. זה לא נראה יותר טוב מהצד הזה של הגשם.