שגורם לו לגרד ככה. אבל המראה נותרה סטטית. שום דבר לא זע בה. 'איפה כולם?' שאלה את עצמה בלי לקבל מענה. מדי הסתובבה סביב עצמה, מחפשת מראה אחרת. היא ניגשה אל הארון שבחדרו של פולי, היתה בו מראה, וגם היא לא עבדה, ומדי החניקה קללה. היא ניצלה את ההזדמנות להכיר את טעמו בלבוש, וגילתה שהוא לא ניחן בכזה. חליפות בגוונים כהים ותו לא. מדי משכה בכתפיה, 'כמה צפוי', הרהרה. היא הצליחה למצוא חליפות טרנינג, שהיו גדולות למידותיה הארוכות והצרות, ולבשה אחת מהן. מה עושים עם המראה? היא אף פעם לא נתקלה בבעיה כזו. דווקא עכשיו היא חייבת להיות בקשר עם המציאות. ואז היא נזכרה. קודם הרגישה, ואז הכתה בה הידיעה. ברור, איך היא לא חשבה על כך. ה תרה את הבית הזר, פוגשת בעוזרת שהעניקה לה מבט תמה, שואלת מה היא מחפשת. מדי חזרה לעצמה אחר דבריה, מה היא מבקשת, מה היא צריכה. מה היא צריכה? שום צמחים לא נראו בשתי הקומות. היא עברה בעיניה על הרצפה, על הקירות, על התקרה. לא נמלים, לא זבובים, לא יתושים. הפרחים באגרטל היו האות היחיד לסימני חיים, אם אפשר לקרא לפרחים מתים, סימני חיים. שום דבר חי לא יבוא בשער הבית הזה. היא ידעה. זה ברור.