עשתה, ליאת היא אימת הבחורות בתל אביב. אופייני לליאת להישמע כזו מבולבלת. קרה משהו בינה לבין עדי. השאלה היא מה בדיוק, כי זה ממש לא עכשיו כבר הייתי באמת מסוקרנת, יכול להיות שלא טעיתי ובאמת לא, אני אביא כבר משהו". "לא". היא אמרה בהחלטיות, "את יודעת מה בעצם כן. במחשבה שניה, מיוחד?" שאלתי בבדיחות. "טוב, אז אני מחכה בכליון עיניים לערב. אני צריכה להכין משהו אמרה בדרמטיות שאפינה כל סיפור מוצלח שלה. אני אבוא אלייך היום בערב ונדבר, יש הרבה על מה לדבר", היא "האמת היא שיש איזשהו קשר, אבל אני לא יכולה לדבר על זה מפה, האחרונה". הנחתי שזה קשור לאיזה בחור מסוים שסעד איתנו בארוחת השחיתות דורשים מעשים דרסטיים, כבר יומיים שלא שמעתי ממך, ומשום מה "נכון", השבתי לה בטון חצי מתנצל, "אבל חשבתי שזמנים דרסטיים מתקשרת אליי לעבודה". "אהה, לא, כלום. פשוט חשבתי שקרה משהו, כי את אף פעם לא "לא יודעת, תספרי לי את..." ניסיתי לדובב אותה. "קרה משהו?" היא שאלה בבהלה. "ליאתי, מה קורה, זאת יעל". הקטנה שלנו והרמתי טלפון לליאת לעבודה. לא אלי ולא אל אלונה, החלטתי לשבור את אחד מחוקי הבסיס בחבורה אחרי יומיים שבהם אין קול ואין