איתי, לפחות לנצח אם לא יותר. הייתה מתחלפת באותה התדירות. הם פשוט נמאסו עליי, עם הפרחים וזהו. זה קרה לפחות פעם בחודש, אפילו יותר, כאשר דמות הנסיך נסיך חלומותיי, שאני לא רוצה יותר אף אחד, שהוא האחד והיחיד לכתה, משכתי אותן הצידה והכרזתי אני מאוהבת, שהנה, מצאתי את ויודעת ששתיהן נזכרות עכשיו בכל הפעמים שבאתי ביום ראשון להמשיך. אני וקשרים מחייבים לא הולך ביחד", אני מוסיפה, אותי... לא יכולה לשבת יותר מדיי זמן במקום אחד. חייבת לזוז, מסתורית. "היה, היה נחמד. היה טוב אפילו, אבל אתן מכירות נכון, אבל אל תאמיני לכל מה שאת קוראת...", אני מוסיפה בנימה ומודה על כך שהיא משכה אותי מהאש, לפחות לפעם הזאת. "זה קצת את שפתיה. "כן, אני יודעת", אני משיבה, מנסה לחייך חיוך מעודד במהרה, וברור שהיא מצטערת על מה שאמרה כבר ברגע שהמילים עזבו נכון, מה שאמרו עלייך ועל ההוא, נו, את יודעת...", היא אומרת שכמה מהן ניצתו ומאיימות למשוך איתן את השאר. "תגידי, זה חרד מהתלקחות בלתי צפויה, מנסה למצוא ברז לכבות את הגחלים להיכנע לפרובוקציה הברורה. אני רואה את המבט על פניה של שולה, גחלים רוחשות. "יופי...", אני משיבה בניסיון לשפוך