בחלק ממחנות הריכוז של סטלין, שנפרשו ברחבי סיביר, קזחסטאן ואזורים קשים אחרים, היתה חומה שהפרידה בין מחנה הגברים למחנה הנשים. לעתים האסירים והאסירות היו מתכתבים בפתקים שזרקו מעל החומה, ואף מתאהבים בהתכתבות מבלי לראות זה את פניה של זו ולו פעם אחת. ידוע על זוגות של ליטאים (בני העמים הבלטיים שנכבשו ב-1940 גדשו את המחנות ואת הגלות הסיבירית בשנות מלחמת העולם ואחריה, רבים מהם נאלצו להישאר שם עד סוף שנות ה-50) שאף נישאו כך בהתכתבות, ללא היכרות פנים אל פנים. נישואין אלה נערכו כדת וכדין ע"י כמרים קתוליים שגם הם היו אסירים באותם מחנות. אנשים כאלה היו, על פי עדויות, די חזקים באמונתם (ולא רק באלוהים) כדי לא להיכנע למפלצת. אליך - אליך - מעל החומה - מעל השומרים ומעל הדממה  של ערבות השלג סביב (אצלנו השלג דמה לסוכר), מעל שיירת רכבות הבקר - פתק עגול-הכתיב. רעב ומחוק? - רעבה, מחוקה. הגוף לא מראה סימני מצוקה: הגוף מאבד משמעות, וזו הסיבה שאפשר לאהוב כל כך מרחוק וכל כך מקרוב, כשני אחרוני המיעוט האתני. (אצלנו היינו הרוב.) כל כך מרחוק וכל כך מקרוב, ואין משמעות לפנים, לגוף השחוק ולריח הפה. כאן איש מאיתנו אינו