לצעדים שלו. מדי פעם מישהי העירה לו שיש לו צעידה מלאת ביטחון עצמי, כאילו הוא מזמזם איזה מוזיקה בראש, או מנסה להיראות 'קול'. אבל עכשיו אקס הקפיד מאוד ללכת לאט. ללכת מדוד. הטריק היה להיטמע בקהל מספיק בשביל שאף אחד לא יזכור שהוא ראה אותך. בשביל זה אקס היה צריך להרגיש את הקצב של המקום, את הקצב שבו אנשים הלכו. אקס חשב שאולי היה צריך להביא תיק גדול, שיאט אותו קצת. אנשים מסביבו נעו לאט יותר ויותר. האינסטינקט הראשוני אמר לו להסתובב ולברוח. משהו בזרימה של התנועה לא היה טבעי. יותר מדי אנשים ניסו להיראות כאילו הם עסוקים במשהו אחר. 'יהיה בסדר', אמר הקול בראשו והוסיף שהוא חייב להמשיך הלאה ולראות מה יקרה. בדיוק עם המחשבה הזאת הוא נעצר בכניסה לאולם ההמתנה. מאחר שהיו רק כמה עשרות אנשים באולם הענק, הדרך הייתה פנויה לפניו. אבל משהו ב'יהיה בסדר' צרם לאקס. קודם כל זה אף פעם לא היה מבוסס על עובדות. וחוץ מזה במקום להוריד את הלחץ ה'יהיה בסדר' רק הגביר אותו. אקס חשב שאם מישהו עוקב אחריו, אז אותו מישהו והוא צריכים קצת זמן איכות לבד. במקום כמו השירותים הציבוריים, איפה שאקס יוכל לשאול שאלות ולעמוד על כך שהוא גם