הרבה חלב."  יצר האימהות, לעומת זאת, חזק מאוד. זה יצר? לא יודעת. זה מה שאני מרגישה כשאני עוברת לידם, מין התכמרות מתקמרת לעברם, כאילו חוט מתוח מתוכי וקשור לזנבותיהם, לזנבו של רוברט במיוחד. אני רוצה ללמד אותם לצוד עכברים, אני רוצה ללמד אותם לחפור בור ולכסות את הצואה שלהם. הם מייללים והפטמות שלי מתכווצות, ויש לי משיכה עזה בבטן התחתונה.  "הרחם שלנו מתכווצת." אמר דוקטור מיכאלי כשבדק אותי לפני יומיים, הוא חייך לאמא, ושניהם היו מרוצים. רק אני שומעת את השגיאות שלו בעברית? רחם זה זכר, לא?  טפשת היריון. יש דבר כזה, באמת, שבועות של ערפול חושים מתוק. אבל אחרי ההמלטה אין בעולם כולו יצור חד ומפוקס ממני.  משהו מציק לי, כמו קולר מעט הדוק מדי, שאינך מרגיש בו בהתחלה, אך ככל שחולפות השעות אתה רוצה לקרוע אותו מעליך, ואני קופצת מהשולחן אל אדן החלון. יפה בחוץ ואולי אצליח להשכיח מעצמי את עצמי, אולי אוכל לשוב אל מתק ההיריון, כשראשי היה ריק ממחשבות. אולי אוכל לשוב אל עצמי הצעירה. זה מצחיק. הייתי בטוחה שאני בן אדם. באמת. נדמה לי שקוראים לזה החתמה. הייתי בטוחה שאני גרסה מוקטנת של אמא. המחשבה הזו לא ממש עוזרת. היא