כאילו שלא הייתי חונן אותה בעצמי, אם הייתה לי סמכות. ישר לבית של סגן הרמטכ"ל. והלכה, השקד המדהימות שלה, חיבקה אותי חיבוק אחרון שיותר מכל סימן קץ לחיקי. "מצטערת", אמרה בבכי, מחתה את הדמעות שהציפו את עיני הרציונלית, להמשיך את חייה הלאה חרף נטייתה האמוציונלית לחזור באמון שלה. כי נטשתי אותה בצרתה. מהטעם הזה תדבק בהחלטתה היא אמרה שלמרות שאוהבת אותי ותאהב אותי לעד, למעשה בגדתי אחרי שבועיים סגן הרמטכ"ל חנן אותה.  רציתי לחזור אליה אבל כן". אורית בכתה ונפרדה ממני ב:"ביי אהוב שלי, לעד אוהב אותך, גם זמן. אותה לאישה ולגדל ילד ולא אוכל לחכות לה שמונה שנים, שזה המון ובכל זאת אני רוצה שנפרד, כי מפעם בי הצורך להכיר מישהי, לשאת אותה כפי שלא אהבתי מעולם ושאוהב אותה לעד כפי שלא אוהב לעולם בסרטים והייתי חייב לעשות את זה גם כן פעם. כתבתי שאני אוהב נישקתי אותה והעברתי לה בפה פתק. תמיד ראיתי שעושים את זה לאט מיטיבים איתם. אבל בכל זאת  נראתה יפייפיה. היה הנוהל בחודשיים הראשונים, מעין טירונות של אסירים שלאט אורית הגיעה לחדר של הביקורים עם אזיקים על הרגליים, כי ככה ביישנית ולהעיר להן, אבל הן פיצצו אותה במכות,