כשיצאו מהחדר למטבח שניהם דמעו, ולא ידעו אם מעצב או מצחוק. הם ישבו זה ליד זה בצפיפות, ליד שולחן האוכל הקטנטן במטבח. זרועותיהם נוגעות זו בזו, רמי החליף כמה מילות נימוס עם אימו, היא הביטה בהם, וחייכה בנחת. כשהגישה להם את כוסות התה המהביל, התיישבה גם היא לשולחן ושאלה בנימוס: "אתם משתמשים באמצעי מניעה?" הם הביטו בה, לאחר מכן זה בזה, ושוב פרצו בצחוק בלתי נשלט. דנה בין פרצי הצחוק אמרה בקושי: "חווה, אנחנו לא... זה." - "לא?" התפלאה זו, "או כמה חבל." היא שאלה לשלומו של אביה שהתאלמן זה מכבר, ודנה הייתה נחמדה ואמרה, אולי הגיע הזמן שיכיר מישהי, ואז חשה את המרפק של רמי... היא הפסיקה לרגע את שטף הדיבור, הסתכלה עליו ואמרה: "רמי, אתה ממזר רציני." מיד חזרה והתנצלה על הלשון הלא נקייה, אבל חווה חייכה אליה בהבנה, "לא תאמין," לחשה לרמי באוזן, "כל שצריך זה רק לנשוף קצת בגחלת..."   ז': מזימות כבר למחרת ניסתה דנה להיפגש עם יפית, וזו ניסתה להתחמק משיחה, "אני מתגעגעת," אמרה בפשטות, "לא אפריע לכם, אני אוהבת את שניכם." "אנחנו די עסוקים עכשיו, את יודעת בגרות ריאלית זה מסובך יותר," ניסתה ללגלג על דנה שהצטיינה בלשון