החליפו צבעים. " הו, לא יודע! סוף סוף הגעת!" קרא המלך " כבוד גדול הוא לי לפגוש אותך! שמעתי עליך רבות!" " באמת???" התפלא לא יודע. "בטח!" אמר המלך והושיבו על הספסל המלכותי. " מספרים שאין עוד חכם כמוך ב'לא לדעת' בכל האוקיינוס כולו!" לא יודע היה לגמרי המום. " אבל..." "כן." המשיך המלך " אצלנו, בארץ לא יודע, ככל שאתה יודע פחות, כך אתה חכם יותר! החכמים הכי גדולים שלנו לא יודעים כלום! בעצם...כמעט כלום. אני, למשל, נבחרתי להיות מלך בזכות זה שלא ידעתי לענות על אף שאלה ממה ששאלו אותי. אבל היום אני מרגיש שאני קצת מזדקן ופה ושם יש דברים שאני מתחיל לדעת...כמה חבל... אבל בזמן האחרון מסתובבת השמועה, שהנה נולד הלא יודע המושלם. זה שבאמת לא יודע כלום! כל כך רציתי לפגוש אותך והנה אתה כאן!" "אבל..." מלמל לא יודע " אבא ואמא שלי...הם..."  דמעה קטנה נשרה מעינו של לא יודע והפכה לפנינה. המלך אחז בפנינה. " זה בסדר." אמר וליטף את ראשו של לא יודע. "אני רוצה להראות לך משהו... בוא אחריי." והם שלושתם שחו במסדרונות הבדולח...שחו ושחו...עד אשר נעצרו. היה זה אולם גדול עוד יותר מאולמו של המלך. ובתוכו שחו המוני דגים, שהחזיקו