"אנחנו צריכים לדבר" זה כל מה שהיא אמרה,  זה מה שנשים תמיד אומרות. גברים אף-פעם לא יאמרו את המשפט הזה (הם גם לא תמיד מדברים, אבל זה כבר נושא אחר) ולמען האמת הם מפחדים מהמשפט הזה פחד מוות. למה צריך את כל ההכנה הנפשית? "אנחנו צריכים לדבר" זה כל מה שהיא אמרה, מה שבעצם אומר, שלמעשה הכל כבר הרוס ואין בדיוק על מה לדבר. זה לא אתה אלא היא וכל הבולשיט הרגיל, כפי שהתרגלת לאכול פעם אחר פעם. יורד לחניה, לוקח את האוטו של ההורים ומבטיח לאמא שכן, הפעם אתה כן תמלא את המיכל ולא תשאיר אותה בלי דלק. הדרך רצופה בבמפינגס והאוטו קופץ ומשתנק, לא רגיל לשיטת הטלטולים שכפית עליו והוא צועק לך שתזכור שלא מדובר בג'בלאות אלא בתוך העיר ושהוא לא בנוי לזה.  "לא בנוי לזה, אה" אתה חושב, "מזכיר לי מישהי". והמחשבות מציפות אותך, חותכות אותך כמו הסובארו-פשע  עם הארבעה חבר'ה משמאל. מזל שהטראנסים שלהם עידכנו אותך קצת לפני. והכל מתערבב אצלך במוח, הופך לעיסה דביקה של רגשות. גז-ברקס. גז- ברקס. לשאוף מהנחיריים, לנשוף מהפה, אתה משנן לעצמך את המנטרה בניסיון להירגע. לשאוף מהנחיריים, לנשוף מהפה, אתה ממשיך  ואגלי הזיעה מלטפות את פניך.