קורא לעברם: "מן האדה? מן האדה"? "אנא, חאמיד" - השיב גדעון לתושב השכונה הערבי בקור רוח, לא עצר לרגע והמשיך לצעוד בנחישות לעבר הכותל, כשדריו כל הזמן צועד במהירות לצידו. דריו חש כמו אצן מרתון שרץ לעבר המטרה, כשהדופק שלו מואץ יותר ויותר, עד שנדמה היה כי נשימתו הולכת ואוזלת. וכך, כשידיו מושטות קדימה, הגיע אל הכותל, הושיט שתי ידיים, נגע באבן הכותל הענקית, ופרץ בבכי אדיר.  גדעון הסיר מייד את הכאפייה מראשו, ועזר אף לדריו הנרגש להשתחרר מהכאפייה שעטפה את ראשו. הוא שלף מייד את התפילין משקית הקטיפה הכחולה, שלף אף את הטלית היחידה שהשיג, והחל ללפף במהירות את התפילין סביב ידו השמאלית של דריו. את עצמו עטף בחלק הימיני של הטלית, בעוד דריו מתעטף בחלקה השמאלי של הטלית. וכך, כששניהם עטופים בטלית אחת, החלו להתפלל כשפניהם סמוכות עד כדי נגיעה, לאבן הכותל: "ברוך אתה ה', אלוהינו מלך העולם, אשר קידשנו במצוותיו וציוונו להניח תפילין" ואחר כך, לאחר שדריו הניח את התפילין של ראש מעל ראשו, את "ברכת התורה": "ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם, אשר בחר בנו מכל העמים ונתן לנו את תורתו, ברוך אתה ה' נותן התורה."  ומייד אחר כך: