קטע אותו הנביא, "ויום זה לא כל כך רחוק, בו שני המתים אשר אתה חיללת - גם זו אשר קברת בחייה וגם זה אשר לא הבאת לקבורה - שני אלה יתנקמו בך  מרוב קינה קירות ביתך ירעדו. שמך יהיה למשטמה, ללעג ולקלס. חייך לא יהיו חיים, בגלל הדברים אשר אמרת. "אני אלך עכשיו," פנה לנערו, "בוא נער, הובילני לביתי. אמרתי את אשר היה לי להגיד. כעת נראה אם היה מי שיקשיב." הם יצאו, וקראון קפא על מושבו. דקות ארוכות ישב שם, פיו פעור, קפוא כלא מאמין. אבל הוא האמין. ולבו קפא גם הוא. "הוא מעולם לא טעה..." מלמל קראון. "כן, אני יודע." אמר זקן המקהלה, שהיה גם יועצו של המלך. "אני טעיתי?" המשיך הוא למלמל, ראשו אחוז בין כפות ידיו. "אמת." "מה עליי לעשות?" אמר קראון, קולו נשבר. "שמע בעצתי... שחרר את אנטיגונה מקברה. הבא את פוליניקס למנוחות." "זו עצתך - לסגת?" "כן, מלכי. ומהר. ולך אתה, ולא שליח." "אם זו עצתך... זאת אעשה," אמר קראון וקם ממקומו, על פניו הבאה נחושה. בלי להוסיף מילה, הוא יצא. היימון רץ, מיהר. הוא לא בזבז אף לא רגע אחד.  משליחי אביו חילץ את מיקומה של ארוסתו, אנטיגונה. ועל ידי שוחד, הצליח לגרום גם להם להביא אותו אל המקום.