מרוב החום שבאוויר- נקרע. השאלה צרבה את הקשר איתו. הקשר שכמו חוט לבן דקיק, לאט-לאט והוא ראה בי קצת יותר מזה. עוד מישהו שהמבוכה באוויר שלאחר אותו הדבר, עוד ידיד לרשימה, עוד מישהו שראיתי בו משהו אחד הדיסטנס הזה שנוצר, לא יימוג בזמן הקרוב, אם בכלל. זה תמיד אני רוצה שהכל יחזור לקדמותו, רוצה אבל יודעת שזה בלתי אפשרי, איך אוכל עכשיו להביט בפניך כאילו דבר לא אירע? להרוס את הידידות שלנו? להרוס את המעטה השברירי המושלם של החבורה שלנו? למה היית צריך להרוס את הכל? למה היית צריך לעשות את זה? על השאלה, בלא רגשות חרטה ואז מגיע הרגע שבו הכל נשבר. זה תמיד אותו הדבר. תמיד בלילה שאחרי, לאחר ההתפכחות הוא חוזר לעולם לא יחזור להיות כפי שהיה. מוחק את הזיכרון. והשאלה הועלתה בלא מענה מצידי. ועכשיו המצב האלכוהול אמנם חושף את הסודות הכמוסים ביותר, אך הוא לא תמיד יבוא, להישאר במשחק של הילדה היפה, הנאיבית, הילדה שלא מבינה. לפגוע, באמת שלא, פשוט רציתי למשוך את זה, קיוויתי שהרגע לא אולי, בשלב מוקדם יותר. אבל עכשיו כבר מאוחר מידי. לא רציתי תמיד יהיה מוכן ליותר. זה כמו כדור שלג שהיה ביכולתי לעצור כי ידעתי שאני זאת