הסתכלתי. למה?". "תחפש אותי ואת מעיין שם. דרך אגב, אנחנו פה כבר כמעט שנה ולא באיזו משימה. הארי, אני צריך טובה" עצרתי כששמעתי ניירות מרשרשים. "אז אנחנו תיקו, אהוד," הוא אמר את שמי בפעם הראשונה, "מה אני יכול לעזור?". "יש פה איזה תת-אדמירל בדימוס, וודסון קוראים לו. הוא צריך אישור לספר לי על איזה מבצע שהוא עשה עם צוללת ועם העקרבים השחורים". "תן לי אותו," אמר פאקס ו-וודסון קיבל את הטלפון. "כן?" אמר, "כן, אני מבין. אתה יודע שהייתי צריך אישור לזה. מאה אחוז. אוקיי. יום טוב". "הוא אומר שאני יכול לספר לכם," וודסון עיווה את פניו, "ושתבואו..." וודסון "...לבקר כשתוכלו". מה אני נער שליחויות? הייתי שמח לדחוף לפאקס את הסלולרי הארור לתחת. דברים כמו מה שגת- שביט- מה שלא יהיה שמו- רצה לדעת פשוט לא מספרים. "בואו החוצה," אמרתי, "יש פה אוזניים שלא צריכות לשמוע". הדבר הרע בכל העסק היה שחצי מהאנשים באולם בהו עכשיו בגת כאילו היה אלוהים. אוקיי, זה היה עסק יפה מאוד, מה שקרה עם המטוס של בריטיש אירווייז אבל- גיבור מלחמה או לא- יש לו חוצפה לא נורמלית. והוא עוד העז להיראות נבוך מכל העסק? הוא בטח נהנה מזה כמו איזה