אני המשוררת האהובה על עצמי אך אין בזה ממה שמשוררים נוהגים לכנות אהבה. לא קובע בי הרושם המוזר ששירה היא דבר  נכון כניסוחו של דבר שמחה השירה בגדר ההפרדה, בגבול המחשמל, המבטן בין ספר הזיכרונות וספר השירים, השניים אינם נהווים בבת אחת, אינם מיישירים מבט, אינם כשווים על כפות המאזניים ואינם, לעולם, מבקשים שכך. אתה נדמה מופתע. אל תדמה. איני ממשילה אלא הופכת אמת יציבה לרוטטת: בצד אחד הקיר בחדרי ותמונתי עליו, הבגד לגופי וגופי תחתיו, ועץ משפחה אשר לצמרתו הענווה קראתי אמיר, כך או כך צלו שווה לכל נפש, כך או כך, קטנה הנפש כמידת עליו. בצד השני, אני ריקה מרגישות לעצמי. בשם הריק אני כותבת.