המוח שלי הרוס. יותר מידי אלכוהול.  מור. היא סוחטת לי את המוח, היא תופסת אותי בביצים. אני ממלמל, מוכה שיגעון כשהיא באה אליי, מתפשטת עירומה, ומזיינת אותי והכול כמו במנהרה חשוכה. אני לא יודע אם זו היא איתי, או שדת הלילית, או יצירת דמיוני ההוזה, או שאני חולם. היא לא שוכבת, היא טורפת. היא לוקחת את כל הגוף שלי ועושה בו מה שהיא רוצה. מכופפת, שוברת, מאחה, ממרקת, פוצעת, שורטת. אוכלת. כשהיא גומרת נדמה כאילו היא נחנקת. היא משתנקת, האוויר מהריאות בקושי יוצא. ואז משהו נמס בה, והיא הופכת למרגרינה. ואני נראה כאילו יצאתי מהזירה.  את העיניים האלה שלה רציתי שיהיו שלי. לגלח לה את האישונים מהלבן, לשמור בקופסה כמו עדשות.  אחרי שהיא גומרת עליי את הצורה, אני זוחל על הרצפה עירום ומנסה למצוא פינה לבכות. אני מתכנס באיזה כוך, כמו בפינת השירותים הקטנה, מקפל אליי רגליים וכמו מתפלל בטירוף. הראש שלי נחבט בקיר ואני לא מרגיש. כאילו הכול בפנים שבור ממילא. אני שומע את רגליה פוסעות עירומות על הבלטות, הולכת, חוזרת, מפזמת לעצמה מנגינה. ננעלת על איזו מלודיה ושמה את הדיסק הכי קרוב, שירים שנשפכים כמו מים, נעימות, לא מילים.