די הצורך שאוכל לעבור בו. לפניי היה קיר. הארתי בפנס שלי על הקיר, ללא הרבה תקווה, סתם מתוך ייאוש. להפתעתי, הקיר נגול בשקט הצידה, ומנהרה נמוכה נתגלתה. ללא היסוס, פסעתי פנימה. המנהרה הסתיימה בקיר נוסף. הארתי בפנס עליו אבל כלום לא קרה.  לפתע, שמעתי קולות מהצד השני של הקיר. עמדתי וצותתי. "מריה, נזיד הצלופח היה מצויין". זיהיתי את קולו של הכהן הגדול.  "אני שמחה שאהבת את זה", ענה קול של אשה. "דריה, למה את לא אוכלת?" "כי זה לא כשר", ענתה דריה. "מה זאת אומרת?" "ובכן, הנער ההוא שאנו מחזיקים בשבי אמר לי שאלוהי ישראל ציווה את בני ישראל לאכול רק אוכל כשר. צלופחים אינם כשרים". "מה השטויות האלה?" שאל אביה בכעס. "רק אנשי יהודה מקיימים את החוקים המטופשים האלה. אין כל רע באוכל שמולך נתן לנו. עלייך לאכול ולהכיר לו תודה". "למה את לא אוכלת?" הוא שאל לאחר שתיקה קצרה. "למה אנחנו זובחים נערים צעירים למולך? זה אכזרי. אני לא יכולה להאמין שאל אמיתי יציב כאלה דרישות זוועתיות מעמו". "אל תדברי כפירה. מה קורה איתך, אני תוהה. תיכף תגידי שאני אבא רע ושהיית מעדיפה להיוולד לכופר יהודי". שמעתי רגליים רצות וטריקת דלת. האבא