כל הטוב? או שאפול כרגיל? מתאים לי להיכן שהגעתי? ומה יהיה כשאחזור? האם אצליח לחוש את ליופי? לרגע המתקתק? לדברים הטובים שיש בקרקל? לתחושה שאולי במועדון, הזיכרון הציף בי שמחה, אולי אפילו געגוע. לפשטות? בו אהיה בבית ואוכל לרקוד בצורה לא מאולתרת. וברגע ההוא, שם, בנוהל שבת ממוסיקה בפלאפון. אז עצמתי עייני ורציתי להגיע לרגע עולה לפני המדבר, וזיכרון של כמה בנות מהמחלקה, כשרקדנו לרקעו במועדון, אני רוקדת סוף סוף, משתחררת, עוצמת עיניים, ולרגע בפאניקה מתמדת. לשמירה ומתעוררת מכך. חייל קרבי בדריכות מתמדת, חיילת קרבית לחלומות. בסוכות, כשסגרתי, לא הפסקתי לחלום שאני צריכה לקום לקום בשעה כזאת. מוצאת את עצמי מוטרדת מכך שהצבא חודר לי אני נשארת. אני קמה, השעה 03:11, ולי זה כלל לא נראה מוזר שוכבת. הוא לוחץ ואני מפוחדת. אני מבקשת רשות מהמפקדת למשהו, אני עושה צעד ביניים- מחליטה להוריד את הווסט למרות שאני בכלל אני חולמת שאני נחנקת מהאבשש, אני מנסה להתרומם ולא מצליחה, לחלומות, מנסה לעורר אותי בכח. אני יודעת בתת מודע שאני צריכה לקום כבר, המוח מפרש זאת סיימנו לירות ועתה נותר רק לקום. שעון מעורר ל03:11, אני חולמת