לעשות הוא להכליב את חוט רקמת חיי בשלך, הלא תדע. ויותר מכל רצתה לומר לו, ראה, הרי נפשי נתונה בכפך וכל שעליך בהקיץ. כל הזמן. את שנתה וערותה ותפילותיה. ועדיין, כן, עדיין שוגה בחלומות ונרדמת מיד, ואינה חולמת את אותם הדברים הנוראים שטורדים תדיר התחינה בקולה, ושוטחת את אותן הבקשות שאמרה כשהייתה בת שבע, פניה. ובלילות טרופים מדי הוגה קריאת שמע ולא מנסה להסתיר את האחת נתונה בין רגליה, חובקת את קרסולה, והשניה מגוננת על ורצתה שידע שעודנה ישנה כמו עובר, רגליים צמודות אל הבטן וידה לנוס, להעלם. אנשים חדשים, וכל נימי נפשה מבועתים והיא משתוקקת לברוח, מהר, ועל כך שאינה בטוחה בעצמה מספיק וליבה מתנהג כמשותק כשפוגשת בצומת נפשו הדואבת של האחר ולדרוך בכל הכוח. עוקצני, והרי תמיד היה זה מקור גאוותה הבזויה, היכולת לעמוד אדום, עכור. ודווקא כשצריך ליבה אינו נכמר, והיא מלגלגת בטון דמעות. והבזקי קנאה עוד מבליחים בנפשה וצובעים את ליבה באור מכריעה אותה לעיתים עד שרגליה אינן עומדות לה ועיניה מוצפות במבוכה כשמחמיאים לה, ואצבעותיה מחפשות מפלט בשערה. וחמלתה ורצתה גם להתוודות על הכשלונות הקטנים, על שעודה פוכרת ידיים לצד