באידאולוגיה סובייקטיבית - אלא כנגד כל הסיכויים, אמיתית בו, אף פעם לא מתרחשת מתוך אמונה, שכנוע עצמי או דבקות ולסיכום: הצמיחה של גדולה אמיתית באדם, ההתגבשות של עצמיות למרות, בלי סיכוי בלי תקווה, כך, כי זה גורלו. ולא נודע כי פעם היה בכלל? ועם זאת הוא בוער, לא בגלל, אלא סיכוי יש לנר כנגד כל החושך שמסביב, שעוד כמה דקות יבלע אותו, אפשר לבעור רק בתוך החושך, רק נגד הסיכויים. ואכן  איזה להיות, למרות ועל אף הפסימיזם, מה שעושה את הבעירה לממשית, כי הסוף נורא,  אבל בפנים יש ניצוץ של חיים, כח בפנים, שרוצה הכר, נופף באגרוף קמוץ )כנגד הכל כנראה( ומת. בחוסר הכרה במשך כמה ימים, ואז לפתע פקח עיניו, התרומם מן כבוד עצמי, וזה כל מה שנותר, וזה המון. מסופר על בטהובן, שגסס זאת - לא לוותר. באבסורד הנורא הזה טמון איזשהו הוד, איזשהו, שחור, אלא דווקא בגלל שאנו כה יודעים מה בדיוק יהיה הסוף ועם להיות מורד לא בגלל ששיכנענו את עצמנו שהכל ורוד -או לא כל כך גבורה אמיתית. כמו הזקן מתוך 'הזקן והים' של ארנסט המינגווי - זו, לעשות ולהיות. נכון,  זה אבסורד, זה פרדוכס - אבל זו החיים - ועם זאת להילחם כדי לצמוח וליצור. ומתוך