בפלאפון?". יוסי עשה 'לא' עם הראש, והמבט שלו בעיניים היה כזה של 'אני לא מאמין שאתה תעשה את זה'. טיפת הזיעה על יוסי הפכה כבר לגוש ענקי, שירד לו על כל הפנים. הוא התחיל לגמגם, אבל בראש שלו הוא כבר ידע שהכל אבוד, ושהוא לא ימצא לזה חרוז. בלוויה שלו, אימא שלו סיפרה שהמילה הראשונה שלו הגיעה בזמן שהיא והאבא ראו בטלוויזיה סרט תיעודי על נפולאון. בסרט הגנרל צעק: "גדודים! קדימה!" ויוסי, שבדיוק התעורר משינה, פתח את הפה שלו וגמגם: "א...א...אימא." כשאימא שלו סיפרה על זה היא התחילה לבכות, וכשהיא סיימה היא סיפרה שבבר-מצווה שלו היה להם אישור מיוחד מהרבנות לשנות טיפה את ההפטרה, כדי שהיא תהיה בחרוזים.  אחר כך בא הרופא המיוחד למומים-מולדים, וסיפר שיוסי היה יכול לתרגם אותה לעברית, למילה 'תפוז', ולחרוז אותה. הרגשתי די מטופש, אבל אני בטוח שיוסי, אי שם מתחת לאדמה, או בשמיים, או איפה שאנשים עם מומים-מולדים הולכים אחרי שהם מתים, מרגיש מטופש פי אלף. כל מה שהוא היה צריך להגיד זה 'חרוז - תפוז', והוא היה מנצח בדו-קרב הזה.