אל המתים. שנקרה בדרכה ויצטרפו אלינו. יפלו בנפילה חופשית אל תוך המציאות המכה בפנים, המרסקת את כל פעם הן עוד ינצחו. של ספק או תהיה. החולשה, רפיון התודעה, מוכנות להפיל אותם בחזרה למטה בכל רגע המחשבות המציקות נדחקות לפינות התודעה האפלות, מחכות לרגעי מישירים מבט ומעופפים קדימה, רק קדימה, למעלה והלאה. בתודעתם. משתדלים לברוח מן המחשבות, התהיות, הסטיות המציקות שנשתלו מקרטעים להם בינות שמים וארץ בתנועות מגושמות, מלאות פאניקה. ולהוכיח לעצמן כי עדיין נותר בהן דבר מה מטוהרת העבר. גוש נוצות בלתי אחידות המנסות להתרומם, לשחזר את תהילת העבר המציאות הקופחת. כנפיהם המרוטות כבר אינן מה שהיו פעם. גם הן זכו להיפגש עם השחור שכל כך קל להתחבא בתוכו, להתכרבל בפינה ולעולם לא לצאת. מנסים להתרחק, אך כמו תמיד, נמשכים בחזרה אל הכאב הממכר, להבין, להשתלב. לעורקיהם בכל מפגש שכזה עם בן אנוש, בכל ניסיון להתקרב, מנסים להבין.  מנסים למצוא את הסיבה לאפילה הנוראה אשר חודרת הנאה מהכאב, העצב, השכול הנורא שמכה בפניהם בכל הזדמנות. מנסים להבין.  כמו זבובים שנמשכים אל האור.  כאילו שואבים בחזרה, אל האור. מציצים להם מעת לעת אל תוך