יומיים-שלושה ואשר לא נמכרו, אל מצבור האשפה שבחצר. מדי לילה, נהג האופה הפולני לצאת את החצר, ולהשליך לחמים שלמים ולעיתים דברי מאפה מתוקים, אשר זמנם עבר. דוד קלמן חשב שזהו ממש אוצר, ובבחינת מטעמים לחיך. בכל ערב היה ממתין לצאתו של האופה מ המאפייה ולהשלכת דברי המאפה "הישנים", ומייד כאשר האופה נבלע שוב בפתח המאפייה ונעלם מן העין, היה קלמן דוד עט על המזון היקר הזה, אשר עמד שם לנגד עיניו, כמוצא שלל רב. לאחר שהיה נוטל את דברי המאפה, נהג להצפינם היטב מתחת למעילו, שמא יבחין מי מהחיילים הגרמנים ב"גניבתו" הפושעת, ואחר כך היה שב בחסות החשיכה לביתו, שם היה שופך את התכולה על גבי שולחן האוכל לעיני אימו, חנה. לא היה מאושר ממנו, כאשר הבחין בשביעות הרצון אשר נראתה על פניה למראה הלחם. מדי פעם, היה מוצא שלל רב בדמות נתח עוגה ישנה, והוא, קלמן דוד, היה מתפלא כיצד אפשר לזרוק כך סתם נתח עוגה הראוי למאכל, לאשפה. משהיה שב עם נתח עוגה שכזה אל אימו, הבחין כיצד אורו פניה למראה המטעמים שהגיעו אל שולחנה.  בלילה חשוך שכזה, עשה דרכו קלמן דוד אל המאפייה, אלא שהפעם לא ושוב, כאילו שומר הוא על דבר מה. לקלמן דוד נדמה היה