ריחמתי עלייך אתמול, משום שאני יודע שניהיליסטיות העניינים ואני שואב ממך לא הנאה אלא סבל רב. אני חש שנאה קשה אבל עכשיו, האם נותרה חשיבות לכתיבה. במהירות רבה השתנה מצב ולהכות אותך בתדהמה. היש אושר גדול יותר? מעשה כה משולח רסן כלפתוח את מכתבי אלייך במילה 'אהובתי' במילה הזו 'אהובתי' ואני אוהב את העולם על שהוא מרשה לי לעשות אני מדמיין את פנייך כשתפתחי את המכתב הראשון ותתקלי מיד האם תכעסי? תהיה זו  הנאה או סבל לקרוא בהם. האם תקראי בהם? האם אני כותב אותם למעני? האם גם למענך? אני שואל את עצמי אם בתיבה. אני חושב שזו תהיה האופציה המועדפת. האם אבוא אל ביתך בבוקר יום ראשון ואשאיר את המכתבים כולם הנכונים. היא שמחה למראהו של סבל. כשאני חש חמלה, אין זה ברגעים ועדיין שונא את המין האנושי, עדיין תגובתי הראשונית הטבעית קטנטנים על מנת להפוך אותי לניהיליסט. אני נלחם בזה כבר שנה בגללך. גם בגלל שהאמונה שלי כל כך חלשה שמספיקים כמה אירועים הסבל הזה, הוא מכה בגלים. לא בגללך אלא בגלל הכל. כן, גם שעה 70:41 את עצמי. עצמם כגלי רדיו החוזרים לבית שידורם. אם קצתי באהבה אני מגעיל מרווחי הזמן קטנים והרגשות במחזורים