כי יש בכי מתמיד של מי שהפך אותך לכזה. נורא מתמיד. לא, לא מתים אם רוח נוגעת בך. הופכים למתים -חיים. וזה יותר הזה. והרגשתי רע. אחרי חצי שעה מייקל נעלם. ואני נשארתי בלימבו וחשתי כאבי תופת. וזה עם הצעדים הכבדים אמר שאי אפשר לחזור. וזהו. ואז הייתי לידו. אותך" ככה. זה לא חיים. אתה יודע. מייקל... מישה שלי... אני אוהבת "מייקל. אני יודעת שאתה פה. אתה חייב לגעת בי. אני לא יכולה אז בפעם הבאה שבאתי לקבר, באתי מוכנה. התחלתי לדבר והוא הבין. לא רציתי להתגייס, והיה לי עוד שבוע. אבל אז החלטתי שאני לא רוצה לחיות. גם ככה לא היה לי למה. אפילו יותר מהמערבולת, כאב לי לחשוב שאני לא אראה אותו יותר. ואז בא זה עם הצעדים הכבדים. והוא החזיר אותי. וזה כל כך כאב. וחצי שעה פשוט התחבקנו. והייתה אנרגיה כל כך טהורה שם. "אל תחשוב" נוגע בך.. את... את... אני לא יכול אפילו לחשוב על זה. " שיכלתי לעשות זה לעמוד בצד. אסור לגעת. זה הכלל. כי אם אני לנשק אותך כל כך. כל פעם שבאת לקבר. כל פעם שבכית. אבל כל  מה אני רוצה לנצל אותה... כל כך התגעגעתי אלייך אירה שלי. רציתי "כן, זה המקום שלי. פה אני חי. כלומר מת. יש לנו חצי שעה... "אני