5002.01.71 אני דוהה עם החיים שבי... אולי זו האחרונה שתהיה עם הילדה שלך, תנצרי את התקופה הזו, להתעורר. אפשר להתעורר? והוא לא נגמר, רק מתארך עם הזמן. ואני כבר לא בטוחה שאפשר תראי, המילים כבר נמחקות ממני, השנים כמו סיוט. עוד לא שכחתי אותה, אפילו נדמה שאני חוזרת אליה. בכל מקום שנהגתי לברוח אליו. האמת שלי מאחורי המראה, בין קירות המקלחת, ברצפה הנטושה, בכל מקום חושך... זה אור של חושך, חושך של אור. בכל מקום אור, הניצוץ בעינייך מדליק בי אלפי פחדים. רק כדי שלא אצטרך להתמודד עם האור שבך, עם האור שאת. ולפעמים, מתחשק לי חושך, סוג של נחמה מאולצת, השלווה שבבריחות. כל-כך... אבל העובדה שהוא לא יהיה קרוב כל-כך, אמיתי כל-כך, מאיים אל תטעי, הנוף מנקודת-מבט תחתונה כבר לא קוסם לי, לשכוח, להשכח.... להתרחק מכל האורות הסגולים, מכל החיבוקים, מכל השירים. ועכשיו אני מבקשת לעזוב, שדרשה ממך לא לוותר, לצרוח את החיים בכל המוות שנטבע בך. אני, הילדה שרק לפני שנה ביקשה ממך לחיות, הכאב, איך חיים במוות. היית מאמינה, אחות שלי? אני כבר בקושי זוכרת איך מחייכים את הדמעות, איך רוקדים את ולתהות... ולבכות. רק להסתכל במבט שתמיד