שלי, נכנסתי למיטה עם הבגדים, לא היה לי חשק להתרחץ, ללבוש פיג'מה, ושמעתי את היבבות. חשבתי: מה רע לה? מחר תחזור אל הבעל המזורגג שלה, או תמצא מישהו חדש שיכניס לה והיא תספר כמו פעם, כשכל חודש היתה באה עם אהבה חדשה ותמיד נצחית, והיא הלא די נאה, בת שלושים ושבע, משומשת אבל במצב טוב, היא כבר תמצא מישהו שיתקע לה.  שכבתי חצי הלום, כאילו היה לי חום. היה ברור לי, שבחיים לא יתפסו אותנו. אם דודקה, שיש לו מוח מבריק, המוח הכי מבריק שהכרתי מלבד נחצ'ה, לא תופס, אז מי כן? מה, הוא לא מבין מה זה ההיסטוריה, שהיא הוא ואנחנו?  כי מה, בשלושים ושמונה לא נכנסתי אתו ועם נפתלי וחצי עם מכונת ירייה למרר? וכל השטח של צינור הנפט, לא הרגנו שם כל ערבי שזז? ומה, לא היינו מכניסים טרקטורים לגולן, מחפשים אש, מגרים אותם שירביצו בנדולרות של כדורים? והכול בשביל להגיד שהם התחילו לירות על טרקטור ואז לגלח להם את הצורה. וינגייט לימד אותנו משהו.  ומה, דודקה לא זוכר מה הוא לימד? על יד עיבאלין, לא העמדנו ערבים בשורה, בפקודה שלו? ומה, לא הכנסנו כדור לכל ערבי עשירי שעמד שם בשורה? אחרי שהם שכבו מתים והאחרים ברחו, הוא עמד, הבריטי הדגול -