של מנקות. איזה בלגן. סירחון של כלור וסמרטוטים ישנים. נשענתי פנימה לתוך החושך, מזרקים נפלו על הרצפה לידנו, עדיין בתוך האריזה. תפסתי שתי ידיות ונתתי את הטוסיק. הוא דהר פנימה כמו במלחמה, טאק, טאק, טאק, יוצא נכנס בכל הכוח, רעב, חד, בלי לתת מנוחה לפרוסטטה, סוחט, לא עוצר, לא מאט. זו הייתה הדפיקה הכי כואבת שקיבלתי אי פעם. כאלה הם הגרמנים - אין להם רחמים. בנובמבר שאלתי את ד"ר קמרהוף אם זה כבר לא הרבה זמן מה שיש לי שם למטה, למה זה לא עובר, אולי יש בדיקת דם או פיפי שאפשר בכל זאת לעשות. כי מדגדג לי עכשיו גם בביצה השנייה. אנחנו יכולים לשלוח לתרבית, הוא אמר, אבל אתה צריך לדעת, מחלות מין זה לא סיפור גדול בברלין. לכולם יש איזה הרְפֶּסוֺן אם לא יותר. וחיים. זה מה שיפה, כאן מקבלים אותך כמו שאתה. הוא הוציא מהמגירה ערכה לדגימה וכשהצֶמֶרגפן ליטף את הקפלים על העור שלי, סיפרתי לו שבזמן האחרון הולך לי יותר טוב. אני כבר קורא קצת עיתונים, אולי לא הכול ברור אבל הרעיון המרכזי כן. הורס אותי שהפועל תמיד בא בסוף המשפט. הוא הנהן וסגר את המקלון בתוך כלי הרמטי. אחר כך הוסיף במרקר שחור את המספר הסידורי שלי, הכניס הכול