הפתוחים גר בשדה ניירות מקומטים, בבקתת הושטת יד. האיש הגבוה הם אינם גרים באותו הבית. הילד פרוע השיער בעל השרוכים אותו האיש אינו שומע , אינו יוצר, מטביע את רגשותיו בעובדות. גופו עייף, רזונו מרתיע ומאיים. אותו האיש שיושב עכשיו בשולחנו ומחדד בכפייתיות את עפרונותיו. תמונה שלה איתו. מחובקים. מחייכים. שטופי שמש ופשוטי דעה. בין שאיפה לנשיפה. המשכנו להתבונן בפשטות, בין בדיחה לבדיחה, בין שאכטה לשאכטה, תמונה כה מבוימת , קפואה , בשחור לבן. שאין לו אף זכרון מאימו חוזרת מהסופר ובידה מצרכים, מלבד כמה רציתי לחבק את אותו הילד פרוע השיער ומפוזר השרוכים שלא שאכטה. עשן. שוב הסתכלתי בתמונה. ההכחשה. כך גם הייתה המודעות. ככל שמשפחות היו שלמות אז כך, גם הייתה הרפואה. מרוב שאנשים היו בריאים אז, כל כך אירוני. מרוב שהיו הדברים פשוטים אז , כך גם הייתה "איזה פשוטים היו הדברים אז, אה?" . מביט. אשלייתו קוסמת לי. מתנוססת הסיסמה "סופרמרקט". היא מחזיקה עגלת קניות גדושה ומחייכת בין המדפים. מתחתיה שואל ומעביר לתמונה שבה היא מופיעה , ביופייה  המרתק כל כך. "היא הייתה דוגמנית , את יודעת ?" רבות כל כך, עד שעייני מתלכדות