ניר, ולא אכפת לי יותר. זריחה. ירייה. האבן כבר לא כל כך נקייה עכשיו, אבל אני עם מאוכזבת ממני, ממנו, מהעולם. ישבתי שם, צועקת שוב ושוב כמה שאני שונאת אותו, אוהבת אותו, אבן, לבנה, נקייה, קרה. תחנה אחרונה, הולכת בין המצבות, עוד מעט זריחה, חוזרת לאותה האימונים בנשק, על איך שניר הסביר לי מה לעשות ואיך, קו 98 לקחתי את האקדח של אבא שלי, קצת נזכרת בגדנ"ע ובצבא על יכולתי ככה. ובזיכרונות מהטיול, חיה את ניר ואת הזריחה שוב ושוב, לא ועכשיו, שלוש שנים אחרי, לא משלימה עם האובדן, חיה בתמונות ניר. יהיה אבן, אבן קפואה, עם מספרים ואותיות. לא נראה לי הגיוני שניר, הילד הכי שמח בשכבה, הכי קופצני, הכי אותיות, מספרים, שנים, שמות, ניר. עומדים בבית הקברות, חלקה קטנה עם דשא מסביב, אבן לבנה עם הזיכרונות שימשיכו לחיות לנצח, אבל במקום זה אנחנו כאן, העקום של נתי, אתה התמונה שלי ושל ניר עם הזריחה, את אמורים לראות את התמונות, את איך שסמדר יצאה גרוע, ואת החיוך אין, פשוט אין. ולמחרת, גם אין ניר, יש הלוויה במקום, היינו ואין ניר. אתם מבינים? רק עמדתי שם, מסתכלת על ניר ופתאום על ההר ממול. אבל התסריט הזה לא בנוי טוב, ממש לא