איפה שקרולי ישב כמה שעות קודם לכן, סימני מגפיו המושלג שבו היא הייתה רק באותו היום בבוקר. היא הורתה לו המדרגות, אל השער, מחוץ לטירה, אל הוגסמיד, ואל גן התפוחים דיאנה לא הסיטה מבטה מעיניו ורק משכה אותו איתה במורד פולט את השם כאילו ביריקה. מעט. "ורק מסתובבת כל הזמן עם.. עם הקרולי הזה!" הוא נהם, איתי. איתי ועם סאם, כלומר", הוא מיהר לתקן את עצמו, מסמיק "כי.. כי אני מרגיש, שבזמן האחרון, את כבר כמעט לא מסתובבת "למה?" לה מבט חד. היא לא נראתה מופתעת במיוחד. אני, כנראה שאני... אני מקנא, בסדר?!" הוא התפרץ לבסוף, מחזיר "אני..." הוא ענה, מביט ימינה ושמאלה כאילו מחפש ישועה. "... שרק לה היה. "אתה תאמר לי", היא ענתה, נועצת בו מבט שקרא אותו מבפנים, מבט שבעיניו הסגיר אותו. "מה יש לי?" הוא שאל, מנסה לשמור על מבט אדיש, אך הבוהק הראשון שנקרתה לה ההזדמנות, מיד לאחר הארוחה. "מה יש לך?" דיאנה שאלה, דוחקת את הארווי לפינת המסדרון ברגע הוא הביט בעמוד הספר לפניו, שחזר לפוקוס, והמשיך לקרוא... ולמה קשורה תחושת ההחמצה המוזרה, אבל לא ממש הצליח. הוא עצם את עיניו וניער את ראשו כדי לתהות על מה הוא עצבני כשניסה להעלים את