יושבת ומסתכלת בשעון הנה אני יושבת בראש ורגל ואף ואוזן הנה אני יושבת בצל הדלת 01 דקות של מחשבה משחק של שקיעה בין הסורגים. השמש מתרוצצת על הפנים טיפה של חום בתוך הכפור בתוך החדר הקר והשחור שהיא שייכת לי בלבד יש לי פיסת שמש קטנה טיפה רסיסים. אבן. מיכל. לא חשוב בכלל. מיכל. מיכל זכוכית ריק. מיכל. מקוטע והוא לא מוותר. עם מקל ובקבוק כי כשבא הערב אז  הוא חוזר אני סוגרת מנעול וחלון ומתחבאת אז למה הפחד אותי משתק שיפחיד אותי. ובסך הכל אין כלום שזוללת בשקט גופה הם להקת תנים הכלבים שנובחים לא להיות מרוצה. והערפד שם בחוץ הוא סתם תירוץ של סוסים שצועד על תקרה הצללים על הקירות שייכים לצבא ערב אמות מההלם למוח. כי אם אתחיל להרגיש ובפנים יש קהות חושית כמו בסרט, לאוזן. עקצוץ מהפה מתלקח מהמרפק לברך. דקירה חדה עוברת כאב ואת העתיד מסתיר בגרגר דק. החול קובר את העבר להיות לבד זה מאוד מעייף והמדבר אותי עוטף ועם כוח רצון אקום שלשום אולי אשב לנוח, לישון אבל מתכסה בחול אני חושב ללכת אבל שותה פנימה רגשות אני חושב לבכות להיות לבד זה מעייף. והמדבר אותי עוטף מפעפע במרחק שלושה ימים שומעים קול של בור מים אני לא שם לב