דקות הביאו לי את שניהם חמים-חמים. אכלתי. שתיתי. ועיינתי קצת בספר של ניק קייב לעשות לעצמי פרומו. "קראתי את זה." אמר מישהו לידי פתאום. הרמתי את עיניי וזה היה בחור צעיר ויפה. עיניו צוחקות ושובבות. ערניות. התגברתי על מבוכתי ושאלתי אותו: "אהבת?" "כן." אמר. "מאוד. קודר וכבד. אבל גדול מהחיים." "יופי." אמרתי. "זה מה שחיפשתי." "את נערה קודרת?" שאל. "לא." עניתי. "אבל סיפור קודר הוא יותר עמוק." "כן." אמר. "מה שנכון, נכון." הוא שתק אז. ואני גם שתקתי. ואז אמר: "הייתי רוצה להכיר אותך. אם את רוצה שנחליף מספרי טלפון." חייכתי אליו. "אל תיעלב. אבל אני מעדיפה שלא." "את יפהפייה." אמר לי. פעם שנייה באותו יום. "אולי רק אתן לך את המספר שלי. ואם תרצי, תתקשרי." הסתכלתי עליו רגע. "טוב." אמרתי. הוא פישפש בכיסו והוציא קבלה ועט המשמש כמחזיק מפתחות. הוא רשם מספר טלפון של מכשיר סלולארי וחתם מתחת בשם מיכה. "בבקשה." אמר, ונתן לי. לקחתי את הקבלה והטמנתי בכיסי. "אז להתראות." אמר. והוסיף: "אני מקווה." ואז הלך. אני עיינתי עוד קצת בספר וסיימתי את השוקו והקרואסון. אז יצאתי אל הרחוב, וגשם זלעפות. יותר חזק מקודם. תחת המטרייה