שהייתה כבדה הסתכלתי על השידה משמאל. זר פרחים כחול היה שם, כמה חבילות הצבא, על המדינה, על החיים. מחשבות עצובות, עתידיות. מחשבות נוסטלגיות, מתגעגעות. על בכאב, והצוואר שידר תחושה של "תפוס". אבל הייתי צלול. מחשבות. פקחתי לבסוף את העיניים, ובהיתי בתקרה מעליי. הראש עדיין פעם קמתי בפחד. בפעם הראשונה אחרי המון זמן, לא חוויתי סיוט. מידיי, מותש מידיי, אבל לא יכולתי שלא להבחין שלא הזעתי ולא ידעתי שאני ער, אבל לא יכולתי לפקוח את העיניים. הייתי עייף פרק 4 לך", היא התרחקה. החדר נהייה מטושטש, רחוק, רחוק. הקרובות. הבטתי בה במבט שהלך והתערפל עם כל שנייה. "לילה טוב ימין, חיפשה את הווריד, והזרימה לוורידי את המרגוע לחמש שעות "הכול בסדר, זה רק משכך כאבים", היא הפשילה את השרוול ביד סנטים עם נוזל צהבהב חלש אחוז אצלה ביד, ומעין חיוך מתנצל. אחות צעירה הופיעה משום מקום, והתקרבה אליי. מזרק באורך 5 שוב צעדים, דלת נטרקת. על השידה מצד שמאל. תהנה!", אמר הממושקף. אמר תמיראמיר. "כן, אנחנו נצא. ואגב, השאירו לך כל מיני מתנות "יפה. אז אנחנו נשאיר אותך לנוח כאן. כל טוב לך, וחלומות פז." הנהנתי לאישור. אתה רווק, נכון?"