להתפתח באופן אחר".  "למה לא סיפרת? למה לא התייעצת איתי? שכחת שהיינו הכי פתוחים בעולם, הכי קרובים, הרי דיברנו תמיד על הכל?"  זעם עלה בי למשמע המשפט האחרון. זכרתי היטב את הדברים וידעתי שגם אביטל זוכרת אותם. כיצד העזה הפעם, חשבתי לעצמי.  "את יודעת מה אענה לך על כך, גברת פתיחות והתייעצות שלי" , אמרתי.  "ומה תענה לי?"  "התייעצתי איתך בדיוק כפי שהתייעצת איתי אז, בנסיעה שלך ללונדון עם ענבל אחותך , הנסיעה הפתאומית, באת וזרקת לי את העובדות בפרצוף כמו לכלב" .  היא הייתה על סף בכי. "זה בכלל לא דומה. הייתי צריכה להחליט על הלימודים האלה בהתראה קצרה...אני רואה שלא סלחת לי על זה עד היום".  קמתי אליה , ליטפתי את פניה ברכות ואמרתי קרוב אל האוזן שלה:" סלחתי לך על הכל, אביטלי. ואת צריכה לסלוח לי עכשיו".  היא הדפה אותי מעליה. הדמעות פרצו ממנה באחת, נשטפות על פניה, מרטיבות את הלחיים ואת התלתלים.  היא הרכינה את ראשה, פניה כבושות אל הקרקע , קולה מתייפח והיא יורה בי מלמולים מקוטעים של אהבה: " חבל שאני כל כך אוהבת אותך, טינופת אחד. זאת הטרגדיה של החיים המסריחים שלי, שאני כל כך אוהבת אותך. עשיתי בשבילך הכל,