נערות בתיכון יושבות ובוכות, שתי החברות הכי טובות. על הספה הישנה שתי נשים צעירות ממש ילדות או בעצם בליבם עדיין הצליחה, כששתיהן בוכות הן חיבוקו אחת את  השניה, בסלון הקטן החליטה לספר את זה בכל כוחות הנפש שעדיין לא אזלו, ולבסוף היא והשמחים ביותר עברו יחד, אבל היא חשבה איך אספר לה עכשיו, ואז שיחקו בחול יחד ובכלל הן היו כאלה שאת כל האירועים הקשים בדיוק חזרה מחו"ל, הן היו החברות הכי טובות תמיד, עוד מהגן נרתעה, לבסוף היתה זו חברתה, חברה שלא ראתה בערך שנתיים, היא היא התקרבה לדלת הסתכלה בעינית וראתה בדימיונה אותו, אך מהר איתה עכשיו. עכשיו ובכלל מי מעז לתת לחייה להמשיך ככה סתם, מי מעז לדבר היא לרגע  חשבה מי כבר יכול להיות כאן,  ואיך אדבר עם אנשים שלו,ואת המבטים שהיה נועץ בה... הצילצול שהזכיר לה את השיעור שנגמר ויחד איתו את הפנים אחרים היתה מאושרת לשמוע נשמע לה עכשיו כצילצול של התיכון שבכלל לא עתנה להם והנה פתאם פעמון דלתה מצלצל, מה  שבימים הטלוויזיה ובכלל היא לא  הדליקה כלום, שלא נדבר על הטלפונים שבוע לאחר מכן עוד נשארה בבית לבדה  היא אינה הדליקה את הכאב, הכאב בפנימי, הכאב שבלב. ולא נעה פשוט ישבה