שלא התייעצה עמי, אבל במקום לריב איתה רק אמרתי טוב, אבל בתנאי שקודם נלך לבקר את סבא וסבתא בבית הקברות. אימא דממה זמן רב לפני שהסכימה לתת לי את הכתובת, אבל סירבה לבוא. ואני בת שמונה עשרה וקצת, הלכתי בפעם הראשונה בחיי לבד לבית הקברות עם זר פרחים. ישבתי ליד סבא וסבא ולריסה ואפילו לא בכיתי. רציתי לספר להם הרבה דברים, אבל בסוף רק רחצתי את המצבות שלהם ושמתי על כל מצבה שתי אבנים, אחת בשבילי והשנייה בשביל אימא. אני חושבת שידעו שאני שם כי כל הציפורים השתתקו עד שהלכתי. ושוב עברו כמה שנים. אני הספקתי להתחתן, ללדת בת, להתגרש. כשמלאו לי ארבעים שבתי לאוקראינה לבקר אותם. אימא הייתה המומה, מה יש לך לחפש שם ברוסיה, לא הבינה. ואני כבר איבדתי את הכוח להסביר. הרי לא אוכל לחנך אותה מחדש, גם לא ראיתי טעם בגידול פרא של רגשי אשם אז רק אמרתי שאני רוצה לראות ידידים  ולא יספתי, אבל לבת שלי הסברתי הכל מרגע שהבינה.  אימא כבר איננה. כמה שנים אחרי שהגענו נפטרה בשינה ואני לא הספקתי אפילו להיפרד ממנה כמו שצריך. אני מתגעגעת אימא, ואני רוצה לבקר אותם. אינני מבינה למה לא סיפרת לי מיד על המוות ולמה אף פעם לא דיברנו על מה