אימא ושניותה: - לא נשמעו צעקות, רק תנועות חפוזות ומלמולים. מצוידת באירוע כשהגיעה שעתם של הילדים שלי נהגתי כמו אימא. כמוה, אני ניחשתי ומעמדו. גיחכה, לא התגחמה בנושא. שתיקה כהודאה בדבר סודיות הטכס והמנדאטורית, לא הרימה קול, לא שיתפה, לא גידפה את אימא, לא שתקה בתורה, ואף לא אחת מאיתנו, גם לא יונה הדיקטטורית מאוד, סודי מאוד, גם ליונה קרה, כנראה, וגם למרגלית, וכל אחת ומתרחש, אף על פי  שלא הבנתי מהו, מה גם שהמשהו היה חשוב אליי, חשתי אכזבה אבל הבנתי מיד כי משהו משותף קורה, מתהווה שנתיים אחריי התעמתה נתניה עם הנחשים שלה, אימא באה כמו שבאה עמליה, רק אני. זה לא אסון. קורה. מזל שיונה לא התעוררה. יונה לא שמעה דבר, חזק, סליחה, את בטח עייפה, נכון, אישן על ידך כאן על הרצפה, בואי תשכבי שוב, לא אעזוב אותך עד הבוקר. אימא, כנראה צעקתי תודה לאל, אין, או ברחו כשהדלקתי אור, או הלכו לחפש משהו אחר. אותה, אבל לא, לא כעסה, לא לעגה, חיפשה כמוני, אין, עמליה, התביישתי עוד יותר וחשבתי שאימא תלעג לי ותכעס עליי כי הערתי ואני כרענו וחיפשנו טוב-טוב, לא היה זכר שיעיד על ביעותיי, הנחשים, הם מטפסים וזוחלים אצלי פנימה, אני