דומיית הבדידות מתפשטת ביער. עלומה בדומן מסדר העצים הזמן ביתר אותנו לסהר, כבול וחבוי בין העננים למגע עורך המתפשט בי כאש. ברק העיר מולך מטשטש ארובות העצבות עודן עשנות מפסגות אגמיי נשטפת דמעה תחתיהן אנו פוסעים. במחול של צלליות - מחובקים מאירה את צמרות העצים זמרה של גחליליות פועמים אל תוך שקיעתן. הכבישים, כפסים של זהב ונחושת השמיים נצבעים תשואות של ארגמן