ההתחשבות וחוסר ההבנה לא היינו צריכים להמשיך בזה ככה כל כך הרבה זמן, ואני יודע "תיראי, כבר הרבה זמן שאני הולך עם בטן מלאה, בעיקר על עצמי, קצר". הוא מנסה לזכור מה תכנן לומר, אבל יוצא לו ספונטני חייכה. הוא חייך. "קצר" הוא חוזר לעצמו כמו מנטרה "בעיקר אז הנה, מחר הגיע והוא עומד מול. שותק. אמר כבר משפט אחד. היא לזה סוף. הוא. מחר. איך, ומה היה אם, ואם לא, אבל יודע שזה הסוף ושהוא צריך לשים הילוך איטי פעם מהיר פעם פאוז ופעם סטופ. חושב מחשבות מה היה השמשה, כמו בסרט, התמונות חוזרות. מריץ אחורה, קדימה, פעם והוא ממשיך לשבת. שקוף. אוויר. כל הזמן מסתכל על החלון ושם על הוא הולך לעבודה אבל בוהה. חלול. אנשים נכנסים ואנשים יוצאים וזהו. ההחלטה שמחר הוא גומר עם זה. כבר שבוע לא עובד. כלומר לטיפה. מגע. כמו שני זרים. המילים. את הדמעות אבל לא את הבכי. ואחר כך שקט. חיבוק. על מה היה הריב. רק זכר שרבו. זכר את הצעקות אבל לא את הצמרמורת הזכירה לו את המריבה לפני שנכנסו למיטה. הוא לא זכר השערות מדגדגות את האף במין צמרמורת "אבל זה לא מספיק". חשב אז לעצמו אתמול, אחרי שהיא נרדמה, ראשה על החזה שלו, מהמחשבות ומנסה לדבוק