ובאלג'יר, ועם כל הפלשתינאים שמזמינים אותו? ואני תמיד לבד, לך לפחות יש בעל שנותן לך כסף". כולתום: (צועקת ומיללת) "אוי די ! די עם הכסף הזה ! זה רק הורס ! הורס לי את הבריאות ! כל הזמן מזכירים לי כסף ! אבל מה עם החיים שלי !? מה ? שאני צריכה כל הזמן להישאר כאן לבד בבית ולא יכולה לצאת מהבית לרגע ? מפחד שמישהו יתקע בי סכין ?! מישהו שאני אפילו לא מכירה ! איזה בן-דוד צעיר ופאנאטי שלא מבין שאני עשיתי את המהפיכה האמיתית למען עולם טוב יותר, ולא הוא ! הוא טוען שאני שייכת לו, לעם שלו, רק בגלל שההורים שלי מוסלמים ! רק בגלל זה אני צריכה למות ? ומה עם האהבה הגדולה שיש לי והיתה לי עם יהודה ? את זה לא זוקפים לזכותי ? שמחקתי את הגבולות בין יהודים למוסלמים ? והילדה החמודה שלי רדא ? והחינוך הטוב שנתתי לה ?" יהושוע: (מרחוק, מוכיח שהוא מקשיב סטריאופוני לכל המתרחש) "כן, אבל לא נתת לה חינוך פלשתינאי, סליחה, אני מתכוון חינוך מוסלמי !" יהודה: (זועק) "די ! זה לא נכון ! הילדים שלנו קיבלו גם חינוך מהיהדות וגם מהאיסלם. כל הרעיון היה לאחד את הדתות ולא להפריד. לכן הילדים הם חצי חצי, הם לא קפה ולא חלב, הם שוקו! (צועק)