חלום אשר כמוהו מימיו עוד לא חלם. שונה, מופלא, עולם קסום, בו ד. חלום הוא כבר בתוך חלום. מחשבותיו מעט, עפעפיו נסגרים, אט נעלם העולם מבלי משים, והנה חסד. כאן הוא ולא עכשיו, בורח אל תוך עצמו, מקווה למעט מרגוע של הוא נועץ באוזניו אטמי שעווה, מקים סביב עצמו חומה של שקט: לא יש חולים הנאנחים קצובות ויש המחרחרים מריאות סדוקות, ואילו החלון הפתוח משהו. מבטי הסביבה ומפני רוחות הסתיו המנשבות מן המסדרון הפרוץ אל לילה. הוא סוגר את הוילון סביב מיטתו - עולמו הקטן - מפני ג. לילה הסכין לשאת ראשי סובלים עוד לפניו(. מייד יחוש ברטיבות זו המוכרת הנספגת לאיטה בכר )שמן הסתם, צינור. עוד רגע ובמשיכה אחת העלה את הסדין הבלוי מעל לראשו. עלה לו הטיפוס אל מיטתו - מיטת הברזל, נזהר לא לנתק שם אף מיטתו בחדר, גורר אתו את העמוד המתגלגל בחריקה צורמת. במאמץ במאמץ עצר דמעות אשר איימו לזלוג על לחייו, משך עצמו בחזרה אל הכחושה, העלובה והמוזנחת, הלבושה בפיג'מה קרועה ומגוחכת. הנשקפת בראי אשר בבית השימוש, נתקף רחמים עצמיים למראה הדמות בשוקולד לא נגע. התיאבון עזב אותו, וכשהביט לראשונה בדמותו קופסאות שוקולד ופרחים המצטברים בפינות