כדי הנשיקה. ממילים. היו לו שפתיים מושלמות, דברנו עם הלשון ובלי קול, הלב השפתיים, ידעתי שזה יסכם את הכל ויעשה זאת הרבה יותר טוב את פנינו, אחד לעבר השניה, ובלי לחשוב פעמיים הצמדנו את לגמרי. לשנינו לא היה מה להגיד אבל המבט כבר אמר הכל, קרבנו מבט, רציתי לפתח את זה אבל לא יכולתי לחשוב הייתי מהופנטת כיסא לידי, לא הפסקנו להסתכל אחד על השני ואף אחד לא השפיל האוטובוס ומתקדם לעברי. התחלתי לרעוד וגופי שקשק הוא התיישב שבו הסטתי את ראשי, נתקלתי במבט האהוב עליי שכרגע נכנס אל הזאת. התכוונתי לשנות תנוחה ולנסות את מזלי עם השינה, אך ברגע באוטובוס הזה אי אפשר להירדם ובמיוחד לא בתנוחה הלא נוחה את עיני, רציתי שהמחשבות המעצבנות האלה כבר יעזבו אותי. אבל לטפח את האשליה שיצרתי לעצמי. התכרבלתי בין שני רגלי ועצמתי שלי לא מוביל לכלום חוץ מעוד כמה טיפות של תקווה מזויפת כדי להתאהב בו! הרי כלום לא יקרה! נמאס לי לצפות ולהתאכזב, הדמיון חולה לגמרי, לשבת במקום מסוים רק בגלל שהוא ישב שם?! אסור לי והתיישבתי בספסל באחורי, בדיוק במקום שבו הוא ישב. נעשיתי היה לי כתף להשעין את הראש, עברתי בפרוזדור הצר של האוטובוס בלילה, עליתי