לי תחושה כזאת של חמימות ענקית, שהתחילה בכפות שלי. לא היה לי הרבה כסף, אז גם לא היה לי חימום בבית. אבל אחרי החיבוק הזה, שלא נגמר, היינו הולכים ויושבים על הספה שלי כזאת מלאכית, שהיא אך ורק שלי? נשכח. רק בזכותה. איך יכולתי שלא לבכות, כשאני מחזיק בידיים היו ימים כאלה, שהיו כל כך נוראיים, וברגע שהיא באה, הכל הזכירה לי את כל מה שטוב בחיים. איזה משהו טוב שעשיתי, כי אחרת לא הייתי מקבל אחת כמוה. היא צרות לכולם, ושום דבר לא הולך לו כמו שצריך. אבל כנראה היה יש לי אותה, הרי לא הגיע לי. תמיד הייתי ילד בעייתי שעושה שלא תבכה. רק מלחבק אותה הייתי בוכה גם אני. לא האמנתי שבאמת הייתה דופקת על הדלת שלי והייתי מחבק אותה חיבוק שלא נגמר, רק כולה בוכה. הדמעות שלה, והטיפות של הגשם, התערבבו ביחד. היא היא הייתה באה אליי כמעט כל לילה. לפעמים היא באה אליי כשהיא שיכור כזה. שיכור תמידי יותר נכון. הייתה לה משפחה, איך אני אגיד, קצת בעייתית כזאת. אבא קצת בלילות הקרים היא הייתה באה אליי. אני אף פעם לא באתי אליה. רטוב. ורק מחכים שיתחיל לטפטף שוב. אהבתי איך שהשיער שלה נראה כשהוא היינו יוצאים לרחובות רק כדי להריח אותו.