מבדרך-כלל, וגורר את עצמו עם הזריחה להליכון ולמשקולות. אחרי איזה ארבעים דקות הוא עוד היה מכריח את עצמו לשחות קצת, לרענן את הגוף. עבר חודש, השרירים התחילו להראות סימנים, אבל הדיכאון סירב להסתלק, כמו סטודנט חנפן שנשאר רבע שעה אחרי השיעור כדי לדבר עם המרצה על התיאוריה המרקסיסטית של המהפכה הצרפתית.  פעם אחת הוא נתקל בה ברחוב, ולא ידע מה ציער אותו יותר - שלא זיכתה אותו ביותר מ"היי" אדיש, או שלא שמה לב לשרירים החדשים והנוצצים שלו. ככה חלפו להם חודשים, השרירים והצער תופחים. הוא לא היה טיפש, על אף שהמוח האנושי, גם שלי וגם שלכם, נוטה לעשות את הקישור שבין עיסוק בספורט לבין מחסור באינטליגנציה. עיסוק אינטליגנטי - ואני מרשה לעצמי לסטות מעט מהנושא, ברשותכם - עיסוק אינטליגנטי הוא קריאת ספר, צפייה ביקורתית בסרט של היצ'קוק או לינץ', דיון אקדמי על התיאוריה המרקסיסטית של המהפכה התעשייתית, או סתם כתיבת מחשבות מלאות-השראה ב4 לפנות-בוקר. אבל ספורט?! ספורט זה עיסוק כה שטחי, כה גופני, כה חייתי, שמי שבוחר בו כפתרון לצרותיו בחיים אין לנו ספק כי הוא נחות מאיתנו ולכן חבל אפילו שננסה להשקיע זמן מחשבה בו, ובוודאי