ושניהם השתתקו. ו'לא יודע', ששמע את השיחה בין אמא ואבא שלו, לא אמר דבר, אבל בתוכו החליט החלטה. עוד באותו הלילה, כשכולם הלכו לישון מתחת לביטנה של אמא דגה, כי כבר היו גדולים מדי לישון  בפיה, חמק 'לא יודע' מתחת לסנפירה והחל לשחות. שחה ושחה. ושחה ושחה... בדרך פגש אותו כוכב ים. " הי דגיגון. איך קוראים לך?" " לא יודע." " לאן אתה שוחה?"  "לא יודע." " דגיגון מוזר. זה כל מה שאתה יודע להגיד?" " לא יודע..." ו'לא יודע' המשיך לשחות. שחה ושחה ושחה... בדרך, פגשה אותו הברקודה. " הי דג! עצור! לאן אתה שוחה?" ו'לא יודע' הרגיש איך הלב שלו פועם במהירות רבה ומרוב פחד ענה: " אה...ל...לא יודע." והברקודה החלה להסתובב סביבו במעגלים, חושפת את שיניה החדות. " אתה יודע כמה זמן לא אכלתי?" " לא יודע..." " הרבה זמן! המון זמן! אתה יודע מה זה אומר?" " ל... לא...יודע!" " שאני רעבה! מאוד מאוד רעבה!" ו'לא יודע' הרגיש איך מרוב פחד הוא החליף צבעים והאפור של קשקשיו הפך לסגול, ומסגול לאדום ולירוק... והברקודה , שהבחינה בכך עצרה והביטה בו בחשדנות. " אתה מחליף צבעים? איזה מין דג אתה?" " ל...לא יודע." " אתה לא דג ארסי במקרה? הרבה