מסתכלת עלי במבט חשדני. ירדנו לסדנא והתחלנו לעבוד על הפסל, שנראה כמעט גמור. במשקוף. "אני כאן!" הכריזה אור ונכנסה מתחת לזרועי המתוחה שהחזיקה בשבע. קמתי ופתחתי. התרחצתי ונרדמתי על הספה. דפיקה על הדלת העירה אותי בערך כל כך לא מרוכז עד שכמעט נדרסתי על ידי טנדר. האופניים של כולם. הגעתי הביתה אחרי עשר דקות-רבע שעה והייתי יצאתי מהפארק ועליתי על האופניים שלי שהיו מונחים בצד עם אחת. דוד עשה בידו תנועה של ביטול והוא ומיכל נכנסו לתור של מגלשה אמרתי ונופפתי בידי לשלום. "ביי." "כן, פשוט זה כנראה לא יום מוצלח במיוחד בשבילי להיות פה," "מה, כבר? בדרך כלל אתה זה שלא רוצה ללכת!" אמר דוד. "סתם, איבדתי פתאום את החשק. אני חושב שאני אלך," אמרתי. "היי, יגאל! מה איתך?" אמר דוד שבדיוק היה בדרך לעוד מתקן. ראיתי את אור? אוך! כמה מעצבן! למה זה הרס לי את מצב הרוח? יכול להיות שאני מאוכזב מזה שלא חשבתי שאת מישהי אחרת..." אמרתי וחזרתי למקום שהייתי בו קודם. אור, והילדה הזאת הסתכלה עלי בערך כאילו נפלתי מירח. "מצטער, צעדתי לעברה והקפתי אותה בשביל לראות את פניה. זאת לא הייתה שערה מונח על גבה והיא מדברת עם ילדה שלא הכרתי.