חלק שלישי חלק שני כולנו חיים בשיכרון. רואים את המציאות בה אנחנו רוצים להאמין. מותה. להתראות נעורים, שלום אהבה. לעוד נתון בסטטיסטיקה. רק דבר אחד נותר לי, זכרונה ונקמת ואחייג, היא הלכה, ולא תשוב עוד, ואיתה לקחה את ליבי. הפכה לא משנה כמה פעמים אצפה בקלטת או כמה פעמים ארים את הטלפון שיקחו מה שירצו. חיי פסקו עם פעימת ליבה האחרונה של אהובתי. כתפיי ויצאתי, השארתי את הדירה פתוחה. היא לא חלק מחיי יותר, קרה, הייתי בטוח. מים זלגו לאורך פניי. אספתי את מעיל הגשם על "המנוי אינו זמין כעת", נאמר לי ע"י קול אלקטרוני. ידעתי מה חייגתי. החלו לזרום לעיניי, הכל נראה מעורפל. לקחתי את הטלפון בידיי, את הטלויזיה. אני נשאר לשבת. האוויר מכביד על ריאותיי. מים מזוגגות, בוהות אל המסך אבל לא ממש רואות. לוקח את השלט ומכבה 'נקווה שיהיה שקט, עכשיו לפרסומות'." יושב על הספה, עיניי פוליטקאי משופשף. 'נהרגו עשרות אנשים', סייים קריין הטלויזיה,