מחייכת בשלווה. השלבים האחרונים במבצע עמוס הלוגיסטיקה הושלמו. שנה וחצי של עבודה מפרכת מגיעה לכדי סיום. מיטב הכוחות חברו למלחמה. נטל כבד יורד מליבה, היא ממש מרגישה איך הנטל הזה מתאדה אל האוויר הפיליפיני הדחוס. המעמסה עוברת הלאה, היא יודעת, היא עמדה במשימה הלאומית. בכבוד עמדה. כעת היא יכולה להישען לאחור ולדמיין את ג'וזפה, לשחזר את החום האנושי שלו. היא מביטה בעיני הדבש של עומר, רעד קל עובר בגופה. את הבלבול בעיני הדבש היא מפרשת לא נכון. חיוך נפרש על שפתייה הבשרניות. כמו צייד מיומן מריח עומר את החיוך שלה. גם הוא לבד, גם לו לא יזיק מגע. הוא מתלבט לשנייה אחת בין השיקול המבצעי לשיקול המכריע, רק לשנייה אחת, אחר כך מתקרב אל הצ'כית ומרפרף קלות על שפתיה. הצ'כית מתמסרת.   הגיבור האנמי של הסיפור שלי איבד משהו בדרך, הוא לא יכול להצביע עליו בבירור, אבל כשיצליח יתמלא חרטה. הוא מחדיר את אצבעותיו מתחת חולצתה של היפהפייה הצ'כית. שפתייה נושכות את שפתיו בחוזקה. הוא מלקק את צווארה הלבן, מריח את ריח גופה. היא משמיעה גניחה חלושה. את יפה, הוא אומר בדממה ורוכן אל עורפה, יש בך משהו אמיתי. הצ'כית רועדת, ידה מגששת