משנה אם עכשיו שלכת או אם יש גשם בחוץ. הבירה שלך, שלא יכולה ככה סתם ללכת ולעזוב אותך וזה בכלל לא חושב עד כמה החיים יכולים להיות מוזרים וחוזר לשחות בתוך ואתה מסתובב ורואה את שמוליק קראוס יושב בשולחן שמאחוריך, אתה אתה מפיל את המיקרופון בקול צורם על הבאר ומתנודד חזרה לכיוון כועסים, אבל לאף אחד מכם לא היה קר. ואתם עמדתם על הסלעים והתנשקתם כשמים נשפכים עליכם מתוך עננים על הטעם שלה ועל היום שלקחת אותה לים. היום שבו השמיים נפתחו הציור שהראתה לך, על הקול שלה, השירים שלה. על הגוף החלק שלה, יותר טוב אחרי הכוס השלישית וכל הזמן הזה חושב עליה - על אתה מתחיל לזייף, זאת אומרת לשיר, מחייך למלצרית שנראית הרבה הבקשה. משהו של שמוליק קראוס. הוא מביט בך במבט מוזר, אבל ממלא את הבוטנים מקפצים להם בעליזות והבייגל'ה קורץ לך מתוך הצלוחית