דקות ארוכות, ככה לעצמו, כש-כל המתים שלו עומדים מעליו ומביטים בו בעיניים קרות, וכל החיים שלו קוברים אותו בעודו בחיים. ואז הוא בקבר הפתוח אל השמיים. רק עננים ותכלת, שום אחיזה לצאת החוצה כשכל רגב אדמה הוא אישון של עין מאשימה כלשהי. כל אנשי העבר מביטים בו בתיעוב, הוא מביט בהם בחוסר הבנה, הוא לא יודע, ולעולם לא יידע, במה חטא. אני עכשיו כואבת, ראשי תלוי על עמוד. אני מנפה את הרגשות למילים, מילים ש-כל אחד רואה בהן דברים שונים. את הסיגריה אני מעשנת, את הקפה אני שותה, מהבוקר אני מסתנוורת, ובלילות אני בוכה. אני שמה איזו מוסיקת קאונטרי שקטה, בוהה במאפרה. מסתכלת על ידיי המתקלפות, עוצמת את עיניי, מתפללת. רואה את כל ראשי השדים המפוחלצים תלויים על הקירות ובעיניהם זעם אטום. הם לא נגמרים, תמיד באים עוד. הנשימה כבדה והעיניים כואבות. אני מסתכלת במראה לראות מה יצא ממני הבוקר. אולי מיכה לא פה, אולי מיכה הולך. אבל עד שהוא יחזור במראה אני לא רואה אותי, אני רואה אותו. הוא לא מכיר אותי, איש לא מכיר. גם אף אחד לא מכיר אותו, אפילו לא הוא עצמו.- 3 -הוא שואל אותי על מה אני חושב. פשוט מאוד, אין על מה לחשוב. אין משקל