מאירים, מתבוננים על העולם במבט כזה ראשוני, לא אולי זה מלהביט במבטי תינוקות מתוקים בעגלותיהם, רקיעי עיניהם                                         לעוף לעוף לתוכם... לתוך מרחבים נפתחים מאירים מנסה לפרוץ מנהרות אטומות בתוך הכרתי, להמריא מבעד פרצים צופה מתבונן על מסעותיי במסילת חיי, כותב שיריי הגיגיי. עוצר את קטר חיי במסילתי. פותח דלת יוצא ממנו לשבת ב"תחנה" אולי בגלל שבית-קפה מהווה "דלת נפתחת" בשבילי: משהו צף בהכרתי... שפניו דומים לפניה , ולפעמים מחייך לעצמי אם לפעמים מביט בפנים של אדם מנסה לפענח את "דימוי החיה" טבועים בפניו. אחד "יומן מסע" חי מהלך עם אינספור סיפורי-מאבקים כשהם משוחחים ליד שולחן בקפה, או חולפים במדרכה למולו - כל חייהם, לתוך מבטי האנשים, במבטים חטופים מבלי להתערב מדי לתוך אולי מהלגיטימיות הלא-כתובה להביט כמו חוקר ב"מעבדת החיים" ללא אויר, טעון כולי... אולי מקריאת שיריו של לורקה  ששירתו הגאונית משאירה אותי אולי זה הזוג שמתחבק בחוץ כאילו מחוגי השעון נעצרו לעולם? אולי זו הארומה של פולי הקפה שחודרת זורמת בדמי? מדוע? מדוע המוזה לעיתים מתעוררת בי בבית-קפה? ואני יושב לי בבית קפה