התאספו רועדים ומצפים מה ילד היום ומה בפיו של אבו נבוט, פתח אבו נבוט. הוא פתח בקללה עסיסית, שלא נגמרה במשך זמן רב. השעון ביפו לא היה עדיין קבוע ואיש מהשומעים לא יכול היה למדוד את הזמן. אחר כך הטיף להם מוסר. הוא הזכיר להם מה היה מצבה של העיר לאחר שה"אפרנג'י" (צרפתים) עזבו אותם עד שבא הוא גואלם, אבו נבוט. הוא הזכיר להם את הטובות שעשה לעירו, ולבסוף איך שילמוה לו העיר כפוית טובה. הוא אבו נבוט שהקים את החומה, שתגן עליהם מפני שודדים, נאלץ היה לבלות לילה שלם מחוץ לה, כמו.. אכן ארור בן ארור הלוקח חבר מאנשי יפו!" סיים את נאומו ההיסטורי. וכדי שלא ישכחו את המעשה המחפיר, קרא לחוקק באבן וציווה לקבוע לוח בקירות הסביל, כדי שכל הבא ממרחקים להרוות את צימאונו במימי הסביל יקרא: "א ר ו ר  ב ן  א ר ו ר  ה ל ו ק ח   ח ב ר  מ א נ ש י  י פ ו !" אכן בטרם קמה מדינת ישראל, היה כל תושב יפו מראה לתייר, הצמא לבניינים היסטוריים את הבניין הקטן בעל שלוש הכיפות ומסביר לו: "זהו השביל, המעיין הציבורי של אבו נבוט והנה כאן הכתובת, שהוא קבע לדיראון עולם לתושבי יפו. כאן  כתוב: "מלעון אבן מלעון אלי יאחז צאחב  מן אהלל יפא". זאת