פקח עיניו בהפתעה. היא לא אמרה כלום, ולו ניתנה לפתע ההזדמנות להתנצל. " אני מצטער. לא התכוונתי לפגוע בך," אמר. "זה לא היה במקום." הוא הביט אל עיניה. "בבקשה, תסלחי לי." והיו אלה המילים האלו שכנראה היא, אני, חיכיתי כל כך לשמוע. והיא הביטה בעיניו, דמעות זולגות על לחייה ואמרה "אני סולחת לך." החלום התפוגג כלא היה, והתמונה האחרונה נחרטה בזיכרוני, אני והנער עוד יושבים שם בחורשה ומדברים. קלאק. שמעתי קולו של מנעול שנפתח. וזרם דמעות שטף את עיניי, שטף ושטף ולא פסק. מה קרה שם? תהיתי, המומה. לא מבינה איך ייתכן שהכל פתאום השתנה. האם זכרוני היה שגוי? אך לפני שהספקתי לחשוב על כך צפה עוד דמות אל מול עיניי. היה זה ילד אחד, שלמדתי איתו פעם בכיתה. יום אחד, ביסודי, הביך אותי מול כולם. לעג לי וצחק עליי. לעג על היותי יתומה. לעולם לא אשכח את היום הזה. את המבט הנוקב שתקעתי בעיניו בעודו מטיח בי מילות גנאי. את הגוש בגרון, את האגרופים הקמוצים. ואת הליכתי הנוקשה הביתה באותו יום, קולות הצחוק של חבריי לכיתה עוד מהדהדים במוחי. ושוב, כשעלה הזיכרון, נוכחתי לדעת שלא כך היה. או לפחות, שמה שהיה נראה כעת אחרת. הילד הזה, בעל