מפני העולם. נפעמת, נרגשת, מעט חסרת שקט, המשכתי להתהלך במסדרון הדלתות, מחשבותיי מתרוצצות בראשי. לאט לאט החלו לחלחל אל תוכי תובנות שלא תיארתי לעצמי קודם. תובנות לגבי חיי, האדם שאני, האנשים שסביבי. לא הייתי רעה, אמרתי לעצמי. לא הייתי לגמרי אכזרית. הרי, במידה מסוימת, הייתה בי טיפת רגישות  אמפטיה  הבנה. פשוט... לא ממש הראיתי אותם. בחיי, לא נתתי יותר מדי לעולם שסביבי. בילדותי הקצרה ראיתי בערך הנתינה דבר נעלה וראוי לציון. הוריי, אימי ליתר דיוק, חינכו אותי לכך. עודדו אותי לנהוג כך. הייתי הילדה השקטה שמוכנה לעזור כשצריך, למרות כל הסגירות הזו, העולם הפנימי שלי שבניתי בגיל כל כך צעיר, למרות החומות הגבוהות. ואז, כשגדלתי, התעוררה בי תחושת הבגידה. העולם הטוב והנפלא, העולם שקמתי אליו בכל בוקר פתאום התנכר לי, לקח ממני את הדבר היקר לי מכל, את הוריי.  ונשארתי, בת יחידה, לבד. וחתמתי בליבי שאני אתנכר לעולם הזה כפי שהתנכר לי. לצערי, עמדתי במידת מה בהחלטתי. זה לא שלא פגשתי אנשים טובים בדרך. הקרובים-הרחוקים שלי לא היו רעים, אפילו שחפצו בירושתי הגדולה  פקידי הבנק, העובדים הסוציאליים, כולם - הם רק ניסו לעזור.