מקומם כשראו את חבריו, שהלכו אחריו, פונים אליו ומנסים להבינו, כבר אבדו בזרם מחזירות לו את האיזון. אין מה להסתיר. לא לשם כך הוא בא לשם: שלוש המילים הבהיקו לנגד עיניו, מצחוק. סחרחורת תקפה לרגע את אורן, האחיזה בסכין נתהדקה. אבל ואז אחד הארסים, טיפש מדי בשביל להיכנס לאווירה, התפוצץ שלו, עיניים עוקבות אחריו. לצעוד בו, והם זזו מדרכו, פינו לו דרך. הוא הלך, ממשיך בצעדה התקרב אליהם לאיטו, לא בכיוונם אלא כדי להמשיך במסלול שתכנן פעורות, משתאות, נדהמות, בהו בו. אנשים התחילו לשים לב. הוא הוא היה שקט, אבל לא היה צריך להוציא שום מילה. עיניים הלום, ובצעד אמיץ יצא מחדר השירותים ופנה החוצה, אל המסדרון. "אין מה להסתיר..." הוא שינן בראשו את המנטרה שהביאה אותו עד לא, הוא ידע. עליו להמשיך, להתקדם. לצוד אותה, פצוע באותה מידה. מהמחשבה על כך שיצטרך להסביר. הוא פחד כאילו היה חיה שעמדו הוא רעד כשחשב על האפשרות שמישהו ישאל אותו על זה. הוא חרד מדוע חרוטים משפטים סתומים על כל גופו, פצעים טריים בבשר נא. רק יתלכלכו בדם, ומאוחר יותר באותו יום הוא כבר יצטרך להסביר יעצרו אותו. הוא ממילא לא רצה להתחרט וללבוש שוב את בגדיו: