ויפתחו את אותו תא, לא, לא את התא המרשרש, הומה המטבעות, אלא בנפשם את שולחנו בחג. או אז יפתחו את תיקם, יוציאו את ארנקם יודע כי יהיו תמיד אחד או שניים שיביטו בו במבט חומל וידמו וכששבת היתה מתקרבת, או כשהעיר היתה הומה מקולות החג, היה ערימה מחוספסת כזאת, אלא רק אחד או שניים, ולעיתים אף לא אחד. של אחרי-הצהריים שלווה ביום-טוב לבבי. ובדרך כלל לא היתה כלל זה הרישרוש הכבד, המגושם, של הבוקר? או אולי הרישרוש המתמשך חיבוק, נשיקה. והיה עובר על כל הרישרושים של אותו היום, האם צועק בקולי קולות, מיהו האיש הצדיק, החסיד? הבו לי ואתן לו האיש, היה שואל בליבו, ולפעמים לא יכל לעצור את עצמו והיה המגע העגול, המחוספס מסביב, היה חש את דופק ליבו מואץ, מי קרוב ביותר אליו, כדי שיוכל לשמור על אוצרו. וכשהיה חש את מצטמרר בכל פעם מחדש, ואת הערימה החדשה היה מניח עוד שמאלה, תווי-הפנים האנושי והחם כל-כך, בעל הצלעות, ולמרות החום היה מניח בערימה שניה, משמאל לראשונה, ולעיתים אף היה חש את מגע היה מניח בערימה אחת, וכשהיה חש את מגעו הנעים של הדקל היה כמוך. והיה יושב וסופר, כשהיה חש את מגעה הקר של מנורת הקנים לא, אדוני, אין הנחה