הבית הופיע מישל והצטרף אליהם בחדר האורחים. סלומון נדהם לראות את האיש הזה, שהזיקנה נפלה עליו בבת אחת. כמעט ולא זיהה את האיש המכובד הזה, רב הקהילה המקומית, בעל הדרת הפנים. מייד פנה אל האיש השפוף העומד מולו וחיבק גם אותו חיבוק אמיץ. "טוב לראות אותך, איז'ו, אחרי כל כך הרבה זמן", פנה אל סלומון. "שב שב, ספר לנו קצת עליך? איך המשפחה? איך בארץ ישראל? דריו שלנו אהב את ארץ ישראל..." סלומון שלף מייד את ארנקו מכיסו והוציא משם שתי תמונות אחת מיום החתונה שלו עם שושנה והשנייה של דניאלה בת השלוש. "אסטה אס מי איז'ה" הראה להם בגאווה את הצילום של דניאלה. "החיים לא קלים בארץ ישראל, עברנו עוד מלחמה, ואצלנו מקווים שזאת הייתה המלחמה האחרונה... אבל באתי לשאול עליכם. מה שלומכם? "  "מוי מאל, מוי מאל" (רע מאוד) ענתה וידה... נראה היה כאילו היא מצפה לשאלה, על מנת שזו תהווה אות וסימן בכדי לפרוץ את סכר השתיקה, אשר סיגלה לעצמה במשך השנים מאז האסון הנורא.  "הם, מהסוכנות היהודית, באו ביום שישי בזמן תפילה של שחרית אל בית הכנסת.... וחיכו עד שמישל יסיים את התפילה..." "אחרי התפילה ניגש אליי השמש, מואיס, הצביע לעבר שני