אז עכשיו אני יכולה להתחיל לחיות? כנפיים. ושאין דבר כזה חברים.... אז אני יודעת שגרינלנד כבר לא קיימת. וגם לא פילים ורודים עם אמונות וחסרת תקוות וחסרת חיוכים דמיוניים. זה מה שרצית? והבובה שלי שנשברה עשו את שלהם. עכשיו אני חסרת חלומות, וחסרת כמה חודשים של דיבורים איתך וצעקות של החברה הכי טובה שלי ילד אני הכרתי במציאות. חיים רק בשביל לחיות? במחברת שלי שרק יודעים לחייך ולצחוק. הכאב נשאר אותו דבר. הוא לא נגמר. הוא לא שמח כמו הסמיילים שלהם ומהמחשבות ועכשיו אני בלתי נראית כמו הדמעות שלי. אבל אז המרחק שטף את השמועות ואת השם שלי מהפה של אנשים ומהלב עצמי. ככה בשקט. אנשים בלתי נראים ויוצאת למקומות בלתי נראים ומשחקת קצת עם שעות בתוך הפוך ואף אחד לא מתקשר. אז אני מנהלת שיחות עם כמה פרדות ניתוקי טלפון ושריפת מכתבים ויש לי שקט. עכשיו אני ילד יש לי שקט. חיים ללא דמיון ללא עתיד ללא עבר ללא זיכרון ללא תקוות ונוצצים כמו האוטו של אבא שעומד במוסך ומבריק לו בשקט. אבל האנשים נשארו אותו דבר. הם לא נשטפו. הם לא חדשים ונקיים אבק רק שלוליות כאלה שאפשר לקפוץ ולהיזכר בנוסטלגיות ילדות. וקצת אלכוהול וסיגריות. אז הגשם