כזאת... יפה, מתוקה, עדינה, תמימה וחמודה. נראה לי שהיא קטנה ממני באיזה שנתיים, אבל זה לא אכפת לי, היום זוג שהבן בגיל 17 והבת 15 זה כבר מקובל ולגיטימי. איך שאני אוהב לשבת שם ולהסתכל עליה, אני יודע שהיא שמה לב למבטים הארוכים והחודרים שלי וגם אני שמתי לב שהיא מסתכלת עלי אפילו קצת יותר, מבטים קצרים, חטופים, מחוייכים ומלאי בושה. תמיד אחרי מבט ארוך הדדי היא מתלחשת עם חברה שלה, הג'ירפה.  נראה לי שפעם הצלחתי לקרוא את השפתיים שלה והיא לחשה לה: "איזה חתיך". שלושה חודשים...! שלושה חודשים שלמים מתחילת שנת הלימודים אני יושב ומסתכל עליה כמו על ציור מדהים שלא נמאס מלנסות לנתח אותו ולמצוא בו דברים חדשים ולרדת לפרטי פרטים. שלושה חודשים והזמן רץ, השעון מתקתק, אולי כבר כדאי שאגש אליה? בעודי מתחבט בסוגיה זו אני נזכר שכבר חמישה לשבע, אני מוריד בצער רב וביגון קודר את שמיכת הפוך ממני ומניח את רגל ימין על הריצפה...אחחח, היא קפואה! איפה נעלי הבית שלי? אוף!!! הם בטח עוד פעם בסלון ליד הטלויזיה. אני קם והולך יחף על הקרח עד לאסלה ושם אני נפטר מהפסולת הנוזלית של גופי. איזה שתן צהוב יש לי, אני לא שותה מספיק.  לשתות!!