                                                לצלצל. הערב. הגברתי את זרם המים ועצמתי את עיניי. הטלפון הפסיק רצית ודאי לשאול מה קרה ומה שלומי, ואם בא לי לעשות משהו קמתי ונכנסתי למקלחת. הטלפון צלצל, וידעתי שזה אתה שמתקשר. ועדיין מרגישה כאילו מישהו רודף אחריי. והנה אני, יושבת כאן כבר שעה או יותר, בוהה באויר ומעשנת, אחרי שהלכת. קראתי פעם שזה מאוד מרגיע לשחרר את הראש ממחשבות, עושה אחרי שאנחנו שוכבים. המשכתי לבהות באותה נקודה באויר גם לי אכפת. נופפתי לך לשלום, מתחמקת מהנשיקה שלך כמו שאני תמיד -"תשמעי, אני חייב ללכת עכשיו, אני כבר ממש מאחר". כאילו שהיה הבנת שאני אף פעם לא אהיה לגמרי שלך. לידי, מתבונן בי במבט ספק חולמני ספק מתוסכל. ברור היה שכבר מרוב שנאה הייתי מדליקה כמה, אחת אחרי השניה. שכבת על המיטה, עישנתי עוד סיגריה, ועוד אחת. כמה שנאתי את עצמי כשעישנתי. יהושע סובול( )"ליל העשרים", ואין לה נשמה. רק לאדם יש. " הארץ היא חומר. הארץ היא גולם , אין לה חיים, ואין לה נפש, "לארץ אין רוח ואין לה סודות. היא לא צריכה שיאהבו אותה.