"הביתה," אמרתי ונשקתי לה, "אנחנו עוברים הביתה". היא שאלה בהססנות כלשהי. להבין למה עמדתי מחייך בצורה אידיוטית. "לאן אנחנו עוברים?" לקח לה מעט זמן להבין את הדברים, חצי מאותו הזמן היא ניסתה "אליסה, הגעתי להחלטה", היא נראתה מופתעת. "אנחנו עוברים..." נשיקה קצרה והיא דחפה לי עוגייה לפה. "היי מותק, הכנתי עוגיות כמו שאתה אוהב. המתכון של אימא שלך," פתחתי את הדלת, וריח מוכר משך אותי אל המטבח. ההחלטיות בלטה מתוכן. עצמי ונתתי מבט במראה, לראות אם העיניים שלי אמיתיות, לי להתנכר אליה. אני לא שייך לכאן, זה לא הבית. הסכמתי עם של אותו עץ. התקרבתי אל העיר אך היא נראתה מתרחקת ממני, גורמת מעלה פעם אחר פעם את אותו הסרט שעבר לי בראש כאשר ישבתי בצידו נכנסתי לאוטו ונסעתי לכיוון העיר, הראש שלי היה טרוד במחשבות, לזמן ממושך בימי חופש. "מייקל, תחזור הביתה... אני צריכה אותך," היא שנאה להישאר לבד צלצול הפלאפון החזיר אותי את תוך ההווה, הצג הראה "אליסה". לעשות כאן. אתה עוד תחזור לכאן, אתה תראה." וחיבקתי אותה חזק יותר. "מייקל, אתה כבר ילד גדול, אין לך מה אותי, "אני לא רוצה לנסוע, אני לא רוצה לעזוב!" דרשתי בכוח שאני