הספר (כיוון שהיא מדברת עליו בגוף שלישי וכתובה בניסוח אחר - דבר זה מוסכם גם על הפרשנים המסורתיים), מצוין שהדבר החשוב ביותר הוא יראת ה' ומשתמע מכך שכל האמור לעיל הוא במקרה הטוב - בליל חסר סדר של עצות מועילות יותר או פחות, ובמקרה הרע - אזהרה חיה המעידה על מה שעלול לקרות אפילו לחכם באדם אם "יחשוב יותר מדי". הצורך בחתימה זו מעיד על כך שלדעת אלה שהוסיפו אותה בשלב בו הספר עבר קאנוניזציה, הוא אמנם כופר בכל האמונות היסודיות שצוינו לעיל. ואם אמנם כך הדבר, הרי שהסתירות בין האקסיומות, לכל הפחות בתחומי קיום הנפש ותורת הגמול, הופכות ללא-רלבנטיות, מכיוון שהמסר הנובע מהן, אפילו לדעת אלה המצדדים בקונפורמיזם של קהלת, הוא אמביוולנטי במקרה הטוב וכופר בעיקר במקרה הרע. נדמה שאין בכך די כדי לטעון באופן שאינו משתמע לשתי פנים שקהלת דוחה את קיום הנפש ואת קיום תורת הגמול. הטיעון לעיל מספק רק עילה לסברה שהקו הנון-קונפורמיסטי של קהלת עקבי יותר, אבל לא מעמיד את הסתירה הדוקרת את העין על מקומה. עם זאת, זהו המקום לבחון את האקסיומות שאין עליהן עוררין, המפרידה את תחום המוסר מתחום ההנאה באופן כירורגי לחלוטין. במקומות