שואלת איך אני מרגיש או מציעה שאסע איתה לניו-יורק. קולטים ת'קטע? היא זו שצריכה לשוב למקום ממנו ברחה אלפי קילומטרים, היא זו שצריכה לחזור לטפל באמא הפסיכית הזו שלה שהיא אוהבת נורא אבל זו גם האימא שכל החיים אמרה לה 4 דברים: 'זונה', 'מלאך שלי', 'חבל שנולדת', 'את האור של חיי' - כשסדר הדברים משתנה למנגינת החליל של ההטבה-החמרה של המחלה. אז היא זו שצריכה לחזור לכל החרא הזה ואני כלב, בנזונה - לא מעניין אותי כלום, מעוצבן מכל הסיפור וכועס עליה שהיא כלבה אגואיסטית שלא חושבת עליי בכלל. איך היא מחליטה החלטות כאלה על דעת עצמה? מתעופפת לה סתם ככה באמצע החיים? גם לי יש מילה בנושא - מה איתי? מה יהיה איתנו? מה יהיה עם החתול??  את הקטע האימפולסיבי הזה של להחליט החלטות ויתפוצץ העולם, את זה היא בטוח קיבלה מאמא שלה... חזרתי במוצאי החג הביתה, עמוס בקופסאות פלסטיק עם פסטות, בשרים, פשטידות ועוגות - אמא שלי דאגה שעד הסבב הבא של החגים יהיה לי אוכל ביתי במקרר. איכשהו היא מאמינה שכשיש בבית אוכל של אמא, לא משנה איזה שואה עוברת עליך - כל עוד אתה מחזיק בפשטידת הגבינות שלה - הכל נהיה קצת יותר קל. אני פותח את הדלת, החתול