אי שם על זרוע נידחת, צועדים שניים בקצב איטי, מדוכדך. העור שוקע תחת רגליהם הקטנות. ראשם הפעוט מתהלך  בינות בסיסי שערות רכות, כפופות. עיניהם צופות מראה שערות עד אין קץ, חדגוני, מכופף.  "בל נאבד תקווה" נשמע קולו של האחד. "עוד ארוכה דרכנו וקשה." השנייה צועדת לידו ומפנה ראשה לקולו. חוזרת ומביטה באופק העגלגל ואומרת "תפסיק לזיין ת'שכל. נמאס כבר. כל היום אתה מזבל לי בשפת סבא. תלמד לדבר כמו בן אדם או תשתוק!" האחד שתק. ההגיון נמצא בשתיקה כשמדובר באישה כמו זו. וכך הולכים הם זה לצד זה ברגע המסרב לפנות מקומו לאחר. ובראשיהם מחשבות. חושבת האישה [כבר שעות שאני הולכת עם החריימה הזה ולא הגענו לשום מקום. זה פשוט מדכא, אני רוצה לישון. אבל איך אפשר לישון פה בעצם? מה אם אני בטעות אתגלגל למטה? מה באמת יש לעזאזל למטה].  "היי, טמבל! יש לך מושג מה יש שם מתחתנו?" האחד מסתכל בה כלא מאמין. היא התעצבנה "מה אתה חרש פתאום? שאלתי אותך משהו, אתה יודע או לא?" "אינני יודע." ובעודו מדבר נזלה טיפה מעינו אל לחיו, והוא מפנה ממנה מבטו. היא אינה משמה לבה, רק מדברת "יכול להיות ששם למטה יותר טוב? יכול להיות? מה אתה חושב?" חושב