ופתאום, יש לו את הטלפון שלי, הוא יכול להתקשר כל דקה. שצריך קצת יותר להפעיל את המוח, לנצל את האני הפנימי עד הסוף. אף-פעם לא חשבתי להיות דוגמנית, תמיד רציתי להצליח במשהו "שדרות התמר 91", זרקתי לעברו ונעלמתי לתוך שירותי הבנות. נשמע לי צורם. "ילדה! לא רשמת את הכתובת שלך", הוא המשיך לצעוק, לפתע קולו והחיבה? לאן נעלמה הדוגמנית שהייתה לפני רגע? איפה כינויי התואר "רגע ילדה!",שמעתי את קולו, בזריזות חתמתי את שמי ומספר הנייד שלי ומיהרתי להמשיך בדרכי. הצהוב מול עיניי. "אז מה את אומרת? דוגמנית או לא?", האיש המחוייט נופף בטופס חליפה מחוייטת וגם פרקר, מהסוג הטוב. כנראה שיש לו כסף, חשבתי לעצמי, הוא יכול להרשות לעצמו גם להדהד בעודו מוציא דף צהוב ועט פרקר. "דוגמנית, אמרו לך פעם שאת יכולה להיות דוגמנית?", קולו ממשיך