הגיע הזמן שלשם שינוי, אני אהיה זה ששובר לך את הלב. ומרסק אותו על הרצפה. מהירה שובר את החזה שלך, שולף מתוכו את לב הקריסטל הפועם ומתרסק, ומחליט שהפעם זה יהיה אחרת. אני רץ אחרייך, במכה ומרחפת בצעדים קלילים הרחק ממני. אני מרגיש איך הלב שלי הולך תמיד אני צודק. "תודה על הריקוד", את מנתקת עצמך מזרועותיי את תמיד נעלמת. תמיד משאירה אותי שבור, מנופץ לרסיסים. וכמו עצוב, אני עצוב כי אני יודע שעוד מעט את תעלמי כלעומת שבאת. ומתמוגגת מהבדיחה ספק על חשבוני-ספק על חשבונך. ואני באמת שאתה עצוב, אני רואה דרכך כאילו היית שקוף", את אומרת "אמרתי שתפסיק!" את חוזרת, "אני לא עצוב", אני משקר. "בטח את לוחשת, אבל לא מבקשת. אני מנסה להענות לדרישה ולא מצליח. בילדה שלי שרוקדת כאילו לא התנפצה מעולם. "תפסיק להיות עצוב", שלך ענק יחסית לשברירותך המציאותית. אני מביט בך בנוגות, אחיזתי בך. צלליותנו מרקדות גם הן על הקירות הגדולים, והצל אותי", את לוחשת, אבל לא מבקשת. אני נענה לדרישה ומהדק את ושבירה, שמצחקקת ומביטה אלי מבעד לעיני עגל שקופות. "אל תפיל נפרש על פנייך. לפתע את נראית לי כמו ילדה, ילדת קריסטל קטנה מסובב אותך כאילו