לאיזה שהוא שיבוש בתוכנית, אשר יגרום לנער להישאר עם הוריו באיסטנבול... "אולי יקרה נס והבריטים לא יאפשרו להם להיכנס לתחומי ארץ ישראל" - חשבה-התפללה וידה.  ודריו, דריו חש שאבן כבדה נגולה מעל ליבו, לאחר שעבר את השלב הקשה בדרך לארץ ישראל, דבר הבשורה להוריו. כל השאר, העתיד בארץ ישראל והחיים שם, נראו לו כהרפתקה אחת גדולה, אשר מעתה יוכל לממש. מחשבותיו היו נתונות עכשיו רק לארגון חפציו האישיים לקראת הנסיעה, ואף תכנן לעבור בין חבריו ומכריו ולהיפרד מהם. הוא ידע כי ייקח זמן מה עד אשר יוכל לפגוש בהם שוב.  הימים הבאים חלפו במהרה וכבר עבר גם חג ראש השנה, ובאמת נותרו אך מספר ימים עד ליום הכיפורים. בזמן הזה עבר דריו בין קרוביו ומכריו. הוא אף נפגש עם סלומון וסולנאז' לשייט אחרון שלפני הנסיעה. את רוב מכריו פגש שוב בערב יום הכיפורים בבית הכנסת. היה זה יום כיפורים קשה מאוד אצל משפחת אבוט. גם אווירת יום הכיפורים הייתה קשה ממילא, ובנוסף שררה אווירת נכאים בבית אבוט עקב נסיעת הבן. דריו עצמו היה נרגש לקראת הנסיעה והדיר שינה מעיניו בלילות האחרונים. הוא קיווה להסתגל במהירות לחיים החדשים בארץ ישראל. למוחרת, בבית