המיטה, הוא למיטתה של לונה, שמש, שיערו היה בהיר וארוך, וגוון עורו צהוב חלק. הוא התקרב כך, אבל הוא לא היה רוברט. הוא לבש תוגה זהובה שנשזרה מקרני הכל והיה שם תמיד. הוא בפירוש היה היפה באלים, גם לונה חשבה צעירים, אך משהו בעיניו היה עמוס וזקן, כמו עיניו של מי שראה אור כל השמשות בתבל יוצא מדמות אחת. תווי הפנים שלו היו לאפולו הייתה הילה צהובה וזוהרת מסביבו שהיה קשה לפספס, כאילו זיהתה אותו בגלל פניו, היא לא הצליחה לראות אותן דרך הדמעות - "שלום אפולו", היא אמרה כנגד אל השמש שהתקרב אליה. היא לא והביטה לכיוון ממנו בקע הקול. לונה הרימה את ראשה, נגבה את הדמעות מלחייה בידה הימנית צעדים איטיים שהתקרבו למיטה. לרדת לארץ", נשמע קול מאחד קצוותיו של החדר העגול ואחריו "לא כדאי לך לבזבז את הדמעות שלך על משהו כזה, פשוט תפסיקי פשוט לא יכול לדבר. הוא נאנח והיא נאנחה איתו. לא ענה לה. לא כל-כך בגלל שהוא לא ידע למה, כמו שבגלל שהוא "למה לנדוורס?" היא שאלה מבין דמעות הקריסטל "למה?" לנדוורס פרוות ראשו של לנדוורס ששכב ליד מיטתה כמו שומר נאמן. על ידה הימנית היא השעינה את מצחה ובידה השמאלית ליטפה את היפות בתוך הכרית