כי אני יודע שאני יכול. ולדעת שאני לא מפסיד את עצמי, ואני רוצה להיות נורמלי, כמו כולם, ואני רוצה להתפוצץ ולא להיות לבד, ואני רוצה לדעת שיש לי עתיד, אני רוצה להיות נורמלי, אחד עם חיוך. אני שקוע במחשבות, ופוחד להיות מיוחד, חושב יותר מדי, אוהב יותר מדי. ואני בקושי מחייך באמת, כי אני רק בגלל שאני פוחד. ואני מתנשק תמיד עם עיניים פתוחות, נמאס לחלום על זה, ותמיד לא להיות מרוצה. ונמאס לרקוד לצלילי המוות, ונמאס ליפול. לעזאזל אני לבד, אני פה! למה לעזאזל אני פוגע בכולם, ולמה לאהוב את עצמי. ורק אז אני אתפוצץ, ורק אז אני אתחיל ואין תחרות, ואין מחויבות, ורק אז, ואח"כ לבד ועוד לבד ונשאר לבד, שנה אחרי זה אני בצבא ואח"כ לבד. אני בו 61 ושנה הבאה אני בן 71, מת כל פעם מחדש, בוכה, ורוצה למות. לבוא עם חיוך, ולחזור הביתה, אני לא אוהב לבוא לבית הספר, אני לא אוהב לחיות בתחרות, אני אוהב רק את התמימות של כולם, ואף אחד לא רוצה להתבגר. ואומרים שהגיל שלנו מדהים,