הרובה שבידיו. המראה שנגלה לעיניו בחדר האוכל לא היה מרנין במיוחד. חדר האוכל הפך לחדר מלחמה. על גבי  מזרונים שנפרשו על הרצפה שכבו עתה 3 פצועים, אשר טופלו ע"י החובש של יחידת הפלמ"ח. למזלם, בנס  לא היו נפגעים בנפש בקרב הלוחמים ואפשר לומר שהם יצאו בשן ועין מן הקרב הזה.  לאחר שהשיב את הנשק לחבר הפלמ"ח בחדר האוכל, פנה דריו לחדרה של איה, שם היה עליו לאסוף את תרמילו ולהיפרד ממנה. משימה זו נראתה לו קשה הרבה יותר מן הקרב עצמו, שכן לא ידע מתי יוכלו להתראות שוב. בהגיעו לחדרה, נקש את שתי הנקישות המוכרות שלו, שאיה תמיד יכלה לזהות ומשפתחה לו את הדלת, חיבק אותה מייד חיבוק עמוק שקשה היה להתנתק ממנו. "הלוואי ויכולתי להישאר, אבל אני חייב לזוז...מישהו הרי צריך לעשות את העבודה" - אמר לה ולאחר שנטל את תרמילו פנה שוב לחבקה. "נתראה שוב ממש בקרוב" אמר - וכך יצאו שניהם את החדר, כשאיה מלווה אותו עוד מעט, ובהגיעם לקצה השביל ביקשה ממנו: "בבקשה, שמור על עצמך". "אני אשמור, אני אשמור" - הבטיח לה, נתן לה נשיקה אחרונה, פנה לדרכו והתרחק עד אשר נעלם מן העין.  בעלותו לאוטובוס, הבחין דריו כי האוטובוס כמעט ריק מנוסעים, נכון