בדמי, קול צחוקם מהדהד, איני מסוגלת לזוז יותר, לא לדבר, לא להניד עפעף, הדם נקרש סביב עייני, אותו הדם שבכיתי,  הדם הקרוש, הקשה הזה ששומר על עיניי פקוחות, שלא אפספס חלילה שנייה מהרגע הזה. אפילו לכאוב כבר לא נותר בי רגש, הוא רוכן אליי מחייך, נותן לי שאיפה אחת אחרונה ושורפת מהסיגריה,  בינתיים קטי שוברת לי אצבע אחר אצבע , כבר שברה יד שלמה, מפצחת את עצמותיי ביעילות , אני לא מרגישה כלל בכאב, לא מרגישה דבר. שניהם חוגגים , צוחקים באושר מתועב שכזה, הוא כבר לא זוכר אותנו, גם  היא כבר לא.  כמו במשתה הם שיכורים שניהם מדמי, הם סועדים אותי, כמו עורבים,  כמו עורבים ואני הנבלה. אני עוד מסוגלת לשמוע את הדי המציצות, לחוש את הרטט הנגעל שלי הם שואבים אליהם את לשד עצמותיי. בתיאבון לך יקירי, בתיאבון גם לך נסיכה. עודני כאן, מתבוססת בדמי, קצת מרוסקת, קצת אחרת, אבל עדיין כאן. עוד כמה צלקות נוספו,  עוד זיכרונות לתצרף.