שום דבר לא יפריד בינינו עופר, גם לגן עדן נגיע ביחד." "יהיה בסדר עופר שלי, אנחנו הולכים מהעולם המגעיל הזה יד ביד. ושילבתי אותה בשלי. אבל לא כל כך הלך לי. עצמתי עיניים, לקחתי את היד של עופר עופר עצם עיניים, חייך ושם עליי ראש. ניסיתי להישאר מפוקסת, ויופי ביחד. נישקתי אותו. זו הייתה נשיקה רכה, עדינה, מלאת נשמה, כאב התקרבתי אליו, רועדת. לא האמנתי שאני עומדת לעשות את זה, אבל הסתכלנו אחד לשני בעיניים. זה היה כמה שניות אבל נראה כנצח. שלי, אבל לא העזתי לומר את זה שוב. בגוף ועופר אמר שגם הוא. חשבתי על זה שהוא לא שמע את הווידוי כמו שרק הוא יודע לחבק. התחלתי לאבד תחושה בכל מיני אברים "החיוך שלי..." חייכתי אליו בחזרה. הוא חיבק אותי חזק-חזק, חיוך עצוב, אמרתי לו שזה החיוך שלי. ואז פרצוף מחייך חיוך עצוב כזה, החיוך שלי. תמיד כשהיה לו נשארתי שם ורק חיבקתי אותו. היה לו פרצוף כועס, אז פרצוף עצוב ראשונה שעופר שקד צועק עליי. עליי, על מיה שלו. "מיה, אל תדברי שטויות. עופי לאחות, נו... קומי, קומי!" פעם שנינו צועקים אחד על השני בבכי. ביחד לכל מקום! מה, חשבת ששכחתי?!" בכיתה ט' עשינו שבועה שזה לא קורה! שנישאר