הוא לא יודע שאני שומעת. ושאני צריכה להיות חזקה, לפעמים נפלט לו בשקט אני אוהב אותך, הרבה כשהיא גילתה שיש אותי בבטן. איתי אומר שיש לי הכל בחיים שלי הגדול גילה לי שאני בכלל לא הייתי בתכנון, שאמא שלי בכתה חושבת ניסע לים, נעשה כאילו אנחנו מכירים אחד את השני. פעם אח כמו כלבלב עזוב, אני אומרת לו בשקט קבעתי עם רון, בלב אני השמש על הפרצוף הגדול שלי, קושרת את הצעיף, איתי מסתכל עליי את עצמי לאט במחווה מזויפת מהכיסא המסתובב, מרכיבה את משקפי אני מעיפה מבט אל השעון, השעון אומר שאני צריכה ללכת, אוספת אומר שזה דיכאון של אנשים חכמים באופן מטומטם. אומרת תנו לי רק כמה דקות לרחם על עצמי ואני יוצאת מזה, איתי לרון המאחר לא לחשוב על כלום ואז לכתוב על זה, לפעמים אני לא רגילים. לפעמים אני אומרת הלוואי והיה לי כשרון כזה כמו על ההורים שלי שדפקו אותי כי זה דבר ידוע שסופרים אמיתיים הם אומר, את תהיי סופרת. אם זה יקרה יכול להיות שאני כבר לא אכעס קראתי טשרניחובסקי אפילו את מארקס לא סיימתי. זה לא משנה איתי משיעורי ספרות ואין לי סימני פיסוק במקומות הנכונים, גם לא איתי מאמין שאני אהיה סופרת, אמרתי לו אי אפשר, הברזתי