תמיד תהיתי מה פרוש הביטוי "עד דלא ידע". תהיתי וצחקתי. מאז הבנתי את הביטוי, למדתי את משמעותו על בשרי, בדרך היחידה שאדם לומד בה. והיום אינני יודע עוד דבר. לא יודע ולא מבין עוד דבר. מה מועטה היכולת שלנו להכיר אחרים. כמה אנו מפריזים ביכולת שלנו להבין את עצמנו. הסיפור שלי הוא בעצם סיפורו של עמית. וראוי שאספרנו ללא משוא פנים. עמית היה החבר הכי טוב שלי במשך כמעט שנה. ומי העלה בדעתו שאשה תפריד בינינו? פגשתי את עמית בפעם הראשונה ליד אחד מלוחות המודעות במרכז העיר. עברתי על כל המודעות, תולש לעצמי מספר טלפון מכל מודעה שנראתה לי אטרקטיבית מספיק. הבחנתי במעומעם בגבר שנעמד מאחורי, ונתקלתי בו כשהסתובבתי ללכת. "אתה מחפש דירה?" נהם אלי. בחנתי אותו במהירות, בחור נמוך, עיניו בהירות, וחיוך דק מסתתר מתחת לשפמו. "כן" עניתי בהיסוס. "אני מחפש שותף. רוצה לשתות קפה ולשמוע על הדירה?" קיפל את העיתון שהיה בידיו, הכניס אותו לכיסו האחורי ופנה לדרכו, ואני אחריו. ישבנו ודיברנו, למדתי קצת להכיר אותו. ההצעה שלו מבחינת המחיר שדרש, תאור הדירה בה גר, הסביבה והשכנים, נשמעו כמעט טובים מכדי להיות אמיתיים. לא יכולתי לסרב להצעה.