מביטות בי, אני הולך ואובד בזרמי אוויר כחולים, ורודים, כתומים. שמש עגולה קרבה אליי ומביטה בי במבט חריף. אני מסטול... אדם שעינו הימנית נוטפת דם עומד ליד תמרור "עצור" ומביט בי שותק. אני מנסה לסדר את הראש, הוא נעלם במהירות. נדמה שהקולות מתגברים, כמו הגבירו את הווליום. אני שומע מגע צמיגים על אספלט, מילים, קולות סוליה על קרקע. דלתות נסגרות, רחש שטרות, נשימות, פעימות לב. אור כואב מסנוור את עיניי, אני קורס. עוצם עיניי, אוטם אוזניי. רעש ואור. כאב כזה בי... הוא מתלכלך. צריך לנקות אותו. כל הזמן הוא מתלכלך, ילד רע, לך לחדר שלי.... לא ראינו זה את זה הרבה מאוד זמן. אבל הזמן כמו הזמן יש לו אופי משלו. הוא כל הזמן חג במעגלים ואין לו זמן, לזמן, לשבת בשקט כשצריכים ולרוץ כשרוצים. הוא גמיש מאוד, הזמן. והוא גמיש כשהוא כפוף אך ורק לרצונו שלו או לרצון משהו-מישהו אליו הוא כפוף, אבל לא לאדם עצמו, כך נראה. כשאני הולך ברגל את המרחקים אני מגיע תמיד באותו זמן על השעון, אבל נדמה שהשעון עצמו ממהר  או איטי. השעון הוא עבד של הזמן, והזמן בשלו. ככה שאם נשארו לי למשל 6 דקות עד שאני יכול ללכת להתקלח, אני לא יודע בדיוק כמה