הגר, עמדה להגיד דברים אלה, לא אחת, אבל ידעה שמיד תפוטר, כי הדבר נגד את התפיסה של מנהל המרפאה. הוא פשוט נדבק לרעיון שנראה על פניו יפה ומתקדם - כמו רעיון האינטגרציה בחינוך או הקומוניזם - ולאחר מכן פיתח כמו כל אידיאולוג, דרך מדהימה להתעלם מהעובדות שחזרו וטפחו על פניו. כולם ידעו ושתקו. ארבעה ימים בשבוע עבדה במרפאה לבריאות הנפש, יום בשבוע הייתה בהשתלמות במחלקה פסיכיאטרית, בבית חולים סמוך. הייתה זו מחלקה קטנה שסייעה למחלקות אחרות. עיקר תפקידם היה בטיפול בקשישים רפי שכל ומדוכאים וכן בבני משפחה של חולים סופניים. לפרויד לא היה מה לחפש שם. לרוב חתמה על הוראות לסימום כבד להקטנת סבלם של חולים שאינם יכולים לשאת את כאבם בשקט ומטרידים את הצוות בצעקותיהם, או בבני משפחה אלימים שקשתה עליהם הצפייה בסבלם של יקירם, בהמתנה לאחות או לרופא. למרות זאת לא הסכימה להחליף מקום זה בתורנות בבית חולים פסיכיאטרי  נפשה נקשרה לא אחת לזקנים חביבים ומלאי הומור שחור, חכמים, בהירי שכל ולכן גם ציניים, וכשנפטרו הצטערה צער רב. אבל הסיבה העיקרית שנשארה שם שנים לא מעטות, היו ההרצאות שנתנה לצוות הרופאים והאחיות, מידי פעם. היא