דמעות עולות בעיני, אני מתאמצת לא לבכות,שלא תראה שאני שבורה. -"קטנה, אני יודע שהיית שלי ואני הייתי שלך, ואין יום שעינייך לא עולות מול שלי ואני מצטער על מה שקרה ועל איך ועל הכול." -"אני רק רוצה לדעת למה, זה הכול, למה קמת יום אחד ועזבת הכול, למה" -" התרחקנו, פתאום היה נדמה שאנחנו כבר לא אנחנו, החיוך שלך בבוקר כבר נעלם, כבר לא היית אומרת לי שישנת טוב, הכול השתנה פתאום, כאילו הפסקנו את הטוב והחלפנו אותו בפשוט, ואנחנו אף פעם לא התפשרנו ולא רציתי שתתפשרי על פשוט, כי אני אוהב אותך ורציתי רק את הטוב בשבילך" -" למה לא נתת לי להחליט? למה לא שאלת אותי, מתי אנחנו קמים ועוזבים תמיד דיברנו הכול, על הלחם שלא אהבת דיברת איתי ועלינו לא יכולת, היה לך יותר קל ללכת?!" -"קטנה את מבינה, פחדתי שתגידי שאת כבר לא אוהבת אותי, שתסתכלי לי בעיניים ותאמרי לי שהכול נגמר, וליבך ריק אלי..." -"איך יכולת לחשוב דבר כזה... הרי... איך, איך קמת והלכת?" מפה כבר לא דיברנו, השחלת את אצבעותיך בשלי, וקירבת אותי אליך, לא נמנעתי ממך, נתתי לך. חפנת את פני בידיך ונישקת אותי, הרגשתי את כל ליבי יוצא, הרגשתי חיה כמו שלא הרגשתי מאז אותה