ימצאני. היום חזרתי לפארק. התיישבתי על הספסל והמתנתי. העולם ברא בדבר אך לא קשור בכלום. אין אני יכול לברוח מעצמי. עוד באותו לא יחרטו שריטה ברוחי, ובטח לא פגיעת רכב בראשי. דבר קשור נפשי של תרכיז  האנושות ורכב לא ישברני. שנים של צימאון וסבל תשובתי פשוטה. אני לא אנושי ולעולם לא אהיה. מקולל אני בחוסן אלי. מחר אני משוחרר ללכת לביתי. כיצד קרה הנס הרפואי הזה? הרופא הקרוב אלי. לא היה ספק בליבי שכן חושי המקוללים חזרו רופאים עמד ממולי ובחן את החבורות שבחזי. הבטתי לתוך עיניו של עיני. עברו עוד יומיים עד שפתחתי את עיני שוב. מספר רב של יומיים פתחתי את עיני והמילה הבאה ששמעתי היא ,נכה. עצמתי את נדרסתי. לאה בבכי בלעה את מלותיה, לא הבנתי עוד כלום. לאחר ולא יכולתי להזיז את רגלי. הסיפור שהיא גוללה לפני היה פשוט. התעוררתי בבית החולים ומעלי ראיתי את לאה. הייתי קשור למיטה שכל כך הכרתי פער סדק במצחי. מבטים תמוהים עוקבים אחרי. כאב הראש אחל לחזור. אותו כאב ראש הרחוב קרן אור שהכאיב לעיני. דידיתי לי ברחוב בתחתונים כאשר יצאתי ומעולם לא חזרתי. הגרומה. לראשונה מזה שנים קמתי מן המיטה ויצאתי את החדר. להריון. הרי מעולם