 נבהלה בקלות ורק המשיכה לצחקק, כשנראה בברור שהיא מלאה חיבה והערצה אל חברתה הבכירה. הן נכנסו לאוהל והביאו יחדיו שטיח גדול וכבד יותר. קשרו את צדו האחד לעץ והחזיקו בצדו השני לניעור ביחד. לפתע אחזה המצרייה בבטנה, מתמוטטת תוך זעקה חדה. מהאוהל יצאה במהירות גבירה לבושה הדר, שניכר בה שגבירתן היא ומבטה דואג. רות נדרכה בשניה. בתוך הספינה יכולנו לשמוע בברור שהשתים קוראות לגבירתן בשם שרה. האם הגענו בדיוק אל אוהל שרה אמנו? לא היה זמן לתהות. רות זינקה החוצה כשבידיה תרמילה הרפואי. ניגשנו בבהילות אל שלושת הנשים ובידי כל אחד מאתנו ציודו לכל מקרה. רות ובן בסט החלו לנסות לתקשר איתן. לא היה קושי ניכר. שפתן הייתה כעברית עתיקה, ושניהם שלטו בה, ונצרכו רק למעט זמן להרגיל אוזנם לניב המקומי. רות המורגלת בהגשת עזרה, נקטה בדרך המקובלת, להרגיע את המשרתת הסובלת ולסייע להכניס אותה לאוהל. כעת הציגה עצמה כרופאה, והתחילה בלא שהיות לבדוק את המצרייה. "מה שמך יקירה?" שאלה כשהיא בוחנת את בטנה התפוחה. שם השפחה המצרייה היה נפרטירה. תוך דקות נרגעה והחלה לחייך אל רות, משהבינה שזו מיילדת או משהו דומה. נפלא היה מבינתן מהיכן