סידר את הסידורים הכספיים האחרונים עם בעלת הבית, האלמנה, אשר שילם לה מראש שכר דירה עד לתחילת החודש הבא. לאחר שזו השיבה לו את כספו ששילם ביתר, הצטרף אל בני המשפחה ואלו יצאו שוב אל הלא נודע. גם הפעם, לא היו הם היחידים אשר עשו דרכם מן העיר לובצ'וב אל העיר לבוב, אשר אף היא הייתה כעת במעמד של עיר כבושה ובשטח הסובייטי. ברחובות העיר נראו שוב יהודים רבים על משפחותיהם, אשר נאלצו לנטוש את העיר, ועכשיו רוכזו כולם בכיכר העיר, וביניהם אף בנותיה של חיה גולדה - פרידה, דרייזל ודורה, על משפחותיהן וילדיהן הקטנים. על המעבר פיקדו חיילים סובייטים, אשר דאגו להעלותם על משאיות ולפנות את כולם, עד האחרון שבהם מן העיר. למזלם הטוב, הפעם לא היה עליהם לצעוד רגלית, אלא שהועלו על משאיות דחוסות עד אפס מקום, ומשם החלו לנוע לעבר היעד הבא, העיר לבוב. את כל הדרך ללבוב עשו בעמידה במשאיות, צפופים כבתוך קופסת סרדינים. שפרינצה פשוט רצתה לצרוח. הצפיפות הרבה הקשתה עליה את הדרך עד מאוד, והיא בקושי הצליחה לנשום. שפרינצה חשה שעוד מעט היא פשוט תעשה מעשה ותקפוץ אל מחוץ למשאית, ולו רק בכדי לשחרר את עצמותיה הכלואות ברכב המסע הזה. בעודה