חייבת. וכל זאת כשברקע נשמע קולו של הכעס שמציק לה, שאלות יש לה, קושיות, תהיות יש לה, והיא צריכה תכופות, להוטה לרשות הדיבור, ומשלא נענית, פותחת בכל זאת במה ואילו "האפורה"? האפורה עדיין ממשיכה בשלה, מניפה את ידה לא מסגיר עניין כלשהו במתרחש באולם. אולמה. הבית. ברם דווקא כעת עסוקה היא לחלוטין בענייניה, ומבטה הקפוא הערות, והכל במין תנועות קטנות וזריזות, מעשה בקי ורגיל ובעל "כבר זמן להפסקה", "נא להתקרב יותר למיקרופון", וכיוצא באלה אדמיניסטרציה. מפעם לפעם, רומזת הייתה למרצה רמיזות, כגון: הנושא בו ידון,  ומן הסתם לעסוק גם בשאר עניינים של להציג בכל פעם את המרצה התורן ואת מעלותיו, לתת תמצית קצרה של שולחן קטן, רושמת לעצמה מין רשימות ברוב חשיבות. תפקידה הוא דליה שמה. בזמן ההרצאות  יושבת הייתה בפאתי הבמה, מאחורי קצת יותר אסרטיבית ממנה, כך נדמה,  הייתה המארגנת של הקורס, לביתי, אל נא בזעמכם, לא אני היא הכתובת. קטנה אני וחלשה. להרצות, אתכם אני, כמותכם גם אני. אגמור הרצאתי, ואחזור בשקט מתנצל, נבוך, אל הקהל, כמבינה אותו, כאומרת: אני פה רק בשביל הקהל. מקווה איכשהו שהעניינים יחזרו למסלולם לבד, שולחת חיוך