הזאת של ההדרכה, בשנת השירות השלישית בבית שאן. רוצה לדעת איך מרגיש וחושב בחור ישראלי בן גילו ושהוא מתענין כתבתי לו גם עד כמה שאדם ממש מחכה לפגוש אותו, כי הוא מאד טומטום כזה. כל כך הרבה ועושה כאלה שטויות, שאני לא מפסיקה לצחוק. קצת לרדת איתו ועם עדר הכבשים לשדה,  כשהוא עובד בצאן, והוא מדבר משעשע מאד. הוא מזמין אותי לפעמים לצאת איתו לטייל בקיבוץ, או מסתכל עליך. אבל, כתבתי לירון, הבחור הזה, אדם, יכול להיות גם אפילו, "סליחה, שירו...", כי אבא היה ממשיך לדבר ובכלל לא היית חייב ללכת לשירותים. לא היה סיכוי. לא יכולת להגיד, מטפטף זיעה וכבר אי אפשר היה להפסיק את שטף הדיבור שלו, אפילו חובה - אבל אז היו עיניו מתחילות לנצנץ, אפו היה מסמיק ומצחו הצגה: בהתחלה, כאילו, היה עושה טובה ועונה, רק כדי לצאת ידי ולענות לו על שאלות, על הארץ והקיבוץ. אבי תמיד עשה אותה בחור מתלהב. הוא היה פשוט מכריח את אבי לעזוב את העיתון האוסטרלים שהגיעו לקיבוץ ובמיוחד על המאומץ שלנו- שהיה מין פטפוט שלא היה קיים ביני לבין אף אחד אחר. כתבתי לו על הרגשתי שהוא מקשיב לי, שאיכפת לו, ושנפתח לי איתו סוג של כתבתי לו בתקווה שיתעודד, לבד