היא גלגלה את כיסא הגלגלים שלה הלאה , עוד יום חסר רגשות... היא נשארה חייה, אך ליבה, מת כליבו. הוא רוקן לתוכה את כל המחסנית, אך כדור אחרון שמר לליבו. ישמש נגדו. באקדח ששמרה במגרה. היא קנתה אותו לבקשת אביה, כדי שבעת הצורך באותו בוקר, האיש שכה אהבה, שכה הזהירו אותה מפניו, השתמש קומקום הקפה. נזכרה בקפה ששתתה אותו בוקר, כמה נראה לה אז מר. היא גילגלה את כיסא הגלגלים שלה אט אט לעבר הדלפק עליו עמד יעורר בו תקווה. למרות יחסו, כמה ניסתה לנשק אותו, לחבק אותו...  קיוותה שמגעה רב. הוא סירב לתרופות , ושקע אט אט באותו כאב שאפף אותו זמן כה למרות תקוותיה והרצון הטוב, מאותו רגע נראה כאילו שקע בבור. צריכים. באותם רגעים לא היה להם כלום מלבד השני, והיה זה כל מה שהיו מחובקים, צעירים ואוהבים, כה אוהבים היו. לח מטיפות טל של אמצע הלילה הרך בפעם האחרונה שהיא זכרה אותו אוהב כל כך, הם שכבו להם על הדשא ודעכו. כדי למלא אותה אושר לחודש, אבל החיוכים התמעטו והתמעטו ,הלכו ביום בו הכיר אותה, חיוך מלא אושר ואהבה. חיוך כזה היה מספיק בימים הנדירים שלא כעס ולא היה אלים כלפיה, חיוכו היה כמו הוא היה כל כך זקוק לה, ואהבתה היתה