עבר זמן. יום אחד, בתור לקולנוע, בקניון, אני פוגש את אורי. הוא עושה לי היי! מה נשמע? איך העניינים, וזה. אני שואל אותו, ככה סתם, מה שלום השכנה שלו נאזימה. "מה לא שמעת?" על מה אתה מדבר? אני שואל. "על הבן שלה" מה קרה לבן שלה? "הוא מת!" כבר לא היה לי מצב רוח לסרט. למחרת, אחרי העבודה נסעתי לשם. נכנסתי אצל נאזימה. היא לבשה שימלה שחורה וגם מטפחת שחורה. פניה היו אפורים. דיברנו על פוליטיקה, ועל העירייה, ועל החוגים במתנ"ס, ועל הכביש שמרחיבים ומשפצים אותו. לבסוף אמרתי: אנחנו מסתובבים סביב סביב ולא מדברים על מה שצריך. נאזימה הוציאה ממחטה, ניגבה את הדמעות מעיניה והינהנה בראש. ממה הוא נפטר? אני שואל. "זה מהקמיע", אמרה בקול חלש. שתקנו. ידענו שנינו שזה נכון, אבל אני, לא ידעתי איך. נאזימה קמה והלכה להביא "ליפה, בשביל לשפשף את הגב". אני לא צריך את זה בכלל, אמרתי בתקיפות. "אני פשוט מפחדת לדבר על זה", אמרה. אז תעזבי את הליפה וכל השטויות ותספרי לי! "הוא הלך עם הפושטקים לגור באילת, על שפת הים", מספרת נאזימה בקול רווי דמעות, "הוא נהיה חולה שמה, ומת. המשטרה אמרו שהוא מת מאיידס, שזה מחלה של מין.." ואיך את יודעת