מודעת מאוד לניגוד בין נוקשות העצמות הוא מתרומם מהרצפה ומושיט לי את כף ידו המעודנת. "בטח, אין בעיות. בואי." "אני יכולה? זאת אומרת, מותר?" שמדובר בהפלאת הנס. אם לא חטפתי שבץ לב ונשארתי בחיים לספר את הסיפור, משמע "את רוצה להישאר אצלי בינתיים? עד שיהיה לך מפתח?" אכפת לך לעזור קצת ליל--- לג'סטה קטנה מאבינו שבשמיים בנושא הזה. אלוהים, בחייך. מה בראש שלי רצים חישובים סטאטיסטיים המעריכים את הסיכויים הכניסני תחת כנפך, אני רוצה לצעוק, אבל מחרישה ומשפילה מבט. יכולה לחכות פה שעה וחצי." "נורא קר כאן," הוא מציין את המובן מאליו, "ממש קפוא. את לא אחד. מרשים ביותר. הרזרבי שהיא שומרת אצלה." וואו, משפט שלם ומפורט בלי אף גמגום הזקנה מלמטה- גברת קייסי- תתעורר ותוכל לתת לי את המפתח "אני לא יודעת," הודיתי, "חשבתי לחכות כאן עד 00:61, כי אז "מה חשבת לעשות?" הוא שואל, בטון מודאג קצת. כך כמו אלה של שכני באותו יום ארור ללא מפתח. נקודה והלאה- לא ראיתי אדם בעל תווי פנים נאים והארמוניים כל והכל נמרח. ובכל ימי חיי- אלה שהיו עד אז ואלה שהיו מאותה ציירו בפחם עץ, עם סרגל  ומד-זווית, על נייר עיתון מקומט, בהירים, בקווים