ביתו,  כשמחת התועה בשאון-קרת  השומע מקרן-הרחוב  כי יש איש הקורא לו בשמו.  מה-יפים אז נרות-החצב  הדולקים וכבים עם השמש,  ותפלת-הקברים הנצחית  עתיקה, אבל לא עצובה.  וחריף לי ניחוח-הבר,  חכמים לי סודות-התנשמת,  והאיש שפניו אל האור  כבר עומד על פסגת-הגבעה.