עכשיו... נראה לי." אמרה קייטלין בתסכול מהול בכעס. מבינה... בקיצור היה ריב גדול, צעקות ועניינים. אנחנו לא נוכל להישאר ידידים וכל זה... ואז שאלתי למה, הוא אמר שאני לא "טוב, אמרתי לו שאני לא מרגישה כמוהו. הוא התעצבן, ואמר שלא לאולם הגדול." אמרה לילי בהתלהבות וסקרנות. "ו... מה אמרת לו? מה קרה? הוא היה דיי עצבני כשהוא נכנס "כן." "אז... דיברת עם ג'יימס?" שאלה לילי לבסוף. ואחרות, ושקט רגוע שרר בחוץ. מספר דקות, בהן קייטלין הביטה בשמיים, שוב שוקעת במחשבות כאלה "אה, בסדר." אמרה לילי והתיישבה לצידה. היא הביטה בקייטלין שקועה במחשבות." אמרה קייטלין בשקט וסתמיות מוזרה. "סתם, מישהו... לא יודעת. הרעש של הדלתות הבהיל אותי, הייתי "מי חשבת שאני?" שאלה לילי. "או, זו את." נשמה קייטלין לרווחה. לילי עמדה שם, מחייכת חיוך זעיר. הדלתות הגדולות מאחוריה נפתחו והיא נבהלה מעט והביטה לאחור. קודם? הרי היו רגעים בהם כעסה יותר ממה שכעסה היום... כל זה נשמע הגיוני לחלוטין... ועם זאת, איך זה שלא שמה לב לכך מכעס? היא. האם קיים קשר? האם זהו כוח חדש שגילתה בתוכה? משהו שנובע דקות. בחום הצורב שחשה בידיה לפני שקדרתו של סנייפ