של אחותי יצר באופן טבעי )שלא כן?" אמר רוברט, כשלצידו מגי חושפת שיניים לצחקוק קל ויפהפה. "מאין לך לדעת מה אחשוב? אגב, תפקיד המדיום כבר תפוס, הלא "אתה כנראה תחשוב אותי לאיזו משוגעת." "אינני. מדוע רצחת אחותך?" "הנך בלש?" "אז את מודה כי רצחת אחותך?" דבר שכזה, אך אינני מופתעת." ענתה כאינסטינקט. "לא רצחתי אחותי בשביל לראותך בשנית. רק גבר גאוותן יעז לומר וחייך חיוך שאמר 'אני-יודע-הכל'. "והיית צריכה לרצוח את אחותך בשביל לראות אותי בשנית?" אמר, "משהו בי לא היה שקט מאז פגישתנו הראשונה". ענתה לו. "אז מדוע היה כ"כ חשוב לך לראותי בשנית?" שאל אותה. בראשה. 'צומחת', חשבה מגי והרהרה לעצמה. צומחת. חזרה על המלה עם השנים". "תתפלאי, מגי, אך יצא לי לא אחת לראות כיצד מתפתחת וצומחת את בשנית" אמרה לו. חייך לעברה, ופלט אנחה בצבע ייאוש. "סוף-סוף אנחנו נפגשים בלי ידעה הסיבה מהי. "רוברט!" קראה היא לעברו בחיפזון. לפתע מצאה עצמה מחבקת אותו הבחינה באותו בחור אשר פגשה באבל על אמה, העונה לשם "רוברט". שחורים. פרחים מחייכים. אבלים וצבועים כאחד, ומגי. לפתע זהו האבל השני במשפחתת וולטרגדן, והרי הריטואליות: משקפי שמש לעבר