קראתיה. גם דמעתי ברוכה, גם תשוקתי. ברוכים כל הגווילים בם פרסמתיה ותרב תהילתה ומחשבתי שבה רק האחת שאהבתיה... חילוקי הדעות על מחויבותם ונוקשותם של כללי הסונטה באשר לתוכנה מובעים בדרך כלל סביב סונטה זו של פטררקה, שהתרגום של לאה גולדברג חולק לה דיוק וכבוד. יש הטענים כי בה, דווקא בה - הסונטה הנחשבת כידועה ביותר שלו -, מפר פטררקה עצמו את המבנה התוכני, המחייב את שני הבתים הראשונים בני ארבע השורות כל אחד [או את האוקטט, או: אוקטבה, אם אין הפרדה בין שניהם ] להביא את הצגת המתח הנפשי, את הקונפליקט [או: העלאת דברי הגות בעלי אופי מלנכולי-משהו  או: אקספוזיציה] ואת שני הבתים האחרונים בני שלוש השורות [או: הטרסטים  או: הססטט, אם אין הפרדה ביניהם] להוות סיכום, או פתרון קונפליקט, או ביטוי רגשי להשלמה עם הגורל [ע' כאן, חלק 2, עמ' 8-9]. אריה סתיו נמנה עליהם - ע' בספרו שהוזכר לעיל [שם, עמ' 20-21.] לדבריהם, הסונטה כל-כולה היא שיר הלל לרגע המפגש של פטררקה עם לאורה, אהובתו לעד ונשוא שירתו. לעומתם יש הרואים בסונטה 61 שני חלקים תוכניים מאובחנים - האקספוזיציה מתפתחת מציוני פרטים על אודות הרגע לציון ייסוריו של