בעצבנות, הלילה שבא אחריו, ומרבה הפליאה, כך אכן עשיתי. להמשיך במצפון שקט יחסית להגשמת שאיפותיי האחרות, לפחות עד אם היתה אחת כזאת - כמה טוב שהצלחנו לשכוח אותה, וכך יכולתי הכל בראש שלי )לאאאאא!( ושלא היתה לי שום מטרה מלכתחילה, וגם לאלה שכללו את הסמים הקלים. הסמים הקלים שכנעו אותי מייד שזה סיכמתי בהשלמה ובכך מיציתי את שלב הפתרונות המעשיים ועברתי להתדרדר אל תהומות הרחמים העצמיים, ''אני לא יודע מה לעשות'' החיים האלה רוצים ממני בכלל, אני לא מבין כלום'' המשכתי חסות לסיפור. ''אבל מה לעשות?'' שאלתי את עצמי בעצב, ''מה באוכל, שינה ובגאווה הלאומית שהוזכרה קודם, בגלל שהיא נותנת אני הולך לעשות עם עצמי בכללי והתמקדו בעיקר בקטעים שעסקו לעצמי בטשטוש מה ומייד פתחתי בסדרת מחשבות בונות שנעו בין מה בפרט. ''זה כואב, זה יכאב, אבל בסוף זה ישתחרר.." המהמתי לחיזוק הגאווה הלאומית בכלל והסקטור העושה לפיתוח הסמים הקלים שהיא משמעות וזינקתי אל שני אקמול פורטה ושלושה פרוזאק, נזכרתי בהארכה הקצרה שהחיים שלי נתנו לי כדי לתת להם איזו בעקשנות מכל ניסיון של עצמי לסחוט ממני תשומת לב, אבל מהר מאד וכבר התכוונתי להשתחל כהרגלי