תודה לתותי, רז, אחיעד. תהיו בריאים. בשלולית, הוא משגיח עלי, אני לא מפחדת ליפול. הוא מחייך ואני צוחקת, הוא שוב אחי הגדול, אני שוב ילדה אני נופלת לתוך הזיכרון. הוא ניגש אלי עם חיפושית, מפשפש בכיסו ומוציא עשר אגורות. אני קצת המומה מהעוצמה שיש לחיוך שלו עלי, מכל מה שזה מחזיר. הוא מזהה אותי. אלעד יוצא אחרי, מביט בי מכוסה בבוץ ופעם ראשונה מזה עשר שנים לתוך שלולית. סיגריה. דיאט קולה. אני מנצלת את חזרתה לקומה ויוצאת לגינה לעשן, מחליקה הישר מחייכת, נופלת לתוך השכחה. היא קופאת לרגע, עיניה מצטעפות והיא מפנה את מבטה לחלון, עלייך. לא זז ממך שתדעי, לא זז". "הוא תפס אותך. בן שבע הוא היה את יודעת? מאז הוא השגיח מסיט מבטו מהטלוויזיה. "הוא הציל אותך, את יודעת?", היא מנופפת בידה לעבר אלעד שלא שועלים עם סיכון לכלבת ומבט רעב. שממה. גלגל. אף אחד לא עצר לעזור לי, אף אחד לא עבר למעשה, חוץ משני מלוכלכת ומזיעה והמכנסיים החדשים מ"פאיוטה" מלאים בג'יפה של שבחרתי ביום הגשום ביותר, גם בדרך נהיה לי פנצ'ר באוטו. כולי אמא לוחצת עלי כבר חודש לנסוע לבקר את סבתא ואלעד, ולא רק סבתא שלי ברגע של צלילות מדברת אלי, ואני מתה