המתנגן" "רגליך הן השיר- לקול המנגינה הנפלאה נישאת ברוח" "הלא תקשיב, אולי הוא מרדכי מגטו ורשה. אולי הוא עשהאל, "אל נא תרוץ, עמנו שב", חובק שכמו אחד, "הו נוח נעמן" "אולי אביא לכם דבר" ? "ארוץ עכשיו" ? ונעורי הנצח, ואת רעיו הגיבורים שואל, בחיוכו הביישני מכונפים הם סנדליו, צחים ולבנים מדיו, לא עוד מעופרים, והאגם ליד, לא מר. ואין אורב מאחורי הסוללה, )כך בדמיוני( עכשיו אל השולחן מסב הוא, "עצור" ! "גדר התייל שם ושדה מוקשים", "לא נעמן, עצור!" "לכו, בסדר, ואני ארוץ עוד פעם". כולו, בה"ד 4, "עוזי", שתי מחסניות, ללא חיוך, אז קם הנער נעמן. "אולי נחיה, וכמובן ישנם גם הפצועים". רק את הנפש לבדה. אזי, אחרי אבדן תקווה, השבי הוא אולי יציל, אפילו כך, רץ לעזור. בלתי אפשר עם הפצועים הזועקים. אין דרך! לשריונים ההם. יומים, עוד שני נפגעים, נסיון לחבור מנת קרב". "הי, הזהר"! "רץ ככה תוך האש, בשביל גם אחר כך, פיצוץ, אבק סמיך, שני חבריו "הלכו" רץ... כך נלחם. רץ להביא תחמושת למקלע, רץ למלא המימיות, )קודם שאל את המפקד( רץ אל עמדת השער, יצא הוא מן הבונקר, כך הוא התעקש, שתי מחסניות. בתוך ההפגזה האיומה, הוא עם ה"עוזי",