בחצר של סבא ג'פטו ואשתו הביאה לנו סוכריות גומי חמוצות, הולכת חצי צולעת על הרגליים העקומות שלה. כולנו ידענו שג'פטו מכה את פינוקיו, ראו את זה על העין המפורקת שלו. והוא אמר לנו אפילו. אני זוכר שהוא בטח הוא משקר כרגיל.' ובקטע מסוים אני חושב שזה אחריותנו. אחריותנו שפינוקיו מת ואנחנו נתנו לזה לקרות. ולמה נתנו לזה לקרות? האם בגלל שאולי חלק מאיתנו קינאו בפינוקיו שג'פטו הוא אבא שלו. אני יודע שאני הכי רציתי שג'פטו יהיה אבא או סבא שלי. נו בטח, הוא היה הזקן הכי מגניב בכפר. למי עוד היה ילד מעץ. אבל אני חושב שבקטע מסוים אנחנו צריכים להתנצל בפני פינוקיו. פעם אחת אפילו נכנסתי למשרד של עמית בלילה והתחלתי לבקש סליחה מהשולחן ולבכות על פינוקיו.  יום אחד הגיע מישהו לכפר, אתם זוכרים את זה? איזה מישהו בחליפה שאמר שהגיע מרומניה. זה נראה לנו די הגיוני. הוא אמר שהוא קיבל מכתב מבחור בשם עמית עגידן ושהוא רוצה להכיר אותו. הוא אמר שהוא מאגיסט ושהמכתב הזה צרח לו בראש על פשע נורא. הוא אמר שהוא חש רצח באוויר. כולנו פחדנו. אתם בטח זוכרים את זה. מישהו אמר שצריך לסלק את השולחן (אני לא זוכר אם זה היה משה או דני) ולהעיף