הזכיר לי איך הראשון היה מסתכל ברכות שלי שעות ארוכות, טועם אותי, מלטף מבפנים, מרגיע ממש.  ואז היה מרים ראשו ואומר לי שיופי פראי כמו שלי צריך לדעת ולטעום כל יום, כל היום. עד שאבין את היופי שלי עצמי.(הוא באמת אהב אותי, האיש ההוא. ככה נזכרתי.). גם ממנו ברחתי. קצת פחות רחוק, אמנם, אבל רק כי הוא פחות נכנס פנימה. ממני ברחתי. בהתחלה אליך, אחרי שכבר ידעת- ממך. עד שלא ראיתי פניי. או פניהם של כל אהוביי. ורציתי שתבוא ותסביר לי למה הרכות נפלאה. כשהלכת, הסברתי לעצמי את אי נכונותן של הקליפות הצבעוניות, מפוספסות ירוק וחום. לא רוצה להיות קישוט למצנחים, עץ דפנה מאובן. אני רכה ופראית ועוטפת. אישה. לא חולשה. לא זקופה, לא ניצבת, לא קשה. משהו עוטף וענוג שידעת פעם לאהוב. ממרומי אהבתי, אני מחבקת ברוך פנימי אדמדם כמו מטילה צללי עומק על קירותיך.  קול באישה ערווה. כעס עצמי בעיקר. (מונו-דיאלוג רביעי) ותהרוג אותי אם אני מבינה איך שתקתי לך על הפגיעה. שלשוה שבועות היה לנו טוב. עליהם חודשים הרגשתי אשמה ולא מספקת בגלל ההתלבטויות שלך. זה מאוד מבהיל להבין שמי שאת אוהבת כל כך לא רוצה אותך בעיקר כי את אישה. עדיין לא כי