אני ממלמלת תודה, והוא רוצה להגיד משהו- אבל בכל זאת שותק. ועם זאת - כל הזמן הזה הייתי שלו... קטנה שלו, אני מהרהרת. כל כך הרבה זמן לא הייתי של אף אחד, "יפה לך אסוף, קטנה שלי". הוא נשאר. אנשים מחייכים, חלקם שואלים, חלקם עוצרים, הרוב עוברים. רק אנשים עוברים לידי, גם הוא. והיום שלפניו. אני מתיישבת באמצע הרחבה, השמש עוד שם, והכל בדיוק כמו אתמול, בבוקר שאחרי אני אוספת את השיער לקוקו, כמו פעם. יצאו כל כך ספורטיביות. אבל המחשבות עדיין רצות לי בראש, ואני רק יכולה לתהות איך הן טוב. והשיחה נמשכת, בנאלית ורגילה, והשגרה הזו כבר כמעט עושה לי הודעה ממנו. אני עונה, מחייכת, ומנערת את השיער הפזור. כשהכל שלו ושקט, דווקא באמצע הלילה. לאייסיקיו שלי, כמו להרבה דברים אחרים, יש נטייה להפריע דווקא אני ממלמלת קללה חרישית ופותחת את ההודעה החדשה. "או-או!" הוא אומר תודה, ואני רוצה להגיד משהו - אבל שותקת. ואני בכל מקרה לא משתמשת בהן אף פעם, אז למה לא? אז שייקח את הגומייה. במילא קניתי אתמול חבילה של 02 גומיות, רק כדי להריח את השיער שלו. מבט בשיער שלו - שחור וקצר. בכל חיבוק אני נעמדת על האצבעות, "בשביל מה? אתה רוצה