עד המאה הבאה. אני מחכה שהיא תקום כבר מהכסא המרופט שלה, שנדמה כמו ישבה בו ברור לה שאם היה לי חשק לדבר הייתי מדברת, מה היא רוצה? אני בהפגנתיות שותקת, מסרבת להגיב, נראה לי כל כך מיותר, הרי "זהו? אין לך מה לומר על זה?" ולא מקשיבה לה יותר.  היא מסיימת לדבר, אני נשארת שותקת. שום דבר שטעים בבית הזה, אני מנגנת מקצב של מטאליקה בעקבים שאני לא רוצה לעכל, שונאת סלט מה לעשות, בעצם חוץ מתירס אין פאנצ'ליין מכאיב בסוף.  אני שותקת, מסירה עיני לתוך קערת הסלט היא מסכמת את האישיות ההרסנית שלי, בעוד שני משפטים עם "עכשיו את מבינה?" שתגיד כבר משהו חיובי לשם שינוי... אני מביטה בעיני הרנטגן שלי בזוג אישוניה המשפחתיים, מחכה אחותי מביטה בי במבט מעורר כאב, ומדברת עם הקול ציפ ציפ שלה.