סוג של געגוע לא נגמר ואהבה שלא תבוא על סיפוקה. בכיסא לידי. ושתינו בוכות. והדמעות זולגות בלי הכרה. ועם האלבום ביד שלי אני מקשיבה לאחותך מדברת עלייך, ואמא שלך שלך. והכל כל כך רחוק. פנייך, והכל מתעמעם, מנסה להיזכר בצחוק שלך, בקול שלך, בהליכה מחייכת אלי. שיער מגודל ועיניים בורקות, חיוך מתוק מרוח על ומכתב. אני מוציאה את האלבום מהשקית בידיים רועדות, ואת אמא שלך דוחפת לי ליד ניילונית, מתוכה מציץ אלבום תוצרת בית אותה לא יכול להגיד הרבה. לא יכול לנחם. לתרגם את כל האהבה והגעגוע לדברי תורה, ומי שלא באמת הכיר אני חוזרת לבית. והרבנים עוד מדברים וזה מתסכל כי אי אפשר ירדנה נכנסת לברר עם עוד נותר אלבום בשבילי. ואחרי מספר דקות ופונה חזרה לבית. ובמקום לפנות בכיכר ולנסוע הביתה, ממשיכה את כל הסיבוב בכיכר משהו. על האזכרה בשנה שעברה. אלבום ודיסק. ואני מצטמררת ונכנסות לאוטו, ממהרות להתניע ולהתרחק, ופתאום ירדנה מספרת השעה מאוחרת ורב אחרי רב קמים לדבר. אנחנו מתחמקות בשביל בבית, אמא שלך מבקשת שנישאר. שנשמע את אחותך מדברת.