שרירי שפתיה החלו רוטטים. "אל תדאגי, אני לא מנסה להתחיל איתך."  הוא לא פרק אותה מנשק חיוכה, אלא הותיר אותה עומדת דרוכה, כאילו לא שומעת, ועיניה נעוצות עמוק עמוק בכתב היד המאובק על השולחן.  ובכל זאת תהתה על מידת האבחנה הדקה שגילה ועל מידת האמת באבחנתה שלה.  ''על ראש הגנב בוער הכובע.''  הוא לא ניחש את מחשבותיה, אלא ביטא את מחשבותיו שלו שהיו גלויות וברורות לפניה כאילו היה שקוף. ''אחותך אמרה לי לא לתת לך לבלות כאן יותר מדי זמן. היא אמרה שאת מסוגלת לשקוע בזה עד שנצטרך לגרד אותך החוצה." ''באמת?"  גייסה את אחרוני חייליה שלפנים היו חלק מצבא נאמן ללא סייג ''ככה אחותי אמרה?" ''מה, את צינית? אל תהיי. ציניקנים נשארים לבד. גיל שש עשרה הוא הגבול העליון. אני יודע. אני מנהל תיכון לשעבר, אני אוכל ציניקנים בלי סכום. תרדי מזה. אני באמת אכפתי. אני גם יכול להיות חבר. אם רק תרשי לי. אין לי כוונות זדון. באמת שלא. אני מת על אשתי. הכרת כבר את נעמי, אשתי? היא אחותה של שלומית." ''אם היא יפה כמו שלומית, אני לא מודאגת." ''עכשיו את מדברת כמו גברת שמאלץ. נעמי הרבה יותר יפה. לשלומית יש סגנון. זה כן, אבל נעמי פשוט יפה.