,"ואם כבר מתחבקים" אומר לי סבא "תני לי חיבוק גם בשביל סבתא" ואני משתדלת מאד ומחבקת את סבא חיבוק גדול בשביל סבתא וסבתא בפינת החדר מחייכת אלי מרוצה. סבא היה יושב בשקט בתוך הכורסה ולא מפריע לאף אחד, אבל יום אחד אמא גילתה אותו וכעסה ואמרה שזה עובר כל גבול ואיך אני מרשה לאיש זקן לבלבל לי את המוח. היא התעקשה שאפסיק עם השטויות האלה ואפסיק לשקר ושאתבגר תכף עכשיו ומיד, וכשראתה שאני בוכה, התעצבנה וצעקה עלי: "מתי תביני שאין לך אבא ואף פעם לא היה לך ואף פעם גם לא יהיה לך?!" "יש לי," צעקתי, "והיה לי" יבבתי, אבל היא צעקה "אין, אין, אין!" "יש," בכיתי, "יש" והסתכלתי אל סבא בתחינה. אבל גם סבא בכה. ולמחרת נעלם עם הכורסה. "איפה סבא?! מה קרה לו?!" פניתי אל סבתא בייאוש, אך סבתא מפינת החדר אמרה: "אל תדאגי, אדווה. סבא עף לחפש הוכחה. סבא עקשן, כמו אבא שלך וכמוך. שלושה דורות של עקשנים אתם.  "אבל מה יהיה, סבתא?! מה יקרה עכשיו?!"  אין מה לדאוג, אדווה. סבא שלך ימצא את ההוכחה"  כך אמרה לי סבתא וחייכה.