שונים מהמציאות בה אני חי, אגם מלוח עם מערבולות גדולות. באגם הרוגע שלי. הדמיון שלי ופינה שקטה שהייתה לי, כעת כבר לא ומבלי לשים לב למעשיי, הבכי הפסיק, אך דמעות רבות כבר התערבבו מקום דמיוני בו אני יכול לנסות להירגע. פינת השלווה והשבר. עיניי נעצמות. אני שוב ניתק מן העולם. חוזר למקום השקט שלי, שליטתי במחשבותיי, אני כעת בהיסטריה שקטה. אותה. ובי לא נותרה עוד אנרגיה כדי לנוע. נפשית - איבדתי את פיזית - אני קורס, כמו מכונה שאיבדה את כל האנרגיה המפעילה לי שליטה יותר בגופי, במעשיי, ברגשותיי. עומדים בעומס הרגשות. דליפה של שמן מכונות אנושי מתחילה. אין השיניים בתוך מוחי. גלגלי השיניים פועלים במלוא המרץ ולא כל חושיי משולבים יחד, מעצימים את כאבי, מניעים את גלגלי מכניס עצמי. שנישא באוויר משלים את השתלבות חושיי במשבר העמוק אליו אני טעם מלוח של דמעותיי שלרגע הפסיקו לזלוג מורגש בפי, וריח מלוח ידיות הכיסא, סערה אינטימית הגורמת ללחיצה הדוקה ללא שליטה. אנושי של צער מהול בכעס ותסכול. בשילוב תחושת ידיי הלוחצות את חיבור הכאב מראיית תמונות מלאות רגש. יחד עם שמיעת פסקול אותי לחוסר השליטה, הם יהיו כלי העזר למשבר