ששכח את מלאכת קשרי החבלים משברי גלים קצף לובן חלב לבי עלו המו לגבהים, תעתועיי על בית-אבנים מה אומר ומה אגיד אנוכי ומה אוריש לבני שכחתי הבטחתי לך אבי? שהייתה  עטורה בדגלים והרוחות בה מנפנפים את הירוק והלבן ואת גוון הדם. מה אוריש מלבד הבית ההדור דור בני מה יזכור? את אבני הלבנון, את היותי דל מדעת דלפון מחלום   בית אבי ואמי עכשיו מחלחל בדעתי מפשיר שלגים ואין אביב הסתיו מושל על חרפת ראשי אומר לעג ניהלוני הימים שהייתי כושל. לעתים עולה בי הבית ההוא יריעות בד וגן שיחי ורדים ונאחז בזיכרונות פחים החורקים מנסרים בי משבים אורחותי חיי היו לכאבים הקולות פוערים בנפש הדים צווים שלא יהפוך לבנו אבן על אבן שלא נקרב אל הנטמעים לסלעי זו ארץ הארזים שלא נניח בה בתים העשויים מאבנים למעט פחונים לבי עתה  עולב ברוחי, אומר  רחקתי, עיניי רואות ומעידות אודות היותי בפאתי ביירות בשכונת  האורות קורותיי מבליחים כנערות והנערים הפוחזים ששכחו את הכוכבים והפחים בארץ לבנון באורותיה העשויים פתיתי ניאון באבנים הללו של ביתי לא באה רוח פרצים הכול עמד מלכת גם שלהבת הנר לא רעדה מעולם לא נזקקנו לה למעט ימים מופצצים שהזרמים