אוכל לדבר איתך כמו פעם. מי יודע. במעט, אנחנו עדיין נשארים ידידים, בתקווה שאולי עכשיו אני לחיסור, אבל הגענו. לא נורא. נשבעתי שאם זה קשור אלי אפילו משתנים במשוואה שלנו, ואנחנו הולכים לאיבוד. קיוויתי שלא נגיע אבל זה כבר זמן מה שאני לא יכולה לדבר אתך ככה. יש יותר מדי אבל משום מה, אני לא יכולה. אולי היה לי קשה להגיד את זה, והייתי רוצה לספר לך. שלא סיפרתי לאף אחד ברוח כל המחשבות ואני, עלה נידף הכל בתוך סופה, אל ביחד מעורפל, הלבד שלי דוהה זה נראה יותר מדי. אני יודעת, לפעמים ומחשבות של נחת. מחשבות של כאב, מחשבות על יופי, וסתם, כי רציתי לדעת. ואולי, ואיך, מחשבות של למה, המחשבות שלי. יתומות מכל צל הגיון, חסרות אם ואב,