 הפעם היה תורי להיות מופתע מהישירות שלה. זה עמד עדיין בסתירה לחצאיות אפור וחום שלה. ליטפתי את הגוף הרך, העשיר שלה. נתתי לה להתחמם אליי לאט. אחרי כמה דקות של צמרורים וליטופים היא הסתובבה אליי. אחרי עוד כמה דקות היא הייתה מעליי, נעה לאט, מפחדת להתפורר שוב. התכופפתי קדימה ולחשתי לה לתוך האוזן, "את יפהפייה כל כך," מבין בבת אחת שזו טעות. היא תתאהב, אידיוט, היא תתאהב. כדאי שתבעט בעצמך. אבל היא כבר דהרה מעליי, משוחררת. שנייה לפני שהמוח התרוקן והכל הפך ורד, יכולתי לשמוע את זואי מצקצקת בלעג מחויך מפינת החדר. אז ככה זה הולך להיות מעכשיו. היא תתאהב, אני אשאר כי מישהו צריך לתת לה לעזוב הפעם. וזואי תשב בפינת החדר ותצחק עליי מרחוק. ואולי בכלל לא יהיה לזה סוף. מצד שני, זה מורכב מפרטים קטנים, ולורד אין נמשים על האף. וזו הבעיה העיקרית.