השיפוד שלו, חשבה לעצמה. כי אם זה יקרה אני אגמור בתוך שנייה. הוא הסתכל על הישבן המוצק והחלק שלה, ותנועתה האיטית, כמו גלי ים עצלים, טרפה את דעתו. הוא החליק את ידיו על צידי גופה, והצמיד את זקפתו שהצביעה השמימה אל בין פלחי ישבנה. והיא חשה אותו שם. והיא רצתה אותו כל-כך. היא הניעה בלי לחשוב את חריץ ישבנה על השיפוד שלו. מחככת בין פלחי ישבנה את הדבר הנפלא הזה לאורכו. לא עכשיו, חשבה. לא עכשיו. והוא כבר לא היה יכול לשלוט בעצמו, ורכן, ונישק את ישבנה, והיא הביטה לשמיים, רואה הילות מלאכים בלי מלאכים תחתיהם. הוא שכב על גבו, מביט היישר לבין רגליה, והיא כרעה לאט מעל לשפתיו, והגישה את שפתי הפות שלה ללשונו. העונג שלה היה שמימי כשהוא טעם את מיציה. ועל שפתיו היא חשה שהיא נפרמת שורה אחר שורה. "אל תגמרי." הוא לחש בקול מרוסק, ולשונו הפרידה בין שפתי הפות. "אל תגמרי." התחנן, ולשונו טבעה בתוכה. "לא אגמור." היא אמרה בקול כבד. אך אחרי רגע הבטחתה לא הייתה שווה דבר.