טיפות זה אפס מילים, אפס אותיות. הוא מסתכל על הקירות, וכאילו הם נקרעים, כאילו עולמו נקרע, ואין לו איך לחבר אותו כי אין טיפות. הוא מסתכל על כל החפצים בבית, הוא מנסה להיזכר בשמות שלהם, הוא יודע ל-מה הם משמשים ואיך להפעיל אותם, הוא גם יודע מה טעם המאכלים השונים במקרר, ואיזו מוזיקה יש לכל דיסק - כי הוא שמע את כולם. הוא יודע מאיפה הגיעו הציורים על הקירות, ומי הביא אותם. הוא יודע שהוא מכור למקלונים האלה הלבנים שמוציאים הרבה עשן, והוא יודע שזה לא בריא, והוא יודע להצית אותם, והוא יודע שכדאי לו ללכת בנעלי-הבית מגומי כדי שהשכנה למטה לא תצרח, אבל כל החפצים והמאכלים והמכשירים הדלים מורכבים משמות, והוא לא מצליח לבטא אותם, לדעת אותם, להגיד אותם, לכתוב אותם. אין טיפות בבקבוקון. היד שלו עושה קשקושים של ילד מפגר על בלוק הכתיבה, כתמים מקושקשים שאפילו לא מצליחים להיראות כמו ציור, ובטח לא כמו מילים. הוא רוצה לצעוק לעזרה, אבל הוא שכח את המילים, ורק צרחות ונהמות מצוקה ייצאו לו מהפה, ואז יאשפזו אותו וימלאו אותו הרבה כדורים, אסור לו. יש איזה חלון שמראה נוף תלוש חצי אורבני עם איזה עלה לבן וגדול שמתנפנף בין