להתעלם מהריקנות שלי. רק שם אני אבל רק שם. בדירה המדכאת לכאורה ההיא. עם הבחורה הכבויה לא אמיתית. לצמרמורת מלטפת כל פעם שאני חושב עליה. אז מה. היא הרי בכלל אז מה. אז אני לא הולך לישון וקם עם הבחורה ההיא שגורמת לי בדירת חדר וחצי מוארת באור עצוב עם צלילי ג'אז מתנגנים תמיד. שלי לא נראים כמו סרט. אז מה. אז אני לא מתגורר לי בניו-יורק אז אני על המיטה. יגידו שאני דרמתי. מפונק. מושפע. אז החיים איפה אני אמצא אותה. ואיפה אני אמצא לילה גשום. עדיין לא הגעתי. אני גם לא חושב שאני אי-פעם אגיע. וגם אם כן. חוץ מהסרטים האלה. והסרטים האלה הם הרי רק סרטים. לניו-יורק בי. כלום לא ממלא אותי. כלום לא נכנס אלי באמת לבפנים. כלום עמוק. מנסה. לא ממש מצליח. נראה שאין לי כלום. כלום לא נוגע מרוקן. רוצה שירוצו מחשבות. בסרטים זה תמיד נראה שהם חושבים. משחרר. אני מלטף אותה ברכות עם אחת האצבעות. חצי לחיצה על ההדק. ישרה. כמעט נוגעת בריצפה. קרה. מזיעה. המרקם המקפיא של הפלדה. עולה. יורד. כאילו מחכה שיעצור כבר. יד שניה זרוקה מהמיטה. יד אחת מונחת על החזה. על הלב. עוקבת אחריו. עולה. יורד. אולי אז היא הייתה מצטרפת אליי לסיבוב שקט