באמצע הרחוב, כאילו זה לא מנוגד לחוק כבר שנתיים." המשיח נופף בידו הימנית לילדים. הם יכלו להבחין בסוסו הלבן, שהתמזג עם האדמה המושלגת כאילו הייתה זו סביבתו הטבעית, במלבושיו העתיקים ובחיוכו האבהי, מבעד לזרועותיהן של האימהות המגוננות כל כך שלא לצורך. הם גם יכלו לראות את מדיו הירוקים של השוטר יוסף, אבל דווקא המראה הזה לא היה נדיר בשעה הזו של הבוקר. "הדבר האחרון שאני רוצה", מלמלה צילה תוך כדי ביצוע מגננה מסיבית על עתיד בנה באמצעות זרועותיה, "זה שיוגב שלי ילמד מפושעים כאלה." ציפי הנהנה. היא לא העלתה על דעתה לרגע שיוגב אביהו בן הארבע כבר למד את רזי השימוש בסכין מתקפלת, מסור ידני ואקדח קפצונים. הכל, כמובן, מהטלוויזיה. סמל יוסף קלייזרמן, גבר בשנות השלושים לחייו, נמוך ובשלבי התקרחות מתקדמים, עשה את הטיול הרגלי היומי שלו. למעשה, לא היה זה טיול רגלי רגיל, אלא פטרול בוקר שנכפה עליו, כמו על כל שוטר זוטר בתחנת המשטרה של תל אביב המושלגת. נהלים חדשים. יוסף לא אהב נהלים חדשים. הוא אהב להסתובב שם, ליד הגן, לצפות באימהות שצופות בילדיהן שצופים בסרטי מלחמה מתי שהם לא צופים בחדשות. הוא אהב להגיד שלום לכולם,