נזכרה "חכי, לפחות אני אתן לך כסף לאוטובוס או רכבת, אני אעזור לך שתחכה. היא אמרה לו שהנסיעה ארוכה והיא רוצה כבר להיות בבית. היה מצוין. היא התכוונה לצאת כשפתאום איתי יצא מהחדר וצעק לה שלה. היא נעלה נעליים ויצאה מהחדר. לא היה אף אחד בבית. זה את המכתב יפה, כמו שרק היא יודעת לקפל, ושמה אותו על הכרית ובסוף המכתב חתמה וכתבה מתחת לחתימה את המספר שלה. היא קיפלה כתבה שהיא תבוא לבקר, ושגם הוא יבוא לבקר אותה. היא הודתה לו שהיה כתוב בו כמה שהיה לה כיף, ושבאמת באמת היא נהנתה. היא כסף יש לה, ואם היא לא שכחה שום דבר. היא כתבה מכתב לאיתי אותם יפה ושמה על השולחן. היא סידרה את התיק שלה, בדקה כמה והסווטשירט שאיתי נתן לה כדי שיהיה לה עם מה לישון, קיפלה היא קמה ב- 01 בבוקר בלי להעיר את איתי, היא פשטה את הבוקסר התאכזבה מעצמה שלא החזיקה מעמד, אבל היא לא התחרטה. בבוקר היא תופסת טרמפים בחזרה לנתניה. בחזרה הביתה. היא אבל היא החליטה שאת ה"מסע" הזה היא שומרת לפעם אחרת ושמחר פחדה, ואמנם היא התכוונה שה"מסע" הזה שלה יארך לפחות שבועיים בגרון אבל לא בוכה, לא מוציא קול. כזה בכי. היא התגעגעה, היא בשקט. בכי כזה מהאלה