חזק, הכי יפה, הכי נכון. אבל הרגשתי את שעון פעמתי שוב. שיערה כאדמה לאחר הגשם, חיוכה דובדבן אדום ועיניה אש ירוקה. אותה, את האחת שלי. לילה אחד, חצי סהר בוהק, וענן אפור שומר עליו ממרחק, פגשתי אחר האחת, המיוחדת באמת, שגם תישאר ללילה הבא. המונוגמיה. כל הבנות שאהבתי היו נפלאות בדרכן, אבל אני תרתי רציתי לקטוע את שטף הבנות המזדמנות, וקיבלתי על עצמי מרצון את אותי, אולי להחיות אותי על קבע. ,למחרת, כשאני נרקבת בשלולית. הייתה בי תקווה, שזה יוכל להציל למרות הדי האהבה הבלתי פוסקים, רציתי לחוש אותה גם אחר כך אני אוהבת. אני אוהבת שוב. המענגות, את האהבה. ציפיית הנצח היומית הייתה שווה את הזמן החטוף, את הצמרמורות בידי התקווה ולא כילתה מאום, גם לא אותי. בימים סבלתי ובלילות קיוויתי. האש שבה לביקור, אך היא הוצתה אמיתיים, ומה שמאחוריהם. הזה טהור מאין כמוהו, מובילני לגבהים חדשים של חיוכים אבל הפעם אלו לא היו חיים של כאב, של החמצה, של בדידות. הרגש למען אהבות מהירות, למען הבנות שהחיו אותי. כשאהבתי, חייתי. ואכן, הימים באו והלכו, לילות חצי סהר עברו בחטף, וחייתי רק בו לשווא, שיקזז עצמו. הייתי סופרת את הדקות,