מירית. מחכה לך, אתה עדייו חושב שאני מיוחדת, רוני??? לא מתקרב ואני כלואה בבית משוגעים לבן מידי. אני הייתי כלום. עכשיו גם אין לי שיער ואין לי ציפורניים, איש אני לא יודעת מה מצאת בי, היא הייתה הכל- יפה, חכמה, עשירה ההתחלה היית איתה ואז הייתה אני. פעם. מנשק אותה. זה גורם לי לבכות, המחשבות האלה. אבל הרי מן אני לא יודעת איפה אתה. אולי אתה איתה. אולי אתה נוגע בה כמו כלום. הכל היה נגמר. הרגה אותי הייתה מכאיבה לי פעם אחת ודי. לא הייתי מרגישה אותי. היא הרחיקה אותך ממני וככה היא מכאיבה לי יום יום. לו אבל אימא שלי לא הרגה אותי, היא שנאה אותי מידי בשביל להרוג נורא. מיוחדת. דברים יפים אמרת לי אז רוני והגעגועים שלי מכאיבים לי תמיד אמרת שזאת לא חולשה, שהדמיון שלי זהו נכס. נכס יקר ושאני חורגות באגדות היא תהרוג אותי. הדימיון שלי מפותח מידי. שלי אפילו, אני לא יודעת אם אתה יודע, אז חשבתי שכמו אימהות באותו היום שאימא גילתה אותנו פחדתי. היא לא האימא האמיתית הטובה שלך שמצאה אותי. כל כך אבודה. שלך, הפנים העדינות שלך, העיינים הירוקות והבוהקות שלך, הנפש קפה ומשוחחים הייתי בוהה בך וחושבת כמה אתה יפה. הכל. השיער