שאחיה עד מאה ועשרים, אבל אני כבר יודע שזמני קצוב. ובעצם - מה זה משנה? העיקר שזורה שלי תחיה חיים מלאים ומאושרים כאדם, כמונטזורית או בכל צורה שתבחר. מרגע שבחרתי להיות אביה הקדשתי ממילא את כל חיי בשבילה. תמיד ידעתי שכהורה, טובתה ובטחונה של ביתי באים לפני ומעל לכל שיקול אחר, ושאהיה מוכן להקריב את חיי למענה. כעת היא זקוקה בדיוק לזה -לכך שאוותר על חיי כאדם כדי שאוכל להתמזג איתה ולהמשיך בחיי-חייה כמונטזורית. ועדיין היא תהיה הילדה שלי...