ונפתלי הרץ את טבעות הזהב שלהם לידי הקצין הגרמני. מחוץ לבית, הבחינו במספר שכנים יהודים שהוצאו אף הם אל מחוץ לביתם. "קדימה, קדימה" -  דחק הקצין בנפתלי הרץ ובחנה רוזה להצטרף אל קבוצת היהודים, אשר המתינו מחוץ לבתיהם. לאחר שקיבצו מספר משפחות ולאחר שנטלו מהם את תכשיטיהן וטבעות יותר מהר, מהר". קבוצת היהודים המפוחדים החלה לצעוד ברחובות העיירה רודניק נד סאנם, ובכל רחוב ורחוב הצטרפו עוד יהודים ובני משפחותיהם אל הקבוצה, עד שזו הפכה לתהלוכה של ממש, משל הייתה זו יציאת מצרים. נפתלי הרץ כבר לא היה בכושר הליכה. הוא צעד בקושי, כשהוא נושם ונושף. החרדה אף הקשתה עוד את נשימתו, והוא נשם בכבדות רבה. חנה רוזה קיבלה פיק ברכיים מפחד ומפעם לפעם, משהאיצו בהם החיילים הנאצים, מעדה עד כדי שנפלה ארצה. אלא שנפתלי הרץ הקים אותה מייד על רגליה, והיא נאלצה להמשיך ולצעוד בדרך אל הלא נודע. בשעה זו, נדמה היה שכל התהלוכה כולה הולכת אל מותה בידי הכובשים. נפתלי הרץ לא פסק מלמלמל תפילת "שמע ישראל", עד שהוא בקושי נשמע אף לעצמו. הוא השתדל לא לעורר רעש מיותר, כדי לא למשוך תשומת לב יתירה אצל החיילים הגרמנים. בדרכם אל היעד הבלתי