חלזונות. הוא יספוג את הכל. אלוהים בעצמו לא יכניע אותו. הוא האלוהים הקטן של עולמו, אמן. הוא עישן. בעוד הסיגריה תקועה בפיו הוא הלך להכין לעצמו קפה בוץ. מישהו דפק בדלת.  "מי שם?" הוא פלט עשן. "היי, אדוני, זה שמעון חמוטל!" הוא פתח לה. "את משחקת משחקים איתי על הבוקר." "בוקר בשבילך, תולעת."  היא נכנסה וישבה על הספה, חולצת נעליים וגרביים. "תכין גם לי קפה." הוא הציץ בחלון. ערפל כבד כיסה את האדמה. הוא ראה אבוקות בעיניו, אבוקות בנפשו. והיא איתו עכשיו. ל-בן זונה מנומס למופת כמוהו יש סיבה לחיות. המים רתחו. הוא חזר עם שתי כוסות קפה. היה קשה לו מדי להסיר את עיניו מכפות רגליה. "על מה אתה מסתכל?" היא הסתכלה בו מעל לספל. בספל שלו היו מערבולות. הקפאין עשה שם חגיגות ונספג בתוך דמו. הוא חשב שהחיים האלה לא יגמרו לעולם. הוא רצח את הסיגריה שלו בתוך המאפרה. טוב, ניסיתי להתעלם מהמשך הסיפור כפי שהוא סופר לי, אבל מה לעשות ש-מי שכתב אותו הוא קצת ילדותי, הרבה מחורפן, וסובל מתיסכול (כמעט שכחתי את המילה המחורבנת הזו, המוח שלי לא במקום.) מיני. אבל אני מחזיק ממנו, בכל זאת, כי ממנו צמח הגבר שאני עכשיו. אז אני שפעם, כתב