ואבנים, ואני והיחידה והתגבורת שנשלחה החלנו להגיב באש, ג'יהאדים ומחבלים הגיעו והחלו ליזרוק רימונים, בקבוקי תבערה חמים. לאיזור בעייתי, ושלחו לנו תגבורת, בדיוק כשהעניינים נהיו פעם אחת, ביום שגרתי, לכאורה, העבירו אותי ואת היחידה שלי ונהנתי מהחברה של האנשים הטובים שהיו איתי ביחידה. הייתי ביחידה קרבית, זה היה קצת קשה, אבל התרגלתי למאמץ והכרתי הרבה אנשים חדשים. עברו שנתיים ובצבא התחלתי לאבד קשרים עם רוב החברים שהיו לי, אבל זה כבר החל לחלוף מזכרוני, מכיוון שלא דיברנו מאז. אחמד ואני איבדנו קשר, והיה לי קצת עצוב... ששמעתי ממנו היו "חבל שאתה ואחמד ואני כבר לא ביחד." בגיל 81 התגייסתי לצבא, כריס עבר לחוץ לארץ והמילים האחרונות עברו עוד ארבע שנים, וכל אחד מאיתנו החל לפנות לכיוון שונה. כולנו צחקנו שוב פעם. ואחמד החלטנו שכריס לא יכול לצום למשך חצי יום, אמרתי שאני צם רק יום אחד, ואחמד צם חודש שלם! ובסוף אני ביום כיפור צמתי, וכריס אמר לי, בציניות, שאני מספיק רזה, אז השניה, אני לא יודע למה זה הצחיק אותנו... משום מה, תמיד היינו צוחקים כשהדתות שלנו החלו לסתור אחת את מעולה...כולנו צחקנו בקול רם. לא טוב, אחמד