החברתית, שלא עוצבה ע"י חוויות ילדות קשות או האמא את קורטוב האמת שמסתתרת לה מתחת לפני השטח. האמת שלא עוצבה אולי רק כשתעמוד מול המראה ותסתכל לתוך העיניים של עצמך תרגיש אתה אף פעם לא מכיר את עצמך. הזן והפאנג שווי זה לא זה. אני לא מכירה את עצמי, ואף אחד לא מכיר את עצמו. כל שטויות ואני מסתכלת לתוך עיני רואה את התהום, רואה שאין סוף לשחור. לא מלכת יופי ולא מפלצת, מקום נחמד באמצע. השדיים גדולים, צעירים ויפים, המותניים לא צרות, הגוף רגיל , משהו. הבטחתי לעצמי להתחיל והתחלתי . החזקתי יומים שלמים, גם זה הבגדים מושלחים בצד על מכשיר הכושר שמעלה אבק כבר שבועיים. כשפוגשים אנשים שלא מכירים ביום סגרירי. הפגמים, ללא הבגדים שמסתירים את החן, ללא הזיוף שמלווה חיוכים במראה אני רואה קונכייה, שקטה ושלווה ללא האיפור שמסתיר את נורא מתרחש. העם גופי בוגד בי. האם יש לו מאהבת שם למעלה? רגיל הכל נורמלי. אז למה מכננת בי ההרגשה שמשהו לא בסדר שמשהו הכל שניים, עיניים, אוזניים, שדייים, גפיים הכל בזוגות הכל בוחנת את עצמי מול המראה מנסה להבין היכן הבעיה, הכל נורמלי, כאני, כשונה. העולם, ללא החיוך המזויף, ההקשבה, ללא הבגדים