פרק 1 - קפה שחור  לא אוכל להישאר פה עוד הרבה. אני מרגיש את זה. אני פונה אל המטבח, מכין קפה שחור חזק וריחני. מזל שהבאתי איתי שתי שקיות מישראל. השקית הראשונה כבר נגמרה וכשיגמר הקפה אהיה חייב לחזור. אני פונה עם הקפה ביד החוצה, אל המרפסת שטופת האור. האכסניה בנויה מקומות מדורגות ולכל חדר מרפסת הצופה אל משהו כזה, והרס את התרבות שחייתה פה על האי. אומרים שהצונאמי הגיע עד יפו וגרם להרג המוני, לא כמו במזרח אסיה ב-2006, אבל הרג ניכר, מספיק שיכתבו עליו בספרי ההיסטוריה. בכול אופן המראה מרשים. ים כחול כהה. סירות מפרש לבנות. מסביב כל הבתים מסוידים בלבן מבהיק ובתכלת. בדיוק כמו בגלויה ששלחתי לעופרה ביום שהגעתי, שאולי תגיע עד שאחזור. הסברתי לה לאן נעלמתי, ומה גרם לי לקום באמצע הלילה בחושך עם זיעה קרה ולדעת שמה שאני צריך כרגע זה לברוח, לתפוס מרחק ולחשוב בשקט. אני שולף את הארנק ומוציא תמונה של עופרה ושלי. תמונה יפה, שנינו מחויכים, מאושרים. אני מנשק את התמונה ומניח אותה מתחת לכרית. נישן על זה הלילה. אני נשען על מעקה המרפסת ובוהה בים. במרפסת מתחתי שוכבת קירסטן, תיירת יפה מנורווגיה, ומשתזפת בעירום חלקי מבוקר