שמונה שוב ושוב ושוב, שמונה, שמונה, שמונה, שמונה... ואיש ולא לכאן, ועדיין מדברים, המחשבות שלי טסות, מתעכבות על המספר המים האיבר שלו נוגע בי, בשפתיים, ולא זזה, נשארת, לא לכאן רגלי סביבו, ומדברים ושואלים וצוחקים, ואני מרגישה איך בתוך לי, וככה עמדנו שעות מחובקים נצמדים הרבה יותר, אני כורכת את הזו, להעניק אותה את כולה לאיש הנדודים, יודעת כמה זה חשוב רוצה לשמור עליו: על הרעב הזה, על התמימות הבתולית המתחדשת חש-בן, וידעתי שאני עלולה לחטוא לעצמי, לאבד את מה שאני כל כך במכינה, שיותר מכל הייתה כדי לא לסבך עצמי בלילה של תשוקה עם לא יכולתי שלא לחשוב על איש הנדודים, על הסיבה שנשארתי הסתתי את ראשי. וחזר והניח את ראשו על כתפי, ואחר כך שוב מתקרב אל שפתיי, נישק לי את הכתפיים, ולא זזתי, עלה אל הצוואר והתרחקתי קצת, לבד עם גבר, וזה היה דיי מרגש, וההתקרבות הייתה טבעית, הוא בתחילה מרחוק, ואחר כך מקרוב, מעולם לא התרחצתי בים בעירום הגוף שלי, שנינו רועדים מקור, מתחבקים לחמם אחד את השני, צחקנו דיברנו, והתחבקנו, היה מוזר להרגיש את הידיים שלו על האורות של טבריה והכוכבים ריצדו להם על המים, השפרצנו קצת, הצטננו עם