לא...? כלומר, אתם עדיין פה. בערך. אז הנה, אני כותבת סיפור. ולא יוצא לי רע עד כ-ד-י כ-ך, נרדמה. המהום חסר פשר בקע מהארון במשך כמה דקות והשתתק. נדמה לי שהיא טוב מאוד בלעדייך!". "אני לא צריכה אותך כדי לכתוב!", צעקתי, "עד עכשיו הסתדרתי וטרקתי אותן חזק ככל שיכולתי. עכשיו באמת הייתי עצבנית. החזקתי בכוח בידית הדלתות של הארון הומואית מזדיינת בתחת!" "אולי באמת!", צעקתי עליה, "ואולי את לא נועדת להיות כשרון, "זאת אשמתי שאת פתטית?", היא צעקה, "אולי לא נועדת לכתיבה." הניסיונות הפתטיים לכתוב שירים, ועוד באנגלית!" תראי איך הסיפורים המזדיינים שלי נראים! שלא לדבר על "לכי תזדייני!", צעקתי, "מי את בכלל? סתם כשרון חסר כשרון! ספר." "איזה תובנה מעניינת", היא אמרה, "מקסים. לכי תכתבי על זה "לא", אמרתי, "ילדים בלי תמימות הם לא ילדים, הם סתם גמדים." ילדים?" "איבדו את התמימות?", היא שאלה בציניות, "וזה אומר שהם לא "הם לא תמימים", אמרתי, "הם איבדו את התמימות שלהם." מזדיינים בתחת?" "אני צריכה להזכיר לך שקראת לילדים תמימים בני עשר הומואים "ברור שלא!", צעקתי, "אני אדם טוב לב ואנושי." "את לא רעה ומושחתת?", היא אמרה.