אולי עוד  שלושים ושתיים, איבדתי את הסבלנות. אמרתי לאשתי שעד שיגיע התור שלנו, אני הולך קצת לשוטט.  קיבלתי אישור, אבל היא אמרה לי שאם כבר, אז שאקח את האספרסו-לוואצה שאני אוהב. וגם גפרורים ונרות, ושלא אשכח סוכרזית, למרות שהייתי מוכן להישבע, שאי שם במצולות העגלה, כבר יש. וכן, שאקח  אתי את המטאטא, כי היא בטח תשכח את זה. אימצתי את המטאטא אל לבי והלכתי לשוח באולם הגדול, הרחק מן ההמון הסוער. שולה, מהעבודה, שאני שונא אותה ואנחנו כמעט לא מדברים, מאירה לי פנים בין הדוכנים: "מה שלומך? מתאים לך המטאטא! אם כבר, אז הייתי נותנת לך אפילו שניים, הרי זה במבצע". המבצעים האלה, של שניים במחיר של אחד, זה עוד יעלה לי בסוף בהקסנשוס, כך קוראים, נדמה לי, לבעיות גב, של כאלה שחוזרים מן ההיפר. "מה לעשות", אמרתי במיסכנות, "כל אחד לפי הכישורים שלו!".     סובבתי לה את הגב. אבל שם, ליד הדוכן ההוא, שרוצחים בו את הדגים, מגיחה לי, כמו איזו בת-ים, הראלה, המורה ללשון, שאני שונא אותה עוד יותר. זאת, שיש לה ר'יש כמו של אורה נמיר. "האם ידוע לך שם הפעולה שעושים במטאטא?", היא שואלת, כאילו היא בכיתה, לפני התלמידים. "טיטוא!", אני