חסרות משמעות, ואין לי כוח...אין לי כוח גם לנשום. הכל כל כך מכני, האוכל הוא סתם מזון, החברים הם עוד ישויות יתכן... האם איבדתי צלם אנוש? האדם" בעולמנו המודרני למה שאחדים יקראו לו "אנושית"... לנו את החיוך, שגורם לנו לרצות, שהופך את המכונה הארכאית "גוף בלעדייה... אך מסתבר שהמעטתי מערכה. היא אותו הניצוץ שמאיר כבר אמרתי נואש. הדרך מייגעת ופירות אין. חשבתי שאוכל להסתדר היא נסתרת, כאן אך לא מול עיניי... הזהירו אותי שהמסע עלול להיות ארוך מידי, אולי אותה משמעות ומסובבת אותם אלי - אולי זו את? רקים מאחוריהן, מניחה ידי על כתפיהם של ברנשים אקראיים ברחוב מהלכת אבודה באפלה הכבדה, מתקתקת על דלתות המסתירות חללים ולחמם את הכיסא, למרות שיותר מזה מעולם לא ביקשתי.. תפקיד בחיי הם מחליטים פשוט לקום, וללכת. נמאס סתם ככה לשבת הרבה דברים ישבו עליו אך לעולם לא זה המיועד, וכשהם לא משחקים הכיסא נותר מיותם וקר. ושנים שאני תרה אחריה, הופכת כל אבן... "זהירות! הריקנות מובילה לאובדן"... על מדבקה מתקלפת בחלון הרכבת של ליבי רשום באותיות של טל ומטר "שמור למשמעות החיים".