במשעול הרץ הגייאה  ראינוה, ידידי,  במושב קראו לה איה (איה)  ובגדוד קוראים לה אי.  אי, אי, איה, אי,  אי, יפית בצמותייך  הקלועות לך לראשך.  אי, אי, איה, אי -  אי, הלב (אי, הלב) מושך אלייך,  כי הלב זוכר "יא-שיך"!  במרחק, באין אגרת,  עת עם ליל נח הגדוד,  לכולנו את נזכרת (נזכרת)  וכל איש לוחש לחוד:  אי, אי, איה, אי,  אישונייך כמו זית  וברוח שמלתך,  כך זוכרים (כך זוכרים) שדה ובית,  וקוראים לזה בשמך.  ובשובנו, איה, איה,  תבחרי את היחיד  ואנחנו ב"חבריה" (חבריה)  נברכך וכה נגיד:  אי, אי ,איה, אי,  לא נשאל אותך מדוע  רק אותו בחר ליבך.  זה עצוב, אך זה ידוע (ידוע) -  זו היא אהבה, "יא-שיח"!