ונותנת לראשה לנוח בהתמוטטות עייפה על המיטה חסרת הכרית כשהיא בוהה בתקרה. אני מנסה להתנער ממנה, הולך לסלון ומדליק את הטלוויזיה. אבל הנה דפי גם שם, בתוך וידיאו-קליפ, מתגפפת עם חבלים כסאות וגברים ומביטה בי בעיניים דרך המסך כשהיא שרה שוב ושוב באיזה פופ כוחני שהיא רוצה לגמור, ועכשיו. אז אני מכבה את הטלוויזיה וחוזר אליה לחדר שם אני שומע ברדיו שיר עם פזמון חוזר של "נסעתי כל הלילה כדי להידפק איתך." אני מפשיל את השורט והתחתונים כדי להראות לה. "מת, את רואה?" אני מחווה על הזין הרפוי.  היא מביטה בי רגע עם עיניים שלפתע מוצתים כאילו נטענה באנרגיה לא מפה, לא ממני, לא ממנה ולא מאלוהים. "מכיר את 'פטרסון' של ויליאם קרלוס ויליאמס?" "חבר שלך?" אני שואל. היא מקישה באצבעותיה ואני בבת אחת מרגיש סחרחורת כשאיברי מזדקף בבת אחת, עשר ס"מ בשנייה. "הם התחילו!" היא קוראת. "השלמות מתחדדת." ואז היא מפסקת באצבעותיה את הכוס. "הפרח חושף עלים צבעוניים לרווחה בשמש." אני רוצה לסטור לה שתפסיק עם כל הממבו ג'מבו הזה, אך הגוף שלי זז אחרת, בלי רצוני בכלל, ואני חודר אליה, רק עיניי מתגלגלות כשאני בלי סיכוי מנסה לנתק את גופי ממנה.