הובסתי בקרב יתושי. מותרתי מיובשת, חלולה. נאזלה טית הדם האחרונה ממוחי. הוא מצץ וינק, ושאב והדם נוזל ואוזל מאצבעותי, מגפותי, ולבסוף הוא נעץ ונעץ ואני התפתלתי. הוא חייך והתקרב. "כבר לא נותר בי דם!" נזעקתי. לחדרי, מושיטה ידי, בבכי אחרון. נדרכתי, הוא הסתער בקריאת קרב ואני שכבר הובסתי עוד בחדירותו לעורי המבורווז. כעת ניצבתי מולו בגפי, שוב. כל וורידי ועורקי נחבאו אל מתחת "סנו, די - ניסית" ניחמתי. סנו נשם נשימת התנצלות אחרונה ומת. סנו כרע על ברכיו באפיסת כוחות הביט בי "סליחה" סימן לי מבטו. הרווחה באה שאיפת חלחלה רעודה - נשמתי נשימת רווחה כשנראה כי סנו מתכוון לנצח. מיד אחרי נשימת הקרב המתקרב. הקרב התחיל, כשאני מביטה בשקיקה מבעד לסדינים. "סנו!" ביקשתי. הם הביטו זה בזה, כל אחד מדמה בראשו את הלך ואז בלילה אחד פסיעות מוכרות הקיצו אותי משנתי הנדירה. כמה לילות שקטים, רווחים, ישונים. כשסנו הגן על מפתני, הוא לא בא. שכרתי אביר, פלאדין שישמור עליי... סנו קראו לו. אבל הוא - חסין, עמיד, דבר לא ירתיעו. אז שמתי מגנים, טמנתי מלכודות, העמדתי פניי ישנה.. כיבוש, כפייה, חילול. וזה כואב כל פעם מחדש - אותו כאב,