חבל. תגידי כשלא יהיה, טוב? לא אומרים לה "שבי, שתי קפה, תיכף נטפל בך. כמה כפות סוכר. מה אישתו של אגון רצתה שזה יהיה כמו כשהיא נכנסת לביטוח לאומי. כגורלו של יותם, אבל לא. הם ניצלו. היא הזכירה כי אני מקנא בהם, כמה הייתי רוצה שגורלם יהיה וכמה הוא היה אבוד לולא היה זוכה למחווה הזו, מידי פעם. ולי את הגיהוץ, מחווה שהזכירה לאגון למה הוא כל כך אוהב ונשים חיבקה אותו תוך שהיא מחווה תנועה של גיהוץ על גבו כדי לסיים שנשים עושות כי הן יודעות שזה מזכיר לגברים שהם ילדים. היא כמה היא אוהבת את בעלה. היא שירבבה אצבעות בין שיערותיו בדרך בזכות נוכחתו של יותם יכלה אישתו של אגון לשכוח מהענק ולזכור         "אני לא יודע, זה רק פה. ת'ה מבין? זה רק פה."         "לא ידעתי שאתה יודע לדבר, יותם." התערב אגון.         "ועוד איך, לא השאיר לי את התוספתן.."         "אז כריש באמת קרע אותך לגזרים!"         "הים, טוב, זה לא היה הים. זה היה כריש."         "אתה פה! היינו בטוח שהים קרע אותך לגזרים." הכאב החד של הניתוק. לא בא במקום ולמה הכאב החד של הביתוק ואני שואלת את עצמי: מתי הוא גומר - מתי הוא גומר? אחד בפה ואחד בכוס ואני