לה על הרגל כשאני טומן את פניי בחלציה.  "אולי... מלי, ילדים קוראים את זה!" "בגלל זה שורף לך הזין?" משוגעת. "זה הפסיק. אני צריך מקלחת חמה-קרה, קפה, סיגריות, ולהירדם מול הטלוויזיה." "והמשיח? וטיפטיפון?" "מול הטלוויזיה אני אהזה עד שהם יגיעו. בינתיים ספרי לי משהו על... חצבים." "שו הדה חצבים?" "זה... הדברים האלה... שגודלים." "אההה..." היא חייכה. "זרגים! אני יכולה לספר לך עליהם כל-כך הרבה סיפורים... מכיר את הבנים של ג'וג'ו מהמכולת?" אני מדליק סיגריה בייאוש. "תתעודד, מיכה. לא נורא שאתה משוגע. גם אני מצ'וגעת... מסובבת. אבל איך אפשר לחיות בלי להשתגע, אה? החיים משוגעים, אז משתגעים." "את יודעת... לא ממש רציתי לחיות." "אפ'חד לא רצה. כולם עלו בטעות או בבורות על רכבת המוות לגיהינום. יצאו מבין הרגליים של איזו נקבה, נכנסו להלם, וקיבלו על זה מכות בטוסיק. והם מסתכלים על האישה הזו, הזרה, שהם יצאו מתוכה, ומקווים, באמת מקווים, שהיא לא כלבה. אבל ת'כלס... כולן כלבות בסוף." "אימא שלך, מלי..." "זונה בת זונה. מי ייתן שתישרף בגיהינום." היא נאנחה. "עשית גם אותי עייפה. רוצה ללכת לטבול בגן-עדן ולשרוף ת'גיהינום?"