באוניברסיטה?" אמרה והחלה לצחוק את הצחוק המתגלגל שלה. "איך דירה של אומנים צריכה להראות? כמו זו שהייתה לי שלמדתי דירה של אמנים". החולצה המכופתרת כדי להחליפה באחת דקה יותר. "זו לא נראית "למשהו... אני לא יודעת... יותר מבולגן..." אמרתי ופרפתי את "למה ציפית?" כי לא צפיתי שזה יראה כך. "למה את נראית כ'כ המומה?" ופצע את המרפסת. במקום הסהרורים שצפיתי להם עמדה רק אחותי עם הגב אל האור שזרח ללא כתמי צבע וללא שאריות בדים שיסתלסלו עליה כמו נחשים. כאחוזי תזזית עם שרטוטים ומכחולים למיניהם. הרצפה היה נקייה שנושר מן הקירות, או עשרות אנשים שישנים על מזרונים מסתובבים הגענו לדירה של אחותי, שלא תאמה את צפיותיי, לא היה שם טיח הלבנה, כמנחת פיוס לאחר יום ארוך ויוקד. מספיק כדי להתנופף בבריזה שעולה בכל ערב מן שפת הים אל העיר לי בגדים שיחליפו את הבגדים שלי, שלא היו קלים ואווריריים היא הנהנה בראשה והובילה אותי אל האוטו שלה. משם הלכנו לקנות "אימא מספרת הרבה דברים, שנזוז?" לימודים". "מה שלומך קטנה? אימא ספרה לי שאת סובלת ממנת יתר של "אחותי הגדולה". "אחותי הקטנה" היא רכנה ונשקה לי על המצח. מפתחות בידה. ארוכות. על