היא ישבה בחדר האפל, אור עמום ואפור הגיח מן החריצים שבתריס. היא ישבה בין הסדינים המבולגנים שהיו מפוזרים על מיטתה, הסדינים הלבנים והבוהקים כבו קרנם במהרה.  היא ישבה איתן על המיטה, עם המחשבות שלה, עם הכאב שלה, עם הרצונות שלה... אור כחול בהיר נשקף מעורה החשוף, האור היה חיור מאט אך נעים. היא ישבה על המיטה, חיכתה שהדמעות ירדו. לאחר דקות ארוכות של מחשבה, דמעות זלגו על לחייה, הדמעות הותירו שובל חם ולך על פניה. שביל הדמעות הפך את צבעו, היא ניראתה כמו שדה פרחים צבעוניים. בשלל צבעי הקשת השביל נצבע ע"י מלאך שישב על ענן מעל ביתה, עם מכחול עטור חירוטי זהב הוא צבעה את פניה, לקח את קצה הקשת בדלי קטן והחל לצבוע את שביל הדמעות שלה. היא בכתה עד שהדמעות הפכו חסרות צבע, אך הדמעות בניגוד לרצונה המשיכו לזרום למטה. מבקשות להגיע למחוז חפצן בכדי שבעוד אלפי שנים הם יוכלו להגיע לענן הזה, למלאך הזה שביקש לטעום אותן כול כך. מטעתפת בסדינים השקופים וסחוטי דמעות, משפילה את מבטה ארצה, שלא יראה את הדמעות, שלא יראה את הכאב בעיניה, שרק יעזוב בשקט. דמעות זהב, נושרות מן העין על הלחי, מותירות שביל צבעי קשת מאחוריהן, יורדות