ללא בהתחשב בקצה הליכתי - חדר המדרגות של הבניין. קולות הילדים צורמים באוזניי - אך אני מתרכזת במטרה הרחוקה הגדר כל עוד יכולה. אני לוקחת כמה שאיפות של אוויר, משתעלת, ומתחילה ללכת לאורך אמצא מקלט במעקה המדרגות. ברירה ועלי לקרטע דרך חבורת הפרחחים ההומה אל כניסת הבניין שם השנאה, היאוש ובעיקר המרירות מתחזקים כשאני מבינה שאין לי לתגובת שרשרת בשאר אברי גופי. רגל שמאל רועדת טיפה ואני דואגת לייצב אותה מהר לפני שתגרום מקל ההליכה שלי לרסיסים. בקול חרישי לעומת צעקות וקולות הילדים עוברת מכונית ושוברת את וושט-סמאש-וושט! מתרוממת לישיבה שפופה בעודי נעזרת בגדר הרותחת לצידי. בקושי רב עוד יותר מסתובבת אל הצד, ובמהירות שהייתה מביישת צב אל הכביש. בקושי מרימה טיפה את הראש לראות שהמקל התגלגל כמה מטרים ממני אותם ילדים ארורים ששוב ושוב בוחרים לשחק בכניסה לבניין שלי. כממלאת את העולם כולו. שוב אותו קול מוכר של הפגיעה במדרכת האספלט שנראת לי היום