ליאור יצא מן האוטובוס והחל צועד בשביל לביתו דורך בכוונה הילדים שישבו בספסלים הקדמיים, אלה שהיו שנה שנתיים מתחתיו. הבייתה יחף אף אחד מחבריו לא שאל אותו מדוע הוא יחף גם לא חדשים, נקיים ממש לבנים עם ציור של המומינים. ליאור חזר לו שהיה לה יום עבודה לחוץ במיוחד ומחר תקנה לו גרביים חדשים שהם עניים, תמיד הייתה פוטרת אותו במילה טובה או שהייתה אומרת ממקום מיוחד לאנשים כמוהם. היא אף פעם לא רצתה שליאור שלה ידע במצרכים. אימו לעולם לא סיפרה לו שאלה הם תרומות שהיא מקבלת ליאור בשמחה ובעיינים שקרנו מאושר למראה אימו שחזרה עם שקיות הדלת. "קנית לי גרביים עם המומינים אמא? קנית לי?" היה שואל המומינים. "אמא!" היה קורא ליאור בשמחה כאשר הייתה נכנסת בפתח הולכת לקנות לו גרביים חדשות, כאלה עם ציורים של פו הדוב ושל היו קרועים או קטנים עליו ואימו הבטיחה לו כל יום שהיא תכף אך הוא לא יכול להחזירם פנימה.  גרביים לא היו לליאור כולם לבנות כשלג, קפואות ורועדות מבקשות מחסה בין מגפיו של ליאור אותם. ליאור חלץ את מגפיו בכיתה והראה את רגליו החיוורות נפוחים ומכיוון לא יכל ללבוש שוב את המגפיים עד שאמא תנקה מכיוון שהבוץ והאבק