1 צמידים על הידיים, נזם באף, עגיל בגבה. שואלת אותי אם בא לי לישון איתה, אני אומר עוד מעט. (ללטף את הלשון שלה, עם העגיל, ולהירדם.) "לאן אתה ממהר כל הזמן?" היא שואלת. מה, לצפות בטלוויזיה כמו מטומטם ולצלול לשינה עם חלומות שלא אזכור? לגרד עם ראשי את הכר? תני לי עוד רגע. היא יושבת על המיטה, משחקת עם הטבעת שבכף הרגל. "אני חושבת שמיקו שכח אותי", אומרת מור. איזו אישה יפה ומטורפת, עם האיפור השחור המרוח מתחת לעיניה. "אני פה, תני לי רק רגע להתפלל לאלוהי המוזה. התחת שלך לא יברח לשומקום." היא מחייכת. יש לה חיוך עקום ויפה, כאילו היא צוחקת עליך ומתביישת בזה באותו זמן. היא נשכבת שם ומביטה לתקרה, רצינית. ככה כשהיא בתוך עצמה עיניה כמו כוכבים. אני רוצה לישון, אבל לא רוצה. "רוצה קפה?" אני שואל. רבע גיחוך תימהון מגרונה ואני הולך למטבח להכין לי. לא, מותק. מיקו הזה לא הולך לישון. לא בקרוב. אני שותה את הקפה על סיגריה במרפסת. יותר מדי קפה, יותר מדי סיגריות. שליו וסהרורי מול מסך שמים שחור, נטול כוכבים. היה משהו אתמול שאני לא זוכר. היה משהו לפני שעה שאני לא זוכר. ככה, מסמר לתוך הווה. אני בא והיא קמה. אני עומד.