                                           במבט הנבוך שלו. שותה הוא לא מביט בי ולא יוכל לתפוס אותי בחולשתי ולחייך אלי מאוד קשיחים, הן חייבות להיות מחוספסות( שטרם הרגשתי, כשהוא להסחף עם ההזיות על מגע האצבעות המחוספסות שלו )מיתרי העוד "הנה, שתי, הבאתי לנו נס בתרמוס."  אני מחייכת ומרשה לעצמי הגבר שלידי חדל מפריטתו. הוא מניח בידי כוס פלסטיק ומוזג. דורשות את שלהן כדרך הטבע. מאוד קטנות ותמימות ומטבען מאמינות באהבה ממבט ראשון, והן הישר שדורש הרגעה כללית מיידית. הן לא אשמות, הביציות, הן באושר, מונעות על ידי האינטואיציה ובאות במשא ומתן עם השכל הבטן שלי מתעורר מחול הביציות האינסטינקטיבי, הן מפצפצות את התחושה אבל אם אעשה כך לא אהיה כנה ושלמה עם עצמי. בתוך הבטן לא רגועה. הייתי משתמשת בביטוי "פרפרים בבטן" כדי לתאר הלילה על שפת הים הזו מאוד חשוך וסוער, לילה דינמי. מדי טוב מכדי להיות אמיתי אבל אני, אני אופטימית. אורחת כבוד, בת בית. אנשים פסימיים היו אומרים שזה פשוט יותר על הסדין שהוא פרש על החול של שפת הים שלו הוא נותן לי להרגיש שיר. נדמה שהוא מנגן אותו במיוחד בשבילי. אף פעם לא נגנו לכבודי האצבעות