לוקימיה כבר שנתיים בערך. שאלתי אותו למה הגיוני? איך הילד שאני כול כך אוהבת חולה סרטן? הוא הסביר לי אמר: "אני חולה לוקמיה". נעמדתי ולא ידעתי מה להגיד. איך זה והוא חיכה לי. הוא אמר שנצא לסיבוב. התחלנו ללכת והוא פשוט יכול לקרות שהוא לא יוכל להגיד לי על זה בטלפון? הגעתי לשם להיפגש שוב בקניון. הלכתי לשם מהר כי הייתי ממש מבוהלת. מה והוא ענה לי שזה לא בדיוק לטלפון והוא צריך לפגוש אותי. קבענו יום אחד הוא התקשר אליי ונשמע מוזר בטלפון. שאלתי אותו מה קרה ערבי סוף שבוע, נפגשנו מתי שרק יכלנו. עליי שהייתי צריכה עזרה, היינו כול זמן שיכלנו ביחד. חופשים, אותי, הוא היה מנסה לעזור לי, נותן לי ביקורת, אך פעם לא צחק אליי בעולם. יכלתי לספר לו הכול בלי להתבייש והוא לא היה שופט קרובים שיש, אהבתי אותו כול כך, אהבתי אותו בתור הבן הכי קרוב מאז עשינו את זה עוד המון פעמים. ממש התקרבנו. היינו הכי והעברנו יום נחמד בקניון, שנפרדנו החלטנו שנעשה את זה שוב. איפה ניפגש. התארגנתי והלכתי לקניון שקבענו בו. פגשתי אותו והוא שאל אם אני רוצה שניפגש כי הוא באזור שלי, הסכמתי וקבענו אחרי איזה שבוע קיבלתי ממנו טלפון. הייתי מופתעת.