חיבור כל-כך מוצלח שהמנהלת לקחה אותו בשבילי ! אז בחרתי בנושא חופשי, וכתבתי על נושא הנכים. נושא לאט לאט החודשים עברו, והיה לנו מבחן בחיבור. חיבור, זה אותי. ימים רבים הייתי כמו באבל. לא התרכזתי בשיעורים. לא עיניינו בכיתה אבל המורה כבר הבינה שמשהו קרה לי ועזבה אותי לנפשי. השיעור שהפסדתי כבר הסתיים והתחיל  אחד חדש. ראשי לא היה אפי. וחזרתי לכיתה. שטויות במיץ, אמרתי לעצמי. היא ניגבה לי את הפנים, קינחה את רציתי לצער אותך. יש מספיק זמן בשביל זה. סימונה ."  כן, "ולמה לא אמרת לי ?", זעקתי. "רציתי רק להגן עליך, סימונה. לא "את ידעת על-כך ?", ענתה לי, "כן. ידעתי." שאלתי אותה- למשרדה הקטן והמוכר וכתבתי לה. וגם שאלתי אותה ברוב תמימות- ושאלה "מה קרה, סימונה?" לא יכולתי לענות לה בקול. אז נכנסתי מעיני ולא יכולתי להפסיק לבכות. מנהלת בית-הספר באה בעיקבותי, יצאתי החוצה וטוב שעשיתי זאת כי זרם של דמעות מלוחות פרצו באמצע שיעור אחד, הרגשתי מחנק בגרון, קמתי ויצאתי מהכיתה, שמעתי זה עתה. עדיין בשוק. הדבר השני- הגיע למחרת בבית-הספר. גשם קל ואט-אט התגבר. כמו בכיי. עדיין  ממאנת להאמין את אשר הביתה. הדמעות זולגות על