מתחת לקווים, ומבחינה בשם, נורה. רמז להן לא נותר... את הקווים האלו, היו ציפורניים חזקות של אישה חזקה. כעת, שום מגלה לי ציפורניים קצוצות, סדוקות וכסוסות. הציפורניים שחרטו אני מביטה על הקווים שנחרטו בציפורניים. מבט מהיר באצבעותיה, מניחה שאולי עדיף כבר למות. אלו לא חיים...". פשוט אטמתי את עצמי לכל. כרגע אני רק מנסה לשרוד, אם כי אני הביתה, כעת אני יודעת  שלא. ברגע שהשלמתי עם הגורל שלי, היה אכפת לי, אחר כך כבר לא. בהתחלה חשבתי שאני יום אחד אחזור יום סימנתי קו, ואז סימנתי אחד נוסף כדי לסמן שבוע. בהתחלה זה בשעות קבועות ובמקצבים קבועים. כל ארבע פטרולים, עובר יום. כל "בהתחלה שמתי לב שהם עורכים פטרולים, כאן ליד החדרים שלנו שם מאות קווים... הקיר העשוי מתכת רכה. כל שבע קווים, מתוח עליהם קו אופקי. היו הדל השורר בחדר, אני מבחינה בחריטות עדינות של קווים על גבי תחילה, אני לא רואה כלום. לאחר זמן מה, שבו עיניי התרגלו לאור "הביטי", היא מצביעה על הקיר. נעצרות ליד הקיר. לכיוון הקיר השמאלי, בו מצוי החלון. אני זוחלת אחריה ושתינו היא מביטה בי ושותקת. לאחר כמה רגעים היא מתרוממת וזוחלת "איך מדדת את הזמן? אין פה