היה נער נבון ותלמיד טוב, אך התקשה לצאת ממיטתו בשעה כה מוקדמת של בוקר. בסופו של דבר, היו מגיעים שניהם, האב ובנו, אל בית הכנסת מתנשפים וחסרי נשימה, לאחר שעשו את הדרך לשם בחופזה, כמעט בריצה. "מוטב מאוחר מאשר כלל לא" - חלפה מחשבה בראשו של נפתלי הרץ, שהמשיך למלמל תפילתו.  כמדי בוקר בבוקרו, הבחין נפתלי הרץ גם הפעם מזוית עינו בגרוינם הפותח עבור בנו מנדל את סידור התפילה, מצביע בסידור על מקום התפילה, מוסרו לבנו, ואחר פותח את סידורו שלו. רק לאחר שהחלו השניים במילמול תפילתם, שב הוא להתרכז בתפילתו שלו. משהסתיימה התפילה, בירך את שני אלו לשלום וב"יום טוב", והשניים פנו לעיסוקיהם, מי ללימודיו ומי למקום עבודתו כנגר בעיר לבוב.  לגרוינם היה מקצוע טוב ומכניס. מקצועו כנגר סיפק פרנסה טובה לו ולמשפחתו, וכמובן לשותפו לנגרייה, שיסל ובני ביתו. כך הייתה הפרנסה מצויה בשפע, ובעיקר בעונה זו של השנה, באביב, כאשר באווירה של התחדשות, נהגו תושבי האזור להתחדש אף הם ברהיטים חדשים, מעשה ידיהם להתפאר של גרוינם ושותפו, שיסל.  לאחר שנפרדו, שב נפתלי הרץ לביתו, שם פגש בחצר הבית את שני הזאטוטים, נכדיו הקטנים, צבי ושושנה, אשר