מצחך, מלטפת את שערך, ואתה נרגע בזרועותיי עד הפעם הבאה. די להתייסר, אני לוחשת לך ומחבקת קצת יותר חזק. מנשקת את עוטפת אותך חזק, מנסה לנחם ולספוג אלי קצת מהכאב הזה שאתה חש. ובוכה. האל כבר סלח לך, אהובי. מתי תוכל לסלוח קצת לעצמך? אני בצעקה חנוקה. זיעה שוטפת אותך, ואתה נושא עיניך אל השמיים נושמת אותך שוב. נוגעת, מלטפת. לפעמים אתה מתעורר באמצע הלילה מכאיבה בשבילנו, שמלגלגת על ניסיוננו הפעוט להיות מאושרים. נחרץ. מתבוננים שוב אל השקיעה, שצובעת הכל אדום, כמו תזכורת מספיק! השכח ממני את המחשבות המטרידות על גורלנו, שכנראה כבר הקלון שנחרת על מצחך? חבק אותי חזק יותר. עוד יותר, כי זה לא האם רעה אני על שאני אוהבת אותך כ"כ? האם גם בי ידבק אות מאחוריך. איך הצלחת להפוך סדרי עולמות! היה עליהן דם אחיך, שאחר כך זעק מפני האדמה. חטא כה גדול אות הקלון על מצחך, הידיים היפות שלך, שרק לפני כמה חודשים, לבוז לו ולמרוד. המורד הראשון. הרוצח הראשון. אהובי... האות הזה על מצחו והפנים החזקות האלו, שהעזו להתבונן באל, הפגיעה שחש כשדחו את מנחתו. אני מתבוננת בו. כ"כ יפה הוא עם