אילו ביקשתם את טלי לתאר את דמותה של אשת המסתורין, לא היתה מסוגלת לעשות זאת, אף כי ראתה אותה פעמים רבות. היא לא זכרה אם היתה גבוהה או נמוכה - גופה תמיד כאילו ריחף מעט מעל לפני הקרקע, רגליה לא ממש נגעו בארץ. היא לא זכרה אם היתה כהה או בהירה, רק זאת, שמעין הילה של אור זהרה מסביב לפניה והאירה אותם, והאור הזה טישטש את קווי פניה. מעולם לא ידעה טלי את צבע עיניה - אבל העיניים האלו הן שגרמו לה לחשוב עליה כעל "אשת מסתורין".  מופלאות היו העיניים  כאשר הביטה טלי בהן היו רגשות שונים ומשונים חולפים בה. לפעמים נראו לה חומות כהות, ואז היה חום רך ונעים אופף אותה, ותחושה של מנוחה ושלווה נחה עליה. לפעמים נראו לה כמשנות את צבען בין כחול עמוק לירוק עמוק, ואז היתה מתמלאת כולה תחושה של סערת רוח  יצר ההרפתקה היה מתעורר בה וחוסר מנוחה לצאת ולעשות משהו יוצא מן הכלל. פעמים אחרות היו העיניים בהירות-בהירות, כעין תכלת שמימית כזאת, ואז היתה גם נפשה של טלי נישאת למרומים ושואפת למרחקים ונסחפת אל מין תחושת חלום שאי-אפשר להסביר אותה. אבל יום אחד, רק יום אחד, היו אלה עיני זהב. טלי היתה ילדה עצובה מאוד. היא גרה עם סבא