סתם חשבתי להגיד לכם מה עבר עלי ביום שהעולם התפוצץ. אלוהים לא שרד את זה. הכל מת לא נשאר שום דבר חי, לא עצים, לא אנשים, לא חיות אפילו נעימה כזאת, מתאימה למדיטציה או משהו, חבל שאני לא מאמין בזה, מסתכל על כלום, הכול שקט אבל הפעם לא בצורה מפחידה, אלא בצורה לשעבר. עכשיו אני שוב פעם כאן, על אותה גבעה, עם אותן "מדינות" והסיגריה שלי. בלי לברוח, בלי לצעוק, בלי להיכנס לפאניקה, רק אני, הוא ביותר של האנושות. בי, זה היה דווקא די כיף להתמודד פנים מול פנים עם הפחד הגדול זרקתי את הסיגריה לצד, העשן נשאר עדיין בתוכי כשהפיצוץ פגע כמעט סיימתי את הסיגריה, נשארה לי עוד שכטה אחת, לקחתי אותה יוכל היה לברוח מהפצצה הענקית שנפלה. באמצע משהו, במיוחד כמו סיגריה. חוץ מזה ידעתי שאף אחד לא אותה כי לא רציתי למות באמצע סיגריה זה יכול להיות בעסה למות נשארתי, לא זזתי, רק המשכתי לעשן את הסיגריה, רציתי לסיים חשבתי לעצמי  "אולי אצעק?, אולי אברח?, אולי בעצם לא?". לסביבות כרמיאל. עדיין עמדתי על הגבעה, הייתי כבר באמצע הסיגריה כשהפיצוץ הגיע מתחת לאדמה. ראיתי שאף אחד לא היה יכול לברוח מהאש, גם אם הוא היה 02 מטר מקלט או כלום,