לפנות בוקר, אני אומר לכם, אני רואה אותו יוצא מהבית אחרי ששתה מלא בירות, ומחפש משהו באוויר. אמרו לו שהאוויר שייך למלאכים. אמרו לו שהוא ניתן לבני-האדם בהשאלה, ושבכל רגע הם יכולים לקחת אותו חזרה. הוא לא אוהב את החברה שלו שהסמים הפכו אותה לסתומה, והוא לא אוהב את האישה הבודדה בת הארבעים שמחפשת קצת חום יותר מסקס. קשה לו, אני אומר לכם, אבל משהו אחד מחזיק בו בחיים האלה שלו, הוא אוהב את עצמו. הוא לא מוצא מוצה מתוך הייאוש, השתייה, והחבר-מראה שלו. והמוות שמרחף עליו כמו על כל בן-תמותה, כמו חבל תלייה שיש לו סבלנות אליו, כי יום אחד הוא יגיע. בפריס, הוא שמע, יש רחובות צרים שהכניסה לכלי רכב אליהם אסורה. בנו אותם לפני שהמציאו את המכונית, ובהתחלה נראה שאפשר להיכנס אליהם עם המכונית, אבל מי שייכנס יגלה שקירות הבתים מהצדדים הולכים וקרבים זה לזה עד שהם תוקעים את המכונית. ככה הוא הרגיש בחיים האלה שלו. כאילו הוא דוהר לדרך שהולכת והופכת צרה והוא לא מסוגל לעצור.  חבר שלי איבד את דעתו היום. הוא נסע ב-200 קמ"ש בכביש מהיר מספר 1. היא אהבה אותו אתמול. היא חשבה, "הוא קצת דכאוני, אבל זה בסדר." החיים עוברים לאט, הוא