המכונית ואחותי. אח שלי עוד לא נולד. לאורך כל הדרך היו פקקים, וזה פה, בתל אביב, בדרך לבקר את הבת שלו- אמא שלי, והנכדים- אני בטוח. זה הזכיר לי פתאום את סבא שלי. לפני חמש שנים, הוא נהג כשתגיעו." אומר הקרין. נדמה לי שזה יורם ארבל, אבל אני לא מאצ'ו? שכב, עצום עיניים, תן לחברה את המפתחות. היא תעיר אותך משמיעים פרסומת של המועצה למניעת תאונות דרכים. "למה להיות וקללות לכוון הבית אבות. הקונצ'רטו של פגניני נגמר, ועכשיו כבר חמש עשרים וחמש, ואני עדין שוחה בתוך זרם איטי של צפצופים בתל אביב, לא שזה היה לפני כל כך הרבה זמן, אבל בכל זאת... כזה מצב כבישים גרוע לא ראיתי מאז הפעם הראשונה שנהגתי בכביש ומסתבר שלא יכולתי לבחור יום יותר גרוע מזה ללכת לבקר אותו. יותר מפעם בחודש. והיום, הגיע היום הזה, הביקור החודשי שלי, מהמשפחה שעדיין מוכן ללכת לבקר אותו, וגם את זה אני עושה לא נעים להסתובב שם. כנראה שבגלל כל העניין הזה, אני היחיד איבד את זה סופית. לא, סבא שלי הוא מקרה אחר. אבל בכל זאת לא סבא שלי לא כמוהם. הוא לא צלול בדעתו לגמרי, אבל הוא עוד לא בוקר במקרה הטוב. הילדים האבודים באמת אף פעם לא התבגרו. במחנה עבודה