טובענית, שאתה חייב לברוח, אחרת תמות... העדפת להתחמם ברחמים העצמיים. אבל לא השכלת לראות שזאת ביצה יותר. הרחמים העצמיים מחממים, כמו שמיכת צמר שאתה כל כך אוהב. אתה רגיל לכאב שהיא מביאה. אתה שוקע בו, עמוק יותר ועמוק החדות שלה, לבגדי העור השחורים. התרגלת אליה כבר, אתה יודע שהיא שם. אתה רגיל כבר לציפורניים אותך, כי אתה לא רוצה שהיא תעזוב. אתה לא רוצה מספיק חזק. גם עכשיו, אחרי שמתת, הקנאה לא תעזוב אותך. היא לא תעזוב את החיים, ואתה נתת לה. והמשיכה להגיד לך כמה אתה מסכן ואומלל. קנאה המשיכה להרוס לך התאהבת בקנאה. כל פעם כשריחמת על עצמך היא ליטפה לך את הראש, ולתת לה להיכנס. אבל אתה לא הקשבת. קנאה פיתתה גם אותך, חזק חזק, זה מה שאמרו לך כשהיית ילד. אסור לפתוח לה את הדלת לקנאה בעיניים. אסור להסתכל על קנאה. צריך לעצום את העיניים לכולם ומתרחק מהקנאה. אבל היא הצליחה לפתות אותה. אסור להסתכל אם רק היית שם לב, אם רק היית נלחם בזה, אם רק היית מקשיב תראה מה שהקנאה עשתה לך. הפכה אותך לבנאדם מריר, לרוח רודפת. להם מגיע להם. אבל זה מגיע להם, אתה אומר לעצמך. הם פגעו בך, מגיע להם מגיע מדי. הם כבר לא יחזרו להיות