יתגלגלו האופניים על הכביש. מבלי לחשוב משכה והובילה את האופניים החוצה, במעלה המדרגות. המושב היה באמת גבוה ורגליה בקושי נוגעות. אך היא לא ויתרה. התרוממה מעט, לחצה על הדוושות, והאופניים החלו מתקדמים, בתחילה לאט ואחר כך בתאוצה דוהרת. הכביש המשופע רק הקל עליה את המלאכה, אבל בסיבוב  במורד התלול, ליד ביתו של מיכאל, התבלבלה. זה כבר היה רחוק מדי מביתה שלה. לשווא ביקשה לסטות ימינה, אך נתקלה  באבן קטנה שהספיקה והתהפכה לצידי הדרך. שוכבת שם ככלי אין חפץ בו, וגלגלי האופניים מסתובבים לחינם. עכשיו יכלה לשמוע את קולו של אביה, נוזף בה, כתמיד. "אמרתי לך. למה לא שמעת בקולי?" ואימא איננה בבית, לגונן עליה מפניו.  כשנשימתה חזרה אליה, ניסתה להתרומם.  הדם שכיסה את  פניה היקשה עליה את הראייה. אבל, אטקה עברה בדיוק באותה השעה ברחוב, עמוסת סלים, ואספה אותה אל ביתה. מנקה את פניה  ופיה המדמם, ומניחה רטיות קרות על ברכה המתנפחת.  "יצאת בשן ועין." אמרה אטקה בחיוך, ממצמצת לשווא בעיניה החדות שלא להבהילה. אבל מחצית השן הקדמית  שלה נשארה מתגוללת  בצידי הדר, בעוד ליד עינה התנוססה שריטה עמוקה שרק עכשיו הפסיקה לדמם.  הברך -