יושבים בחדר ושומעים כוורת. בעצם לא בדיוק יושבים, אני יושבת - אתה שוכב, אבל מה זה משנה בעצם. אז איפה הייתי, אה כן, כוורת. כן כן תתפלאו גם אנשים בגילנו שומעים כוורת, זה נראה מוזר ואולי בעצם לא. אני מסתכלת מסביבי על הקירות של החדר שלך. הקירות מלאים שירים, תאריכים וציורים - הם אומרים כל כך הרבה.  כל שיר כזה או ציור אומר לך משהו, מזכיר לך משהו או מישהו ולי, לי זה לא אומר שום דבר, בעיניי זה סתם יפה. אני מסיטה את ראשי קצת שמאלה ועיניי נוחתות על מתקן הדיסקים שלך. כל כך הרבה דיסקים, כל כך הרבה מילים ומשמעויות, כל כך הרבה יצירה והכל מרוכז בין שני מוטות מתכת מסכנים. זה דבר כל כך מקסים כשאפשר לרכז כל כך הרבה תוכן ומשמעות בתוך מקום כל כך קטן וחסר ערך. עיניי, אשר צמאות לעוד, ממשיכות להביט על אשר מסביבן, ולבסוף מבטי נלכד בנרגילה שעל הפסנתר ולידה המאפרה שלך. עיניי מהופנטות מהמכונה המאיימת הזאת לייצור עשן, מאיימת אך מקסימה. כשאני ממקדת את מבטי אני לפתע רואה אותך במטושטש במוחי, שואף עשן לתוך הראות - מנפח אותן וממלא את החלל הריק שבתוך הגוף שלך ושניות אחר כך אתה מגרש את העשן מתוכך בנשיפה אימתנית כאילו