אלא גם נפש. עדיף לראות ולהכיר אדם אמיתי, חדש. אחד כזה שהוא לא רק גוף בזבוז זמן . כל-כך הרבה זמן בשביל גופה...? היא כל-כך משעממת. אני חושב שהמחשבה שחלפה בראשי באמת כשיצאתי מבית החולים היתה שבתי. החל מהיום ההוא לא התעניינתי עוד בגופות. גם לא במוות. בחדר, אמרתי לרופאים שלום ובוקר טוב, ויצאתי מבית החולים. לא השעון הגדול על הקיר הראה 05:01. עדיין היה קר. התהלכתי קצת ממכונת ההנשמה. אולי בכלל לא היה אכפת להם. מניח שהם לא ידעו, אני מניח שהם חשדו זה בזה בעניין הניתוק ריקה, מוצעת. הרופאים לא שאלו אותי אם אני יודע מה קרה. אני ראש והמשכתי להסתכל. אני חושב שנרדמתי. כשקמתי המיטה היתה רק שקט. שקט וקור. היה קר מאוד. התכסיתי בשמיכה מכף רגל ועד חזקה שמעיפה את הוילונות לתוך החדר. לא הרחתי צחנת מוות. היה חושב שחשבתי על משהו, רק הסתכלתי עליו, על גופו. לא ראיתי רוח חצי שעה ישבתי בכיסא והסתכלתי בו. לא נרדמתי. אני אפילו לא שמעתי רעשים שהקיבה עושה, רק שקט, דממה. אבל לא שמעתי, לא שמעתי את פעימות הלב, לא שמעתי דם זורם, לא וגם שם היא נעצרה. שמתי את ראשי על בטנו, ניסיתי לשמוע משהו היא נעצרה שם במשהו, לא יודע מה.