הופכת מוצקה יותר והדים של תחושות וחלומות מתחילים לפעפע מתחת לכל מה שהושג. ככל שאת מתקדמת יותר בעיני אחרים את מאבדת גובה בעיני עצמך. את זוכרת בבירור רגעים שהנשימה הייתה נחטפת, שניבזק עליהם, כמו אבקת סוכר,  אבקת כוכבים. החסר הזה במקום להירגע הולך וצובר כוח, הולך ומתחזק, כמו יבבות סירנה של אמבולנס הולך ומתקרב: "משהו חסר - משהו חסר- משהו חסר" החיים הנוחים למדי שבנית לעצמך מתחילים לחרוק בחיבורים.  זה שהכל בסדר מתחיל להעיק. הד תפל מתעורר אתך בבוקר ומסרב להעלם. החיוכים מאולצים מידי, השמחה לקראת דברים שתמיד חשבת שאהבת מתחילה להיסדק, הסירנה מתחילה ליילל באמצע ארוחת צהרים: "משהו חסר! משהו חסר!" פגישות עיניים מקריות. חיוכים דרך חלון מכונית עוברת, הכל עמוס צפייה.  הזיופים בטון הדיבור הופכים בוטים יותר. העיניים מחפשות.  המחשבות רצות לכל הכיוונים. הידיעה שזה קרוב מעבירה בגב צמרמורות של חוסר סבלנות. והשקרים נערמים על מפתן הבית. מקשים על הכניסה ועל והיציאה. ואת הולכת עם האמת שלך והשקרים, והשקרים, והשקרים, הם הולכים ונערמים בחדר המיטות, גולשים לסלון, ממלאים את דרכי הנשימה. השקרים הופכים להיות חלק מבני