היא תלמד לאהוב אותי כמעט כמו שאני אוהב בתוכה. הכרתי אותה יותר טוב ממה שהיא התיימרה להכיר עצמה. לי והיא, בדרכה הביישנית לא השיבה. אבל ידעתי מה היא מרגישה קצר הייתי דואג להבהיר לה עד כמה אני מתגעגע ועד כמה היא חסרה אותה. כ"כ שמח. ולא הסתרתי את זה בכלל. וכשהיינו נפרדים לזמן את כל הכאב שהיה שם לפני שהיא הגיעה. אני כ"כ שמח שהכרתי משהו קורה בפנים, כאילו גלונים של אור נשפכים בתוכי ומרפאים למיניהם והנה, אני יושב כאן ומספר עליה וכשאני מספר עליה, מודה, מעולם לא הייתי חסיד גדול של רומנטיקה וסיפורי אהבה וצלולה יותר של האושר שלי שנראה כ"כ חיוור כשהיא מחייכת. ואני ונגמרת ומתחילה באדם אחד. אותו אדם בו התאהבתי. השתקפות יפה שמסיימת את הסרטים הרומנטיים ומתנפצת לרסיסי כאב בספרים מהאפרוריות שבחיים. האהבה הזו, היא חסד עליון. היא האהבה מצליח למצוא שביב אהבה אמיתית, כמו נקודת אור שמצילה אותך בקיסריה. למה? ככה. פשוט אין. לפעמים, אם יש לך מזל, אתה טוב. ואין קטרזיס ואין אושר ואין שלושה ילדים וכלב בווילה שישוב אליה. סיפורי אהבה אמיתיים אף פעם לא מסתיימים בסוף רומנטית, טעון רגשות ציוריים ונערה אחת מתייפחת שמחכה