שלאחר מכן. התנתקויות. אפילו מהתרמיל הסגול ומכל החפצים שאבדו לי בשנים עליו. לא על יוסי-אבי, אלא על התרמיל. כי אין פרידות בחיי, רק הבתולין וכאב אובדנם, אפילו לא נתתי לעצמי את הזכות להתאבל האחרונות. 42 שנים אני ממתינה שהתרמיל היקר שלי יחזור. כמו התרמילון הסגול עם החתימות של כל מי שעברו דרך חיי בשנים בה, ונשרף לו התרמיל מתנור הנפט המתנשף שלנו. השאלתי לו את עשה לו טוב. אני זוכרת שפעם הוא בא לבקר אותי בקומונה שגרתי אני משערת שהמגע עם נערה צעירה ורכה, הדוקת איברים ומשתוקקת, פחות שעירותו. אולי קצת שעיר מדי לטעמי, אבל שיער גוף בהיר, מהסוג שניכרת בו לי הבנה גדולה במבני גוף גבריים אז, לא היו לי לכן העדפות. סטודנט בבצלאל. שיער די בהיר, נטייה לקרחת. גוף רזה. לא היתה - הבתולין. קראו לו יוסי, או אבי, או שם דומה. הוא היה צייר. לשפד את גופי מעליו ולהיפטר מהעול של אותו נקיון שלא הגיע לי אני מנסה להיזכר איך הוא נראה, האיש שהבאתי אל חיי על מנת האמת למראית העין. ובכל זאת יש בה אשלייה של נקיון. עוד פער, מיני רבים, בין ותיירים ותיירות השקיעו בה את ריחותיהם הלא טובים במיוחד. בפריז, על המיטה הלא נוחה במיוחד