מניע טוב ביותר לעצם היותן. חברת ר.מ.ט. קיבלה אותי לניהול משרדה בדרום. משרה שפינתה את עצמה עם לכתו ללא עת של המנהל שקדם. ואני עם סוליות חדשות באתי לנעליו שחוקות הסוליה של הדימוס. ובכן ז"לינו הוליך מהלך לפיו היה על המשרד לבנות בסמוך לבית חולים סורוקה שני בניינים רבי קומה שאמורים היו לתת מענה גיאוגרפי אטרקטיבי לרופאים ואחיות בסמיכות למקום עבודתם. על שולחני במקום היו מונחות תכניות. כל חבילה איפיינה נושא אחר של הבניין אדריכלות הנדסה וכמובן מערכות חשמל ואינסטלציה ומה לא. עלי היה מוטל לפרוש אותן ולתאמן לקראת היציאה לביצוען.  על האנייה עליתי לאחר הפיטורים שסידרתי לעצמי ממקום העבודה החדש הנ"לי. האופן בו השתחררתי היה סיפור קוריוזי לטובתו אדשדש מעט. רק הגעתי וכבר נטשתי את כובע המנהל הקשוח לטובת יחסי עבודה עממיים וענייניים עם המזכירה והעובדים. עניין שהשרה אווירת עבודה חיובית. הרצון להיות לבד היה חשוב לי באותה העת ומבחינתי לשלב את הלבד עם מגורים כלכלה ושכר היה סוג של הישג. בשפתי הפיוטית אמרתי שכל אדם יצר לו בחייו הר עשייה קטן. וראוי 'פעם ב...' לרדת ממנו למרחק מה להיות לבד ולצפות מרחוק על ההר הזה.