הספורטיביים נותרת הילד הטוב והצנוע, העוזר לאמו בקניות ובעבודות הבית. מעולם לא נגעה בך קרן אחת של יוהרה. בהתמדה ובאהבה המשכת לסייע לאביך בנגריה בכל יום שישי אחר הצהריים, גם כאשר חבריך לספסל הלימודים העדיפו לבלות על חוף הים. לא פעם שמעתי אותך מביע צער, על שאביך אינו מרפה מעט מן העבודה.  ניצן, אני רואה כאן את מוריך ומחנכיך. הם מתייפחים מול קברך הפתוח. כאשר ביקשתי מן הגננת שלך לומר דברים אחדים לזכרך, התאמצה מאוד לבלוע את דמעותיה ובקושי הצליחה להתנצל... היא אמרה שהיא לא תוכל לעמוד בזה. כולנו מוכי הלם, ניצן יקר. נלקחת מאתנו מוקדם מדי. נוח בשלום, ילד. לעולם תישאר צעיר ויפה בזיכרוננו. היית ילד של כל העיר הקטנה שלנו. לעולם תישאר ילד של כולנו. ואליכם אני פונה, יעקב, אלה, הוריו הגאים, ואל אחיו ואחיותיו גיא, רחלי, יפעת, דודי וחן: ניצן חי בליבותיכם וימשיך לפעום בחזיכם כל עוד לא תיכנעו, ברגע של חולשה, לייאוש. אני חייב להודות: אין אני חש בנוח לה..."  הטלפון צלצל. בועז ציפה לשיחה זו והיה מוכן לקראתה. הוא הרים את השפופרת ובקול רגוע הבטיח למזכירת ראש העיר, שהנאום יהיה מוכן בעוד מועד, תוך שעתיים - שלוש