   אחראי לגורלו. שמשתמע גם מהתורה של סארטר וגם מזו של פרנקל, הוא שהאדם עצמו אך הבחירה בעניין זה, יש לזכור, היא בידיו של האדם. כי מה משמעות שהיא כן מוצדקת, משום שהיא מבוססת על אמת. שאין אמת ואין ערכים, אזי ההכרה בכך והחיים לפי כך, מקבלים שאפשר להשיג. כי אם האמת הבסיסית והיחידה של חיי האדם היא שרירותיים וקפריזיים, היא הדבר הקרוב ביותר למשמעות עליונה האותנטיות, אף שהיא דורשת מחויבות לחיים חסרי משמעות, הבעייתיות שבה? ומה בדבר האותנטיות, הערך היחיד שנותר בתורתו של סארטר, למרות משמעות עליונה בהכרח נחות מהשגת משמעות פנימית? באדם ישות המחויבת לשלמות, הנכשלת בהשגתה, האם הכישלון בהשגת גבולות תקופת חייו הספציפית של האדם הנתון. וגם אם סארטר רואה אם היא מעניקה טעם לחיי האדם היא חסרת בסיס, ואינה עוברת את אותנטיות. אך הבחירה איננה כה פשוטה. המשמעות שמדובר עליה, גם האדם ניצב כאן בין שתי אלטרנטיבות - אחת של משמעות ואחת של ביותר, ונשאלת השאלה, האם זה באמת שווה את זה. השאר הנו הונאה עצמית. האותנטיות, אם כן, מושגת במחיר גבוה מוצא חיובי, זו האמת היחידה שבה אנו יכולים להיות בטוחים, וכל ההתאבדות(. סארטר