מסביב, הכל בסדר". בן-אדם אחד בסדר. כנראה שאם אתה מתאבד אתה לא יכול להיות הרעים שם למעלה, ואת יודעת דבר אחד - הם בסדר, ופה - אין פה את יורדת לכאן ומסתכלת למעלה, ורואה את כל האנשים הטובים או לעוף, לעוף מעליך. ואת חושבת שהוא ירדוף אותך, תמיד. ואז, אז שלו בוכה, את ההלוויה שלו, ואיך שהוא מקבל כנפיים, ומתחיל הפסדת. מפגישים אותך עם הבן אדם שרצחת. מראים לך איך המשפחה שמיים - זה המקום שבו עושים לך את הסיור של לפני. שתראי מה "וזה, זה הכי נורא. נראה לכם שאני בשמיים נכון? הייתי מתה. המוות". ואני מקנאה. אני מקנאה שהם יכולים להמשיך את החיים שאחרי עם כדורים, או עם זריקות. בלי סימנים, בלי צלקות ובלי כאב. ושומעת מכל אלה שעוד שפויים פה, אם יכולים להיות כאלה שגמרו אחרת, ועכשיו, עכשיו אני מסתובבת פה כמו מטומטמת עם חור בראש, יותר, ואת האמת גם רציתי, אבל לא היה לי את האומץ לגמור בדרך את זה, אז הנה, זה החור, וזה כאב. אבל בינינו, הגיע לי לסבול שאני אגמור את זה בשביל עצמי. אתם בטח רוצים לדעת איך עשיתי נגמר. תמיד חשבתי איך מרגישים כשמתים, אבל אף פעם לא חשבתי "אף פעם לא חשבתי איך זה יהיה אחרי. אתם יודעים, אחרי