בטלוויזיה, אנחנו ישראלים, אני גומרת... אההה... גומרת... ישראלים... מלצר!" "מלצר, הכבד הזה חמוץ! מקולקל." "לא, לא מקולקל, פטה כבד ברווז מושרה בקונייק במהלך ההכנה ומקבל טעם חמצמץ." "הכבד מקולקל, אני לא רוצה את המנה הזאת!" "את רוצה אולי מנה אחרת במקומה?" "מה יש לכם להציע?" "פואה גרה." "מה?" "פטה כבד אווז." "ומה זה?" "ברווז." "מה ההבדל?" "ראית נילס הולגרסון?" מים זורמים,          מים עומדים,                    משנים צורה לפי הכלים,  מים זורמים,          מים,                    סם החיים. העורבים עפים מעלי, מסתירים מפני את האור, את השמיים, מלווים אותי במעלה דרך השלום המובילה לגבעתיים, אותי ואת האופניים. הם רוצים להנעים לי ערב יום חמישי, רוצים להוביל את דרכי. "כי נר מצווה ותורה אור, ודרך חיים תוכחות מוסר." העורבים מנסים לפתח שיחה, "אל תהי חכם בעיניך, ירא את אדוני וסור מרע." הם משיכים לצטט מספר משלי. "אבל אני אדם חושב, הולך לפי דרכי, ולא אדם עיוור במחשבתו הצועד כצאן ההולך בעקבות אדוניו." "בטח אל אדוני בכל לבך, ואל בינתך אל תשען." "ואיך אדע דברו?" "אנחנו נגיד לך, אנחנו העורבים." "אבל זהו פשיזם!