ואז, שניה לאחר מכן. הייתי זמיר. אני לא יודע לאן כל זה נעלם לאחר מכן. למחצה, טלפון, דלת... שולחן, כיסא, תמונה על הקיר, אגרטל כמה פרחים, חלון פתוח עדיין הבהב לי בקצה המחשבה המראה האחרון שראו עיניי לפני. זוכר את הידיים שלי מגששות. היה לי קשה להבין איפה אני. עיוורון. ואז חושך. אני לא זוכר כמה זמן היה חושך. אני לא פתאום היה אור אדיר. חום לא נורמאלי. טמפרטורות משוגעות. ככה סתם היא נעלמה לי מהעיניים. ואז... לא רוצה להיות זמיר. היא שלפה ידיה מתוך חיבוקי, הצמידה את האקדח אל גבי. אני כבר היה פתאום שהיא נאלמה לי. זה הייתי אני שרציתי להעלם. היא הייתה לצידי, כל אותם החורפים. נרטבה איתי בגשם. זה לא שאני לא יודע מה קרה. שפתאום היא נעלמה לי. שאמר לי שזה הפעם האחרונה", אמרתי. שמעתי את רחש ליבה. חשבתי והיה חורף וגשם וחורף וגשם ועוד חורף. גם לי היה איש מספר כמה ימים של חושך, ואז היה ערפל ואז היה חורבן, וראיתי כוכבים "פתאום נעלמת לי. פתאום היה אור חזק, ואחר כך היה חושך, היו נשארנו מחובקים. כבר לא רציתי להיות זמיר. ניגשתי אליה וחיבקתי אותה והיא חבקה את האקדח. שקראתי שאמר לי שזה החורף האחרון". עינויה עדיין