חלון. פותחת את הדלת מעט, איזה מזל שהבית ריק וכבר לילה בחוץ. נושמת מלוא אפי את האוויר הקר אך עדיין מתקשה להישאר יציבה.  לא יכולה יותר, לא יכולה! הראש מתפוצץ, התחושה הזו בבטן עמוק בפנים, אני... חייבת... לשבת... מתיישבת על השטיח הרטוב מטביעות רגליי, כך, כמו שאני, מחבקת את עצמי ומתנדנדת קדימה ואחורה. קדימה ואחורה. ששש, ששש, הירגעי... שוקטת מעט. מצליחה להסדיר מחשבותיי. חושבת שנגמר. שזהו. שהחולשה עברה. קמה ונעמדת ושוב מרגישה את החולשה בכל גופי -  יודעת שזה עוד לא הסוף. מתעטפת במגבת, קוברת בה את ראשי. רצה אל החדר, שוכבת על המיטה, כמו חצי מתה, ונושמת. רק נושמת. זה כל מה שאני צריכה... לנשום, ליאן, לנשום. להרגע. רק תנשמי עמוק, וכל ההרגשה הרעה תעבור ותחלוף מעלייך כמו לא היתה. מרגישה שאני רוצה להקיא את נשמתי החוצה, להוציא הכל מתוכי עד שאתרוקן, עד שאשאר קליפה חסרת תכלית ותו לא.  אך אני חסרת תכלית ומשמעות בכל מקרה, שוכבת כך על המיטה, מבט החיים דועך בעיניי ואני כבר בעולם אחר... אט  ואחרי שהתחושה הנוראית מתפוגגת ונעלמת כלא היתה  אני פתאום קולטת, מתיישבת על המיטה - ונושמת לרווחה. עברתי אותה, עברתי עוד