אותי אל חיי. עוצר מולי קו 28 המוכר, מנתק אותי מהרהוריי, מתעקש להחזיר ה5 היקרה והיפה שלי. רגשות אשמה מזדחלים אל עמקי עצמותיי. מה כל כך רע בלבקש אהבה בחייך? לרגע עולה תמונתה של אופק, בת מאוהבת וכמעט מאושרת. רק כמעט. מרגישה כל כך פתטית. פחדנית. בריחו העוטף אותי. מחייכת חיוך טפשי, מדמה עצמי לתיכוניסטית רצונות באמת מתגשמים, ללא צורך לתת מענה לעולם. מרחפת שוב בבת אחת לשגרת חיי האפורה. תוהה לרגע אם יצאתי מחלום מתוק, בו עדיין קצת בהלם, מתאוששת מהשיחה הכול כך שגרתית, מחזירה אותי טוב יאללה, ביי." ומנתק. בבית. אני אכין פסטה אם זה בסדר." "כן מותק בטח, אין בעיה. את בבית? רק חזרתי, ואני מת מרעב." "אני אהה עוד חצי שעה בערך מתעשתת במהירות "מה? אה אהה כן, אני אהה מחכה לאוטובוס." "מתי - שחר שואל אותי בנונשלנטיות "את כבר בדרך?" מבולבלת קלות, לראותו שוב. פתאום טלפון - בבהלה עונה, מנותקת מהמתרחש סביבי תכנונים וכרסומים בלוח הזמנים הכה מסודר במוחי, מתי אוכל מוכרות בקהל. שערי. מסובבת מהר את ראשי, במין פחד חודר, מנסה לדלות פנים כמובן, לא לפני עוד נשיקה סוערת, מהירה, וליטוף ילדותי על מלווה אותי לתחנת האוטובוס,