                                                                            "טוב, אנחנו נבוא, בינתיים תדאגי לעצמך" היא אמרה וניתקה. שתקתי . רציתי לתקן אותה ולהגיד שאני בת 61, היום אני בת 61. אבל "את רק בת 51 את לא יכולה לדאוג לעצמך " היא אמרה. הספר... "אני לא יכולה לעזוב... " אמרתי . לא לפני שאני מוצאת את תתאמצי אנו נדאג להכל " "הו, לא, אין צורך... אני ואבי נבוא לקחת אותך מחר - בבקשה אל העצובה של עצמי. "אני כנראה עוברת למשפחה אומנת" המצאתי וצחקתי בלב מהבדיחה "אני ובעלי דואגים לך, אין מי שיהיה אתך... " "כן" "ורד? את שם?" שתקתי. שבוע שמעתי על התאונה...אני... אני כל כך מצטערת " היא נאנחה. "שלום ורד, מדברת אנה -אני קרובת משפחה של אמא שלך, רק לפני זה היה קול נוקשה של אישה מבוגרת שלא הכרתי. אבל בסוף עניתי . אפילו. אוכל, כסף, מכתבים ... את הכל זרקתי ישר מבלי לפתוח ולהציץ הם גם היו באים כל יום לבית ומביאים כל מני מתנות קטנות. התאונה ומבקש להשתתף בצערי. שנאתי את האנשים האלה. בהתחלה שקלתי שלא לענות. ידעתי שזה בטח יהיה מישהו ששמע על חיפושיי במגירות השידה שבחדר השינה הטלפון צלצל. באותו לילה הפכתי