פעם בבדיחות ובשירים שכתב ביידיש ובעברית. הוא היה הכוכב של התיאטרון האידי. המלך הלא מוכתר שלו. כתב את  הדברים הכי מפורסמים. גילה ועבד עם כל הכוכבים הגדולים. ביחד איתו, גם התיאטרון הזה גוסס. מאבד את רצונו לחיות. מאבד את הקהל שלו.  כשעזבו אותו הידיים, הוא ידע שזה הסוף. שכל מה שנשאר לו זה פשוט לשבת שם ולבהות.  היא הבחינה שהוא איבד את התיאבון. בהתחלה היא חשבה שזה יעבור לו, שזאת רק תקופה. אבל מהר מאוד הוא התחיל לרדת במשקל בצורה לא מבוקרת ועל העור שלו התחילו להופיע פצעים וגירויים. הוא אמר לה שהוא לא רוצה לאכול. האיש הזה, עב הבשר לשעבר, אמר לה שהוא לא רוצה לאכול יותר.  היא תמיד בישלה. הם העריצו במשפחה את האוכל שלה. הנכדים שלה אמרו לה תמיד, שאפילו שהאוכל של אימא טעים, אין כמו האוכל של סבתא. היא היתה מתקשרת אליהם כשהיתה מבשלת משהו שאהבו במיוחד ומזמינה אותם. בודינקה, ממליגה, סלט דה-בף, בוואריה, נאות, מוסקה... היא היתה אלופה בזה, אבל הכי הם אהבו וורניקס. אחר-כך כבר היה גם לה קשה לבשל ולעמוד על הרגליים שעות במטבחון הקטנטן הזה, והם כבר היו מביאים את האוכל כשהיו באים להתארח. היה קשה להאמין שמהחדרון