משלהן, והן עושות דברים שלא חשבת עליהם, כי הן כל כך אמיתיות."  "הדמויות שלי דווקא מאוד ממושמעות. הן עושות רק מה שאני רוצה. אתה חושב שזה עושה אותי סופרת דפוקה?" יסמין שאלה בדאגה.  "לא."  "גייל," יסמין אמרה אחרי כמה דקות, "קראת את 'אן שרלי, הנערה מן האי'."  "כן. יופי של ספר."  "שני הספרים האחרונים בסידרה איומים."  "את צודקת."  כנראה שיסמין נרדמה, כי אבנים קטנות שנזרקו עליה מבעד לחלון העירו אותה.  "מה זה, אינתיפדה?" היא שאלה.  "התכבדי," גייל הושיט לה עוגה זעירה.  "אה." האבנים הפכו לעוגות, "הן ממש יפות," היא אמרה בהערכה, "ממש חבל לאכול אותן."  "תסתמי ותאכלי." גייל ציווה, והיא צייתה.  תמיד שאלה את עצמה, איך אליס הרגישה כשגדלה והתכווצה. טוב, עכשיו ידעה, וזה היה די מאכזב, בסך הכל. סתם הדברים מסביבה נעשו גדולים יותר. הם הפסיקו לקטון, וגייל אחז בידה ומשך אותה אל מחוץ לחדר. היא רצתה לעצור ולהביט בשאר החדרים, אבל גייל רץ מהר מדי החוצה. הארנבון הלבן והשרקנים חיכו להם בחוץ.  "מה את חושבת שהם יעשו לנו?" גייל שאל אותה.  "נראה לי שהם יהרגו אותנו," יסמין אמרה בלא היסוס.  "נהדר!" גייל גלגל בעיניו.