אני מקווה שטוב לה שם במקום החדש, אחרת מה היה שווה כל המאמץ? מה שטוב לו, וזה מה שאמא עשתה. עכשיו הבית כבר שקט, החיים נמשכים, אין מה לעשות, כל אחד עושה אני עדיין חושב כך מדי פעם. לחופש הנצחי. לרגע חשבתי שטוב שכך עשתה, שעכשיו היא מאושרת, שלמה עם מה שהיא עשתה והיא סוף כל סוף הגיע לשלווה הניצחית, כמה הייתה שלווה, עד כמה פניה היו נינוחות, כאילו שהיא הייתה היה אדום, אדום כמו הצבע של השטן. נזכרתי שהסתכלתי עליה, עד הריצפה במטבח עם הסכין ביד, איך הורידים שלה היו כחולים, והדם לפני בא האמבולנס לקחת את אמא, נזכרתי איך היא שכבה שם על שוב הסתכלתי על אותה הנקודה בקיר וחשבתי. נכרתי איך בדיוק שעה למעלה, שם למעלה ביחד עם אמא. כל כך בכתה עד שהיא חשבה שנשמתה עוד מעט משתחררת מגופה ועולה כשהיא תרצה לאכול?" מאיה לא ענתה לי. היא ישבה שם ובכתה. היא נענה כשתשאל: איפה אמא? מה נעשה כשנצטרך להשכיב אותה לישון או שאלתי את מאיה: "איך נסביר זאת לשיר? היא רק בת שנתיים. מה ועניתי: "נעבור לגור אצל סבתא וסבא". ואז באו הדמעות גם אצלי. "מה יהיה עלינו עכשיו?" שאלה אותי מאיה. ואני השפלתי מבט עצמנו, או הייתה מתחרטת ואולי לא.