לאט לאט מתפשט על פנייך. חיוך שמתיקותו עוברת מהפה שלך לשלי. אם אתה רוצה לנשק אותי אתה לא יכול להמשיך עוד לדבר... וחיוך כבר! ואתה מביט בי במבט מהורהר נעלב משהו, ואני שואלת - מה? פילוסופיות בגלל כמה כוכבים מזדיינים. אני צועקת לך תשתוק מה להגיד, ואני סתם מתעצבנת ששוב זיינת לי את השכל 02 דקות על ומביט בשמיים במבט העמוק הזה שלך, ונראה כאילו יש לך עוד המון ביחד הם רק הרבה. ולא הסיפור של כל אחד בפני עצמו, אתה אומר לשני אבל כל כך רחוקים. כל אחד מהם הוא כל כך הרבה... אבל - שמיים זרועי כוכבים כמו חיים מלאי אנשים שכל כך קרובים אחד בראש, והכוכבים האלה, הם מייצגים את כל העולם שלנו בעצם, תראי שבעולם. כי אפילו מי שמכיר אותך לא יכול לדעת מה עובר לך הוא בטח לא יוכל לדעת מה עובר לך בראש גם אם הוא ינסה הכי בנאדם הוא סיפור שלם, כמו שאם מישהו יעבור ויראה אותך ברחוב לעבור לשנייה בחיים שלך, ואת לא תייחסי לו כל חשיבות, אבל כל והגישה הזאת, שלך, היא בדיוק הבעיה של אנשים. בנאדם יכול לשנייה של שקט כאישור שאני אתן לך הפעם לדבר עד הסוף, וממשיך: בי במבט מחמיר. טוב, טוב, אני משתתקת שוב, מקשיבה. אתה מחכה צוציק שראיתי