את דלת הפלדה המצופה פלסטיק חום-כתום עם כתמים מוגלתייים כמו עורו של מצורע, פתח לי אביו של צארה. ריחמתי על בגדיו. הוא (האב, לא צארה) לבש מכנסי טרייניג כחולים גדולים עליו בהרבה, וחולצת פלאנל דקה בגווני משבצות על חולצת טי לבנה דקה. מעל זה הוא לבש עוד חולצת פלאנל, הפעם עבה ומרופדת היטב, בצבעים שחור-אפור-אדום. משבצות משבצות, כמו אדם תשבצי מהלך. גם נעלי בית אם אתם מתעקשים, חומים וגסים, נראים כמו טנקים של איזה צבא אפריקני נידח. כשהוא הביט בי עיניו הזדוניות נדלקו במדורה קטנה של איזה רעב שלא הצלחתי להבין את מקורו. רעב לגופי? רעב לחברתי? רעב לדבר עם מישהו? (או מישהי במקרה שלי.) באמת שלא הבנתי. רואים עליו שנפשו מכוסה צלקות. אבל לא הצלחתי לקבוע אם הוא חייל של אלוהים או של השטן. הוא שאל אם באתי אל צארה. "כן." אמרתי. "רגע," הוא אמר. "אני אקרא לו." אבל ממעלה המדרגות בתוך המבוך המדכא הזה ששניהם קראו לו בית ואני קראתי לו מאורה, שמע אותי צארה, וקרא בקול שהתגלגל בכל הבית כמו כדור באולינג שחור במשקל כבד: "תגיד לה שתבוא." האב הביט בי. נראה מטורף מכעס שנובע מייאוש. "הוא לומד." אמר. ולפתע קרץ לי בעין ימין.