אחרון וחפוז במראה, מילאתי את ראותי באוויר ונשמתי לרווחה. כשקרבתי לדלת היציאה, עשיתי חצי סיבוב במקום, הגנבתי מבט הרגשתי נפלא. חצי מת להיראות נפלא, או שאולי זאת פשוט אני. אבל בהחלט האווירה המדכאת ששוררת במקום כזה, וגורמת לכל דבר שלא נראה במראה. בבואתי השתקפה לנגד עיניי, ואני לא יודעת אם זה בגלל נכנסתי פנימה. שטפתי את ידי והתזתי קצת מים על פניי. הסתכלתי )להתרענן- ביטוי מפגר, ששגור רק בפי בחורות מהזן של ענבר...(. לפני שנכנסתי לקפיטריה, החלטתי להיכנס לשרותים ו"להתרענן" המכוערת"... שכבר חשבתי שהיא בעצם השני, שהייתה ראויה לכינוי "שני השתלבה מצויין בנוף של בית החולים. היא הייתה כל כך מכוערת, נראית: עמידתה הנפולה, תווי פניה, שנראו לפתע זקנות. היא כשהתרחקתי ממנה אל עבר הקפיטריה הבחנתי עד כמה מכוערת היא היא נראתה ממש נורא. לא נורא יחסית אליה, אלא נורא, נקודה. "את??? לא, מה פתאום" שיקרתי. בטח נראית נורא, אהה?". "כן, בטח" ענבר אמרה והשיבה חצי חיוך, "לא יזיק לי משהו, אני משהו לשתות, או לאכול?" "כן", השבתי, "ממש נס" וחייכתי. "אולי את רוצה שאני אקנה לך ממש בזול מהתאונה הזאת- צריך לברך על מה שיש. זה