כבודו, כמובן..." הזדרז זד להשיב. "כפי שאמרתי, אני וידידי פריק מודעים היטב לחוקי הכת", אמר, והביט בפריק. פריק, שכבר לא היה ארטישוק, החזיר לו מבט מלא עליצות. זד רטן, והמשיך בדיבורו. "אך בכל זאת... איך נוכל לתת תשובות, כאשר אפילו שאלותינו שלנו אינן נענות?...", שאל זד, והביט במכשף הגדול, בחשש מתגובתו, בעוד פריק מתרחק אט אט לכיוון היציאה. מונס קם מכסאו. זד נסוג אחורה באימה, אך ראה כי מונס פונה לעבר חלון המגדל. הוא הביט אל עבר העולם שלמעלה. ההיכל בו עמדו שלושת המכשפים היה בקומה העליונה של המגדל, אשר תקרתו היוותה למעשה את האדמה עליה דרכו יושבי "עולם-הביניים", כפי שכונה בפי יושבי המגדל. מונס החל לדבר, אך קולו היה שונה. קול מלא צער, כאב וזעם, תכונות אשר לרוב נותרו חבויות אצל מכשפים גדולים כמו זה שעמד מול שני מכשפי-השליחות ההמומים. "המגדל הזה...", אמר בקול רועד, בעודו נוגע באבני המגדל. "אבני הפסיפס הכחולות הללו... האם ידעתם שהן נוצרו בידי 'המכשף הכחול', מאטאקל, בכבודו ובעצמו?... כן... אלה היו ימיה הקדומים והיפים יותר של אנדלור...". זעמו החל לגבור עליו, ותהודת קולו הזועף נשמע ברחבי ההיכל. "ימים