היפה ואל ידיה מתנפלים קרעים קרעים של קטיפה ירוקה וזוהרת. פייגל'ה הנרגשת ניגשת לארון להוציא מהשקית המבושמת את שמלתה השוויגר הגיעה ושרול הקדים אף הוא מעבודתו שלא יתאחרו למסיבה. באודם לוהט וחשה עצמה כנערה צעירה העומדת לפני טקס כלולותיה. עשתה שערותיה בתספורת חדשנית ההולמת את פניה. משחה שפתיה הרענן של אחר הגשם עומד באוויר. פייגל'ה כבר ביקרה במספרה יום המסיבה ממהר להגיע. יום בהיר ללא עב. המטר פסק וריחו ניצחון מונח בידה ובנותיה מספרות בגן על אמן היפה כמלכת אסתר. מנבואת ליבה המבשר רע ושוקעת בשינה עמוקה. בחלומה זר פרחי בכתר הנוצץ להיות לקנאת שכנותיה, נחמת שממון ימיה והיא מתעלמת לראווה. אלא שהיצר אינו מרפה כה משתוקקת היא לנצח, לעטור ראשה לרוחו, דעתו אינה נוחה ואולי אין הוא רוצה לראותה מוצגת ממחשבותיה המציקות ואינן מרפות. שמא עליה לוותר, הן הדבר לא שרול במיטה בגבו אליה והיא שנתה נודדת לא מוצאת מנוס פושטת שמלתה, מניחה בשקית המבושמת שבארון ומתקינה עצמה לשינה. היא מבינה ששרול לא יענה והרי עיניו משתמטות ממנה ומניחה לו. סערה. אך הוא כאמו אין רגשותיו ניכרים בו ורק עפעוף מהיר מסגיר פייגל'ה מתקרבת אליו,