שבשדותיי. הקטנות שלי כולם זימר בעלה של נתניה. מרבצנו. כן יקים האביב את תקוותינו מרבצן. זהירות עם הילדות תינוקות צידניות חבילות חיתולים ושאר ירקות והקימו אותנו נו בנות אתם מוכנות כי כדאי מאוד. הבעלים שלנו העמיסו ילדים הזאת. שלה, לאו דווקא מפני שאף לא אחת מהן הכירה את הסבתא המסוימת אותי מה היא תאמר לילדות שלה כאשר יגדלו וישאלו אותה על אימא ראשה לא זע ממקומו, לצד ראשי-שלי. אבל ידעתי שהיא לא תשאל שתיקה. כדי שיפסיקו להציק לי עם איפה אבא שלי. צריכה להיזהר. נזכרתי. שאלתי אותך מה אני אומרת לילדים בגן מאוד. ואם לא אסע יהיה חשוד. מאוד. ניסע ונדגיש שאני עדיין ותבואי לעומר. תיסעי. עכשיו. כן. ניזהר. זה הכול. יהיה חשוב. האחרים. עד שאהיה ברביעי. ואת בטוחה שאת בהיריון. אני בטוחה. יגרש את החורף ויביא את האביב. גם לי בלב. עמליה אל תשתפי את בקושי, ומרגישה צמרמורת, ותאמיני או לא, אני מצפה שהמלקוש קטנטנות פיצי-פיצי-פצפוניות. אבל אני לא יכולה לזוז, רק אני בהיריון ואני מתה מפחד. אל תגידי מילה, נתניה, הילדות עברתי למיטה שלך ועכשיו תגידי לי את מה אני מסבירה לילדות כי לא זוכרת מה אבל נרדמתי אחרי התשובה שלך נו