שלושה שקלים. עברו צלצלתי אליה. עברו כמה צלצולים ואז המענה הקולי הישן, שכל כך עומד להתפוצץ, ולא בגלל משהו פיזי. ידעתי איך להתקרב אליה. הרגשתי שאני חייב לדבר איתה. הרגשה ממש רעה בבטן. כאילו אני כמוהה. ואז היא פשוט סגרה את הדלת. ברוגע. באיפוק מטריף. אבל הדחקתי כי אין בי מספיק כוח להתמודד. כי אני אנושי. לא את כל מה שהיא חושבת עלי מהתבוננות. כל מה שידעתי שהוא נכון שהיה משגע פילים. באיפוק וברוגע מילים שגרמו לי לפרוץ בבכי. על המבט הזה שלה התגברתי. ואז היא התחילה לדבר. בשקט קטלני שתפשיר. ואז חזר אליי הערב ההוא. הכל הלך לפי התוכנית. אפילו האימון חשבתי עלייה. דמיינתי איך שוב אני צורח עליה שתתעורר, רצתי הביתה, אימון השחייה שלי מתחיל בעוד חצי שעה. במשך כל שנראו כמו כמה שניות בודדות עד שהתעוררתי והסתכלתי בשעון. יד לקחת אותם וסגרה את הדלת. עמדתי שם קפוא למשך כמה דקות, מאי פעם. הגשתי לה חבילה ובה מבחנים ושיעורי בית. היא הושיטה ובג'ינס מרופט שנפל ממנה כמעט. שוב, המבט הזה. הרגשתי טיפש פתחה את הדלת. לבושה בחולצה הגדולה עליה בכשלוש מידות לפחות נאטמת. שמעתי את המפתח, הרגשתי איך פניי מאדימות ומזיעות. היא