ביייייפ ביפ ביפ. ואז שמעתי את הצלצול של השעון מעורר. קטן, ואז הרגשתי גדול ואז הרגשתי בינוני. השאר חושך. מוחלט. חושך מוחלט. ח-ו-ש-ך- -מ-ו-ח-ל-ט. הרגשתי חושך מוחלט. רק הקולהוורה ביד שלי. רק את זה אני מרגיש. כל הכל חשוך סביבי. כלום. העיניים, ופתחתי אותם שוב. לאווז בר. הסתכלתי טוב על הקולהוורה שקניתי, עצמתי חזק את הצבעים על הקירות השתנו, מוגל הפך פתאום לחתול ואז לאוגר ואז הופיעו מחדש, נעלמו ומהר הופיעו מחדש.  הכל נהיה נורא מוזר. כיסאות, טלויזיות, מחשבים, מכוניות, הכל. הדברים נעלמו ומהר השתנה. התחלתי לראות דברים נעלמים בדירה מסביבי, שולחנות, בטיח. שום דבר. הקולהוורה היה ביד שלי, אבל שום דבר אחר לא טוויסט ענק לכל החלום המסטול הזה, אבל איזה טוויסט ואיזה התאכזבתי. קיוויתי שזה יהיה משהו גדול, ענק, משהו שיעשה את הקולהוורה. מה אני אגיד? אחרי שראיתי את הקולהוורה הזאתי וסגרתי את הדלת. לא נעלתי הפעם. פתחתי את השקית והוצאתי ממנה וורודות גדולות: "קולהוורה - הנדל ויז' קר". לקחתי את השקית הזקנה הושיטה לי שקית נייר חומה שעליה היה כתוב באותיות       "אין בעד מה."         "וואו. תודה."             "בשבילך?