ישן, בלתי נכבש. אותו דחף שגרם לי בכיתה יוד-אלף לערבב למורה לכימיה את החומרים שכמעט וגרמו לפיצוץ המעבדה. אותו דחף שבעקבותיו שמטתי רימון-יד בקורס מכי"ם, לרגלי המדריך, שהיה בהלם עד שנודע לו שכלל לא הוצאתי את הניצרה. אותו דחף שבגללו הכנסתי במחשב של המשרד, תחת הכותרת 'הצעת התקציב השנתי', - מתכון לעוגת תפוחי עץ.       הגענו. הוצאנו את המטריות, ורצנו, כפופים, אל האולם. בתוך המהומה וברכות ה"מזל-טוב!", הקהל הדחוס, והתזמורת הרועשת, הלך ותפח בקרבי אותו דחף זידוני. מדי פעם שלחתי מבט אל המיקרופון, בולם את התשוקה לגשת וליטול אותו בידי. הטקסט היה כבר מוכן בראשי. חזרתי ודיקלמתי אותו, ומצד שני, עשיתי מאמץ, כמעט פיזי, להתעלם ממנו. איכשהו, לא ברור לי כיצד, מצאתי את עצמי מחזיק את המיקרופון ביד. אינני זוכר מה אמרתי תחילה,  בכל אופן, התזמורת נשתתקה, ובעקבותיה גם הקהל. יכולתי לראות את האנשים, יושבים, הסכו"ם בידם, מחכים למוצא פי. ילדה אחת, קטנה, שאלה בקול: "אמא! למה יש פתאום שקט?" התבוננתי סביב. הקהל ציפה כנראה לנאום ברכה לזוג הצעיר. כחכחתי בגרוני, כמקובל. מישהו אמר: "נו! תגיד כבר 'לחיים' ונרים כוסות!". שלחתי