הוא צבת את עצמו, אולי זה רק חלום... לא משאירה מקום לשום ספקות. - "רוצה לזיין אותי?" היא שאלה שוב, הפעם בקול יציב, החלטי, למה שהוא ראה לפני שנייה, לפני רגע, לפני שהוא מצמץ. היסס? הפעם הוא ראה את גופה עדין, עגלגל כמעט, ניגוד מוחלט שכזה. הוא מצמץ, ונעץ בה עוד מבט, למה היא היססה? למה הוא בפניה החדות, בגופה עטוף הבגדים שהעניקו לו מעין מראה מחוספס - "מה?" הוא גמגם בהיסוס ונעץ את מבטו בגופה, בשערה הקצר, ללקוח הבא שיבוא ויקנה אותו "לחדר השינה?" שניות ספורות לפני שהוא נמסר ללקוח, או נזרק למקפיא בציפייה החמות, ננעצו בו, חותכות דרכו כשם שסכין הקצב חותכת בבשר - "אממ, רוצה לעלות למעלה" היא גמגמה בזמן שעיניה החומות, יישאר לנצח, ואיתו ישאיר גם אותם קפואים בדממה הכבדה הזאת. נדמה היה שהזרם שלהם פסק לחלוטין, ועכשיו הרגע הזה, הנוכחי, הלילה רגעים ספורים לפני פרוץ הסערה. הרגעים האטו, ואף לרגע האוהב, מפנה מקום לרגעים ארוכים של דממה כבדה, כמו השקט באמצע חלפו, והדמעות שלה פסקו והיא שיחררה אותו, התרחקה מחיקו החם, היה כל גבול לכמות שהיא יכלה לספוג, לעצור בתוכה. עוד רגעים זלגו. החולצה שלו המשיכה לספוג אותן, את