זורקת אחורה והסרחון של הקישון מעורבב בריח סיגריות, זיעה ודלק שרוף הוא נסיעה הביתה באוטובוס. עוד מעט עוד מעט עוד מעט מגיעים...אני פוחד להישמע פלצן או משהו כזה. אני לא פסיכולוג, את יודעת...'' הוא רוצה שאשאל מה הוא כן, כדי שיוכל לומר לי שהוא עורך דין או רואה חשבון או מודד מוסמך או שמאי מקרקעין, אבל אני לא מתכוונת לעשות את זה, זה יקלקל לי את הטעם של הקרעפלאך. אני מעדיפה לחשוב עליו כאילו הוא מין דוד יוסף כזה, שהופיע בדרך פלא והוא שוב צעיר ושחרחר ומתולתל כמו פעם, פנים וזרועות שזופים בחום כהה, משולש שיזוף על החזה, ומכנסי חקי עד הברכיים. הוא חוזר מיוזע מיום עבודה במחצבה ושותה בירה שחורה ישר מהבקבוק. ''ריח, כן...'' אמרה חווה. ''...זה כמו לדרוך על האופק. אתה מת לנעוץ את השיניים שלך במשהו ריחני, שמתמסמס ברגע שאתה מביט בו, ואתה כבר לא יוסף לא יוסף לא יוסף.'' ''חווה, חווה'לה. בעד אותו כסף תשבו בפנים.''  חווה מצמצה בעיניה ודויד הסיר את משקפי השמש שלו.  גאולה הניעה את תלתליה מעבר למכתבה. "זה דודיק בהרב, בן משפחה. תכירו. דודיק, סליחה, דויד, תכיר את גאולה שור, המזכירה האגדית של תיכון המושבה, בטוח שמעת