הם לא מכירים אותי. יושבת בין אנשים זרים, שפעם זיהיתי בתור חברים, אני כבר לא מרגישה שייכת... מכירה, המקום היחידי שבו אני יכולה להיות עצמי, עכשיו אני לא מה זה המקום הזה? פעם זה היה המקום שלי, המקום היחיד שאני לא אני, לא יתכן, אני רק ילדה... מי זאת? מי זאת הבחורה שמביטה אלי דרך הראי? אני?! לא... זאת כולם הרבה יותר גדולים, יותר מוכשרים. פצפונת.... וצפוף לי, צפוף לי בעולם הזה, של אנשים גדולים, שלי, עם כל פעימה, אני מאבדת חלק מעצמי, פתאום אני קטנטונת, ריקה לגמרי. עם כל יום שעובר החלל גדל, אני מרגישה את זה בלב אין בה תמימות של ילדים. את האמת שאין בה כמעט כלום, היא כמעט מחשבות של ילדה קטנה, כבר אין לה חלומות גדולים וצבעונים, כבר אני רואה מישהי שבקרוב תהיה בשלה להיות אישה. כבר אין לה אני רואה נערה רזה עם עיניים עצובות. במראה ורואה מישהי אחרת, זרה. האם באמת עברה שנה? אני כבר לא יודעת מי אני, אני מסתכלת