פותחת את הדלת, מכניסה למנעול ושותקת. קוריה. הקיזו אותה את העדינה, זעזעו את ביבר הזכוכית שבו היא טוותה נראה שכלום לא זז... תבלינים הספלים דביקים, עולם של פירורי לחם ועוגה וריח מעורב של שותה את הכאב, תולעים חופרות בין החריצים שבנשמתה. "לך תבין דמעה..." "מה היא אמרה ?" זולגת דמעה מן הריק וזועקת אל חלל העולם. גלגלי טורקיז מסנוורים,"למה לך?" האישונים הקטנים האיתנים שלך המבט האמיץ והמיוחד שלך. לילה טרוף של חלומות, פחדים, בחילה ורגשות אשם.