שתיים ואף לא אחת בשבילי. שתי ציפורים על העץ מחפש את עצמי על קרקע יושב לבד אם זיכרון עמום. לבד, אני בוחר ונבחר להישאר אך עוד מאותו היום שבו היא באה אלי זה נעלם ממני כלא היה. אני מנסה להעלות בדמיוני את אותו החלום לחוש את האדום על לחיי שמש שוקעת. היפות ומושכת אותן ממני לכיוון רכב חום אשר נעלם בכיוון של אני נשאר לשבת על הקרקע כאשר אישתי לוקחת את בנותיי בידיה יותר מאשר בשבילה, בשבילי. לעצמי לכן לא יכולתי לתת לאישתי לסלוח לי, ודרשתי את הפרידה באותו היום שבו יצאתי מהמשרד כאיש חדש ישן, לא יכולתי לסלוח לאישתי מנסה לחפש סליחה אך העיניים שלה נכבו כבר מזמן עוד מוחלות, אני מביט שוב מלמטה לכיוון בנותיי מעביר את מבטי אחרי השניה מזכירות לי את מה שעשיתי בשתי ידי לא סולחות לי לא הנוראיות מבית המשפט, התמונות הולכות אחורה ופוגעות בי אחת למשפחתי רק עכשיו נגלת לי, ראשי מעביר לי באיטיות את התמונות רב יכול להכחיש את הבכי היוצא מעיני, הזוועה הנוראה שעוללתי לייצב אותי אך לא נתקלות בדבר כאשר אני נופל על הקרקע בקושי שונא את הרגע אני מבוהל מהעזיבה, עיני מחפשות מקום בו יוכלו להרחיק את בנותיי ממני ונותנת לי את השהות