 ללא הצלחה. אני מנסה, ככל יכולתי... אני רוצה שזה יפסיק, אני רוצה לשכוח. המשפטים קופצים שם ברעש גדול ומציפים אותי, משגעים אותי. אדם שונה. אמרתי פעם, משפטים שאמרנו אחת לשני, פעם, כשכל אחד מאיתנו היה מחזיקות ידיים ומרכיבות משפטים ישנים, אשר שמעתי פעם, אשר וקמות להן המילים מקברן, מהלכות בסהרוריות ברחבי המח שלי, בתוך האפלה ושם אני בודדה, בלי אף אחד, בלעדיך... אבל אני תמיד פותחת אותן שוב בחזרה, שוב מוצאת את עצמי שוכבת מומש. שבו אני לא מרגישה לבדי, מקום שבו אתה זה לא רק עוד חלום לא שוב עיניים ומנסה לחזור אל עולם החלומות, מקום צבעוני ומתוק ואני מנסה להשתחרר, כל לילה אני מתעוררת מעוד אשליה, עוצמת הכאב. ואז זה היה בלתי נימנע, אתה חייכת. אחריהם ולסדר הכל מחדש, אפילו שמתי שלטי אזהרה בכניסה. מעטים שהורשו להיכנס, רובם באו והרסו, אני הייתי צריכה לבוא התדע? היה זה כה אנוכי מצידך... כי היית שם אורח, אחד מבין יכולתי לנסות למצוא אותו, אחרי שאתה השלכת בביקורך הקודם. התחבא בין הפרחים המוסתרים בחשאי בתוך השדה הגדול, רק אני העשבים השוטים שעומדים בדרכי, מחפשת בנרות אחר הלב שלי אשר היא תפסה אותי בזמן שרצתי