אימא שלי. "אל תצטער, אני עוד לא מת." הוא בטח יקפוץ משמחה. ככה לא יהיה "איך אתה מרגיש, דן? אימא שלך סיפרה לי. אני ממש מצטער...." להסביר. משהו רע. ממש רע. לאימא שלי, שהיו ברורים לכולם. זה היה משהו שפשוט לא יכולתי לפרוח, אלה לא היו ההצעות המזויפות שלו ואפילו לא המבטים ששלח המקצוע שלו, שאף אחד לא ידע מה הוא בדיוק וזה רק עזר לשמועות אותו, אבל אני לא. תמיד הייתה לי תחושה רעה לגביו. זה לא היה שנצטרך. הוא נראה נורא נחמד, ואימא שלי ואח שלי ישר חיבבו נהרג. הוא עבד עם אבא שלי פעם, ומייד הציע לנו עזרה בכל מה הוא היה שכן שלנו במשך 51 שנה, מאז שעברנו לבית הזה אחרי שאבא כשיצאתי מהחדר שלי לכיוון המטבח נתקלתי ביונתן בורג, השכן. שאף אחד לא יראה. לאף אחד אסור לדעת שאני משתגע. דיממו. ללא אומר חבשתי את הפצעים ולבשתי גרביים גבוהות עליהם. ונפלתי. הסתכלתי על הרגליים שלי, במקומות שנשכו אותם, הם הורדתי בתנופה את השמיכה מעל לרגליים ונעמדתי על הרצפה. שעון מעורר. 00:7. ביה"ס. זה. זה היה כואב. הרגשתי את הדם החם יורד לי מהרגליים. לילה אחד באו חולדות שנשכו אותי. לא כמו בחלומות, הרגשתי את ואני נחנקתי. לגרון. הרגשתי