הביתה." אומרת נוגה. "ככה?" אומרת אחת הקרנות "באמצע היום? נראה לך שהשומר ייתן לך לצאת בלי פתק מהמזכירות?" "היו שלום, ארבע קרנות-זווית מתוקות שלי." אומרת נוגה. ארבע הנערות מתיישבות, כל אחת בקרן-זווית אחרת של חדר הכתה, גוויהן הדקים והארוכים מתמזגים עם מפגשי הקירות, רגליהן מתפשקות בתשעים מעלות וחובקות את הרצפה, ידיהן החוטיות ממסגרות את התקרה. נוגה יוצאת אל השער הירוק של בית הספר. אלכסנדר מ. בלקין חוסם את דרכה בשער הירוק של בית-הספר.  "לאן את חושבת שאת הולכת, מדמואזל נוגה?" "אהלן, המורה. שכחתי לבקש רשות. אני לא מרגישה כל כך טוב." נוגה מעפעפת ומחייכת במתיקות ממיסת שריון פדגוגי. "נראה לי שיש לי חום." אלכסנדר מ. בלקין אינו צריך להניח את ידו על מצחה של נוגה או על לחייה, אך הוא עושה זאת וגם זאת בכל זאת. "שמעי נא, נוגה, הרי את כספר הפתוח בפני. את אשר יודעת את, אדע גם אני וכל אשר יודעת את, ממני בא." "המצח שלי חם, המורה?"  "אני זוכר את היום הראשון שלך בחטיבה. היית נפחדת. קשה לנערה בת שתים-עשרה להחליט על עתידה, אבל את עשית זאת מבלי להירתע. אל תירתעי עכשיו." "אינני נרתעת." אמרה נוגה ועיניה נצצו.