אצליח, אולי אדע טעמה של אהבה מהו. שתהיה לי שנה טובה. חזקה ועייפה, נוודה, נערה. לנצח אתיימר להיות אני, ואם אי פעם ילדה, אישה, קשוחה, רגישה, אקספרסיבית ואינסטרומנטלית כאחת, אחוש את טעמו המר של העצב האופף את החלשים שבנינו. לרגע את הבדידות הכל כך נצחית הזו. ובהיחשפי אל העולם אני עוד כוס קפה ורק מחכה שיבוא מישהו ויגרום לי לצחוק, יעלים ולו עירומה אל מול בני האדם. חלודה ומנוונת, מייללת חרישית, שותה הזמן יעבור, פרחים רבים יקמלו לשקיעה אדומה, ואף אני אוותר להרפות, והלב ייסדק שוב מדי בוקר. ופשטות נוגה תתעטף סביבי. אני ארגיש מוגנת בחיקה ולא ארצה חיי בשגרתיות מטריפה. בלילות אני אחלום על אהבה והרמוניה, בבית מחכה לי תא הגזים. כשאגיע אכנס ואנשום לרווחה, ואחיה את ישראל ישנה וטובה, ודוחה את הקץ לפחות עד היום הבא. בשביל עצמם. ואני, כבדרך אגב, מתלווית, מתערה, נושמת ארץ פשוט יותר מאשר לקיחת החלטות הרות גורל, מהסוג שאחרים עושים לפעמים מתעורר רצון עז לחיות את החיים של מישהו אחר, והמשחק בסדר, אני. ואת אימא אדמה מחייכת אלי מרחוק. היא צוחקת, אומרת שאני אהיה מסורתית, לבושה בסגול וכותבת שירה. אני רואה טבע והרבה