המכשף לא היה זר. הרי יש לו שם: קוראים לו 'תשבצון'. כך חשב הילד. בחושך לא יכול הילד לראות את 'תשבצון'. הייתה לו בזיכרון כאילו תמונה שלו: מין כתם אפור-לבן. פעם, כשאבא צבע את הדלת של המקלט, למטה, לקח הילד את המברשת-צבע, הצמיד אותה אל הקיר, ומרח עיגול גדול, עד כמה שיכול היה להגיע, בעמידה על קצות האצבעות. כשאבא ראה את זה, הוא בהתחלה התרגז. אחר כך, הם ישבו שניהם על הרצפה, והתבוננו בכתם האפור-לבן, שעל הקיר. אבא שאל את הילד מה הוא רצה לצייר, והילד אמר ש: "סתם! שום דבר!". אבא שאל אם הציור הזה דומה למשהו. והילד אמר: "כלום!". ואבא אמר: "אם תסתכל טוב, תראה שזה דומה לאיש שמן, עגול, עם זקן ארוך. ויש לו שערות ארוכות, שמגיעות לו עד הגב!". והילד חשב וחשב, ובסוף אמר: נכון!", אבל בלב הוא חשב: "זה לא סתם איש זקן! זה בכלל מכשף! ומכשפים הם לא זקנים ולא צעירים. הם תמיד אותו הדבר!", אבל הוא שתק ולא אמר כלום, כי הוא פחד שאבא שלו עדיין כועס.  עכשיו, כשהילד שכב במיטה, הוא ניסה לנחש איך נראה המכשף. הוא רצה מאוד שלמכשף תהיה הדמות של הכתם-צבע ההוא, האפור-לבן. הוא פקח מעט את עיניו. רק סדק קטן. ובסדק הזה אי אפשר