אני אוהבת אותך. נפלו בחלקי להכיר אותך. כבוד גדול, ומזל גדול עוד יותר דבורה יקרה - כי אני באמת אוהבת אותו. אבל לפעמים גם הים לא עוזר. בו, או משהו כזה. אבל לא אמרתי לו את זה, כדי שלא ייעלב, ויחשוב שאני מזלזלת גם שלום יהיה מתישהו. אבל למי אכפת מתישהו? לי אכפת עכשיו. עכשיו. וחייכתי אליו בחזרה, וחשבתי 'למי אכפת?'. חשבתי 'אני רוצה טוב הוא חייך אליי, כאילו אין חדש תחת השמש, ואמר לי שיהיה טוב. אז נכנסתי לחדר, ופתחתי חלון. וישבתי לראות מה יש לים להגיד. ומלוח, שמסרב להיעלם. ואני בוכה כמו ילדה, מנסה לשווא לשחרר חיוך מבעד למסך שקוף ועכשיו אמא מתקשרת, מדברת בקושי, ומספרת לי. מבן-אדם שעודו בחיים. פיזית, לפחות. וכמה נורא היה כשראיתי אותה לא מזמן, וכמה נורא היה להיפרד הטיפולים. וכמה נורא היה לשמוע על הגילוי, וכמה נורא היה כשהחלו וכמה מדהימה היא הייתה. ואומץ, וזוהר הקרינה האישה הזאת. כל-כך יפה. וכמה אהבה יכול בן-אנוש אחד להפיץ? כל-כך הרבה חום, וטוב לב, כולם. וכמה אהבתי את האישה הזו. וכמה טובה היא הייתה אליי, ואל לחברה של החברה של החבר של החברה. גם אצלי. ואז קלטתי, שדברים כאלה קורים באמת. לא רק בסרטים,