של אורלי היה יותר ברור. היו שתי חיילות. אחת סימה הצבא. חיילי תנינאיה בכותבו מילים כה תומכות בכל מקום אפשרי בבסיסי והוא הודה לאותו חייל ששמו אינו ידוע שדאג לבריאות הנפש של וראה כתובת על יריעת האוהל  "אין מניאק שיכול לעצור את הזמן." הדיכאון שהתחיל להשתלט עליו התפוגג ברגע שהוא נכנס לאוהל שלו אונים מול הזמן שעצר מלכת מרגע שכולם יצאו הביתה. אולם קצר הביתה וגם מהבית. בכל זאת חיים בזבל חש עצמו בודד וחסר האימונים לכל ערי תנינאיה הקטנה, החיילים יכלו להגיע תוך זמן להיות לבד או כמעט לבד עד מוצאי השבת. הודות לקרבתם של שטחי באוהל ובתור הסבר קיבל מהרס"ר את ה"ככה" הנצחי. היה עליו תורן. לא מרותק. איפושהו היו שומרים ותורנים והוא פשוט הושאר הושאר לשבת בשדה בזמן האימונים ללא תפקיד מוגדר. לא שומר, לא בתנינאיה היה חורף. קר וגשום. חיים בזבל סמ"ר בשרות סדיר,