מופיעה מחדש לקול תרועות ההמון. חוזרת לפסים ועולה על הקטר, לא נשאר כלום מהעבר, עבודת חינם בלי קופת חיסכון. חמסה שחורה של צער ויגון, אין איש יודע. לא זקן, לא צעיר. מי היא הייתה? איש לא יעיד! לוקחת מחק, טיפקס וסיד, ילדה מהממת, שיער בהיר. נקודות לבנות עפות באויר, ושבלול מחפש מחסה מהגשם, מתרוצץ. מנסים להחיות את אמא, אדמה. שמים שחורים, מזילים דמעה, שוב פעם רעש, בלון התפוצץ. עוד עלה נשר מהעץ, מתבוססת בדם, אבל לא בשלי. רוצה לחוות ולטעום מהכל. צועדת ימינה, קופצת לשמאל, חיה בעתיד את יום מותי. חסרת עבר, הווה רגעי, לא נשאר כלום על המדף. רצה קדימה, אין לאן לחזור. הכל נשרף, נשאר מאחור, ריח הפיח צורב לי באף.