ממני. אבל אני הרי לא מרגישה את זה אז למה לכתוב כלל? לתשומת לב וחום. רק רצון להרגיש שיש מישהו בעולם הזה שאכפת לו אין כל משמעות לזה שכתבתי את מה שכתבתי עכשיו. סתם זעקה יכולת החשיבה להבין לאן כל זה מתקדם. ההתעלפות, הסחרחורת והחושך. אני אוהבת אותם אני לא רוצה את נמצאים בקרבתי יברחו ואני אמשיך ליפול עד אינסוף. כמו עם עצמי. אני לא אתאהב לעולם. כל האנשים הללו שעכשיו עוד אף פעם. אני לא אצטיין. אני לא אסיים את הלימודים ואעשה משהו למה זה טוב? הרי עכשיו נראה לי שממילא אני לא אגיע לשום דבר הלימודים שלי, אני לא מבינה מה אני עושה איתם ולמה אני שם. הכל בלאגן. החדר שלי, כל הדפים פזורים ולי אין כוח לגעת בהם. שום דבר שיש לו את הסיכוי הקטן ביותר לרכך את הנפילה. יודעת שברגע שאני אגע בו הכל רק יתחיל ליפול. אבל אין לי כרגע נוגעת בה בעור שלי אני לא מרגישה את הכאב המענה שלה. אני עדיין לא מסוגלת. אני מחזיקה אותה ביד ומשחקת איתה אבל אני לא הדבר היחיד שלא העזתי לעשות הוא להוציא את הסכין שלי. לזה אני לא הרגשתי שאני משקרת. אבל כנראה גם לא ממש רציתי כי התקשרתי. התקשרתי לאנשים ואמרתי להם שאני רוצה למות ורציתי, בזה