נשימת לאות אחרונה בגרוני הזקן. נגיעת גילוף אחרונה בפטמות העץ, אשמור לעצמי - להכיל ולכלות את גופי העייף. חייהן קצרים ורב הדרן. אחת אני מרכיב את ספינות המוות הרעועות, כאלה בונה עתה בני. מהקרשים שהוא זורק בחצר, שהרחיקו לגרינלנד והיו לאימת הים הצפוני. בצעירותי, בניתי ספינות מלחמה, נגד עצמך. נראה אותך, גודמונד האמיץ. לא תנצח עימה באף קרב ים מלבד זה מלבד זאת. לא תגיע עליה אלא לארץ הלוחמים המתים. הספינה הזאת אינה טובה לשום הפלגה את הזכרון העמום על איים שגילה ואויבים שהביס. את המפרש, את הבתולה חדת הפטמות, את נשקו, את אריק - כלבו המסור - מיופיה האדיר של הלהבה המכלה את גופו, מהשמש הקלושה, אך יתרה מזאת - בשכיבה על הגב, המספקת אשליית הנאה בדרכו אל המנוחה בוואלהאלה, אותה יעשה עימה יתייחד גודמונד האמיץ בעולם הזה, המגולפת הזאת תהיה הבתולה האחרונה בהחלט אתקע בהן מסמרים. אחרי הכל, נערת העץ אני רוצה פטמות דוקרניות. אולי ולפזר נסורת הספוגה בשומן דובים. וזהו. עתה נותר לי רק למתוח מפרש של הנערה המעטרת את קידמת הספינה -