היה ישוב על  שרפרף  עבודתו כשראשו רכון על חזהו .  "  ערב טוב , חימיקו "  אמרתי  בהכנסי פנימה בצעדים מדודים ,  אך הוא לא  הניע אבר  מהתנוחה  בה ישב . " כולם  דאגו לך ... לא  ידענו  לאן נעלמת , איפה  לחפש אותך ... ואני דאגתי לך יותר מכולם ..." חימיקו  הרים בלאט את ראשו ובעינים כבויות ,  מלאות צער  ודאבה ניסה לעלות על פניו  חיוך נוגה  של הבנה .  "  אני יודע , אני יודע ... " השיב עמומות ושתק. " אולי  אתה רעב ... אחמם לך  כוס תה .." הצעתי . " לא, לא . תודה . אין צורך . " השיב ואחרי כן סקר אותי במבטיו כאילו  הייתי  זר  .                   השתיקה הרועמת הזאת עמדה בינינו  שעה ארוכה . לאחר מכן פנה אלי בקולו החלוש  ואמר :  "  תוכל למזוג  לי כוס תה , בבקשה ? " הכרתי כל פינה בצריף . שפתי  קומקום על  הפתיליה  והתישבתי לידו .  הוא נטל את כפות ידי  בידיו המחוספסות ובקול חנוק מבכי אמר: "  לאון הוא הבן היחיד שנותר לי ... " ועל מנת  שאבין את פשר דבריו הוא הוסיף : "  לפניו היה לי  את  שמעון ואת מגדה ... את שניהם הרגו הגרמנים ...  הוא  היחיד שנותר לי , מלבדו אין לי  אף אחד  בעולם. ועכשיו  הוא  בידי