במנוע, עכשיו אני יודע מה. בשתיקה. מנגב את הסיר, את הידיים, את הלחי, משהו חורק לי אבא שלו מת לפני שבועיים וזה לא נורמלי שהוא עובר על כך הלחי בלי שהרגשתי. חושב לשמור לך אותה שתראי, אבא גם בוכה, תפחדי, תיזהרי. פתאום באה לי דמעה, כמו פרפר התיישבה לי על משתעל את השיעולים האלו שמפחידים אותך קצת לפעמים, זה טוב, קנו לך ואני שוטף בחוץ את הסיר. מעשן את הסיגריות שאת שונאת, לך, שתדעי, אותי לא לימדו. באוהל את קוראת את הספר שסבא וסבתא אם תפסיקי לשאול אני ארגיש איזו הקלה, אבל אני גם רוצה לענות אנשים חזקים. משתבש. נכון, אמא בוכה, אמא חזקה, אני פחות. אנשים שבוכים הם לא שלא עצוב לי ולא כואב, פשוט כשמתבגרים המנגנון הזה לפעמים למה את כן בוכה? נכון, זה פשוט בא לך, לי זה פשוט לא בא. זה הייתה רוצה לבוא, אבל בסוף צץ איזה עניין. למה אני לא בוכה? בחופש, את זוכרת? רציתי שנצא לטייל איתו, אני ואת, אמא בטח לא חודש, כמה ימים לפני שסבתא התקשרה בוכה וענית לה, הייתי חברים לעיתים רחוקות, אבל בשלב מסויים הוא כבר ויתר. לפני גדול ממך, לא היה לי כוח כבר לצאת ולטייל איתו, הוא טייל עם שסבא הוא זה שלימד אותי לאהוב את הנוף.