לפחות עד מחר בבוקר. לי למה להעמיד פני אחרת יותר. המעיקים והבלתי נסבלים לבד, רק אני והדממה ששוררת בדירתי. אין הדברים שעשיתי אחרת באותו יום, לא קיימים יותר. נותרתי עם חיי העובדה שאני איני אחרת בכלל. הדממה מציקה, מעיקה עלי, וכל שיראה אותי, שיקנא בי. זו השעה שבה עלי להתמודד עם הדממה, ועם למה להפוך את עצמי יותר לאחרת בשעה הזאת של היום, אין מי אני נכנסת לדירה שלי, אבל כבר אין לי למה להיות אחרת. אין לי אפס. הישגים ושאיפות. ולה אין. היא בוודאי חושבת שהיא כלום לעומתי, מה שמנעו ממנה בחייה שלה. יש לי תכלית בחיים, יש לי מטרה עם הכלב הקטן שלה, תביט בי, ותקנא גם היא, כי אני עושה בחיי אני הולכת עייפה, אבל עם ניצוץ בעינים. כדי שהזקנה, שמטיילת אני הולכת חזרה לביתי אחרת. להן ריח אחר, לא מכאן. בידי את כל המעטפות עם הכתובות הזרות מוטבעות עליהן, אלו שיש מעבירים בדימיונם כיצד אני נוסעת עם החברה לחו"ל, ומעבירה עלובת נפש כמוהם זוכה לחיים יותר טובים ממני. הם כבר בטח עובדת, ואני וודאי אקבל קידום בקרוב, ויש למה לקנא בי, כי כולי בעבודה, כדי שהקולגות במשרד יבהו בי, ויחשבו, שאני אני מתיישבת ליד שולחני, ועובדת אחרת.