שאתה ראוי לחיים רגילים כמו כל ילד אחר?" וולטר הנהן בראשו שוב לאות הסכמה. "אם כך, יש צורך לתקוע כף לאות הסכמה" - אמר פסח פול ותקע כף עם בנו הקטן. "אני מבטיח לך, וולטר, כי לא יעבור זמן רב, ואנו נצטרף אליך ואל הדודה פרידה בלונדון". וולטר הקטן היה בהלם. הילד לא ידע כיצד להגיב, והרי בתוך יומיים ייאלץ להיפרד מהוריו, אשר מיום הוולדו לא חווה יום אחד בלעדיהם. "לך אינגל'ה, לך לישון. עליך לצבור כוח לקראת הנסיעה."  בינתיים, הוציאה אסתר את המזוודה אשר הכינה מראש ממקום מחבואה מתחת למיטת הילד, ופתחה אותה שוב על מנת לוודא שהכניסה את כל הדרוש עבור הילד. בכל אותו הלילה לא פסקה האישה למודת הסבל מלהזיל דמעות, ומדי פעם הלכה להציץ בחדר על בנה הישן. מחד, אסתר מיאנה להיפרד מבנה האהוב, אלא שמאידך, לא הייתה שום דרך אחרת להציל את הילד. למוחרת היום, לא עזבה את הילד לרגע. היא השתדלה למצות ככל האפשר את הזמן הקצר שעוד נותר להם להיות ביחד, ובעיקר הלעיטה את הילד באוכל שעוד נותר במזווה. "אכול, אכול" - ציוותה עליו מדי שעה-שעתיים. אסתר חששה כי במשך הנסיעה הארוכה עד ללונדון, לא יזכה הילד לארוחה הגונה אחת. פסח פול ניסה לתת