בצבעי-אקוורל. "אל תיסעי, אורני, לא במצבך." אמרה אמא.  מאז שסידרה מחדש את דפי-האלבום המשפחתי נמהלו מים בנשמתה של אמא. הרצון הכביר, האדיר, הבהיר, המזהיר, הבלתי שביר מצטמצם מאז לנקודה אחת קטנה: ששום דבר לא ישתנה, שהכל יישאר כך. "מה יש לך לנסוע לכותל?" אמר אבא. הוא קם והביט בחלון. תהום בת עשר קומות נפרשה מתחתיו. אבא הסתובב אלי: "הוא יחזור, את תראי."  מבטו גלש להרף-עין ממני אל אמא, עיניה של אמא גלשו לרצפה, ניתרו לתקרה ואחר כך נחתו במסירה מדויקת בין זרועותי. "הכל בזכותך," אמרה לי פעם אמא ברגע נדיר של גילוי-לב. "לאחר שההיא ילדה לו ילד, לא נשאר לי שום סיכוי. זו תפילת ילד קטן, זה הכל. הכל בזכותך." "ילדה." אמרתי.  "ילדה." אמרה אמא בחיוך. "תפילת ילדה קטנה." "התכוונתי לזה שנולדה לו ילדה, לא ילד." "ילד, ילדה," אמרה אמא. "לא חשוב." באוטובוס ישבה לידי אשה ולרגליה גולדן מתוק. היא לא הפסיקה לשלוח מבט לעבר כרסי. "כדאי לך לנסוע לכותל." אמרה במבטא אנגלו-סקסי כבד. "טוב בשביל תינוק." המשיכה. "יש הרבה נשים שבאים לכותל עם היריון." מעניין, ואני לא ידעתי. חשבתי שזו נסיעה פרטית במבוכי-הזיכרון המשפחתי. הכלב רחרח