זו הייתה הפעם הראשונה שראיתי אותו. נסעתי לעבודה מוקדם מן הרגיל, הייתה זו תקופה עמוסה- חג שבועות. הוא רץ דרומה, גופו הבריק ותנועותיו היו אציליות. כמובן שנהגנו הגיבור עקף אותו. אני המשכתי להביט לאחור, מסתכלת על הדמות הנוצצת מתרחקת ומרגישה איך איברי נקרעים מבפנים. ישנה דרך מיוחדת בה עושים דברים בבוקר כשמתחילים לעבוד. קודם כל אומרים בוקר טוב עם חיוך רחב לכל אותם משכימי קום שכבר פוקדים את המקום וממתינים בקוצר רוח לפתיחה. יש את שלב המפתחות, בו אמורים למצוא איזה מפתח מתאים לחור המנעול כדי להתחיל להזיז את העסק. פותחים חלונות, פותחים את הקופה, שוב אומרים בוקר טוב ובודקים איך אפשר לעזור לכל אותם דורשי השירות. לאט- לאט האוויר בחוץ מתחמם, אשליות של גלים מרצדות אל מול העיניים. חם, כל כך חם. לבי נקרע לו לאיטו. בראשי עדיין תמונת אהובי המתרחק, עיניים עצובות מחפשות מקום מפלט, מחפשות נקודה שאליה ניתן יהיה לברוח. "מאה שלושים וחמישה שקלים". צריכה לתת עודף ממאתיים... הראש מרחף... שישים וחמישה שקלים, החלטתי לבסוף. הרמתי את ראשי ובידי שטרות כסף רטובים, ריחניים ומטבע אחד מושחר. "חשבונית? כן, בטח. על שם מי?"