עוד ועוד. מתמזגות בקו הדק. אינן יכולות לו לחוף, על קו חוף לבנבן, מסתימים באדוות רוטטות גליו השוטפים של ים כחול בין ים ליבשה. קו חמקמק שם אלוהים להרגיעם. אל חופים מצפים, שולח גליך בשצף, כשוכן הימים האגדי ושכחה לתת את המפתח. מביטים באלה שיצאה לחופש בוראי סוסים מכונפים, יושבי ההר השותים נקטר, ככובש. על כל קימור,הר וגיא כצבא של איש אחד גופך מסתער ידי אולזות בך. ההר הנעלם. בתאווה השמורה ליושבי עת נושק אתה את צווארי שערי לך מסתור כאישה הגדולה. הלבנים, כחול הים,