היא הוציאה היא ניסתה לשכוח, היא באמת ניסתה אבל לא הייתה מסוגלת ובאותו יכל לעשות כלום. היא אהבה אותו ורק אותו. והוא לא ידע ואפילו אם ניחש לא היה קיבלה ממנו. תמונה ישנה שנהפכה להיות כל עולמה. טובים יותר. אבל היא הסתכלה רק על תמונה קטנה וחיוורת שהיא ואמרה: "אוהבת, רק אותו". הכירו לה עשרות בנים, יפים יותר, פעמים היה אפשר לחזור על המשפט הזה אבל היא חזרה. בדמעות חזרה אבל היא רק חזרה ואמרה: "אבל אני אוהבת אותו, רק אותו". כמה עשרות פעמים חברותיה אמרו לה שהיא תשכח אותו. ושאהבתה לא לנצח מפריע למימושה. למה בכל פעם שהיא מרגישה שאהבתה כל כך קרובה למימוש משהו "נעלם לה בין האצבעות"? היה לה כל כך כואב. למה? למה בכל פעם שהיא מתאהבת בבנאדם הוא לא היה משתווה לכאב שהיא הרגישה עכשיו. הרגישה כאילו ברק גדול וחזק פגע. ובעצם אפילו הכאב הזה כנראה מעולם לא הרגישה כאב גדול כל כך כמו שהרגישה בזמן הזה. היא ועכשיו כל עולמה חרב עליה כשהיא גילתה שיש לו חברה. כנראה היא בכתה כל כך הרבה כמו שבכתה בגללו מכל סיבה שבעולם. רגש חם או נעים מעל לידידות פשוט לא נועד לקרות. היא מעולם לא ביניהם היו כל כך דלים וביניהם שררו יחסי