האוטובוס בא. אבל לפני שהוא בא כבר החלטתי שאני שם לנהג אגרוף בתוך הפרצוף, תיכף כשאני עולה. חמש עשרים-וחמש הראה השעון שלי כשנעמדתי ליד העמוד עם השלט קו 62, והוא גם הראה חמש שלושים-ושש וגם חמש ארבעים-ושתיים וגם חמש ארבעים-ושמונה וחמש ארבעים-ותשע וחמש חמישים ושוב חמש חמישים ושוב.          "האוטובוס הזה מגיע כל חמש דקות כתוב פה," אני אומר לזקנה עם משקפיים של טייסים במלחמת העולם השנייה. היא בטח יודעת מה צריך לעשות במצב כזה של חוסר אונים. הזקנה מביטה בי במבט צעיר ואומרת: "נו, צריך קצת לחכות. סבלנות."         "אני מחכה בסבלנות כבר יותר מרבע שעה," אני אומר לה ומצביע על השעון שלי. הזקנה עם משקפי הטייסים מסתכלת בשעון שלי. זה שעון דיגיטלי. לא היו להם שעונים כאלה, אז. אולי רק כמה. בודדים. מחוברים לפצצות.         "אבל הוא בדרך-כלל מגיע בזמן," אומרת גיבנת אחת.          אני לא מתייחס אליה. ממשיך להביט בזקנה שלי, הטייסת. מחכה לשמוע ממנה שאנחנו צריכים עכשיו להסתער על התחנה, להוריד מיד את השלט של החברה הזאת שמפעילה את האוטובוסים ולתקוע במקומו שלט שלנו. התמרדות.         ואיש זקן מתיישב פתאום על הספסל -