לתפוס אותה, מזכירה זאת לעצמי, כשהפניקה כל כך מוחשית, ועוטפת את כל החדר, אין איש שמרגיש את הגוף הזה שלי יותר חזק ממני. אני לפעמים מסביב. אולי הפחד. לבטח הפחד. יודעת מה אמיתי ומה חינוך עצמי, ואם יש בכלל משהו שהוא אמיתי מתרגשת מזה. או שכך אני מנסה ללמד את עצמי לחשוב. כבר לא שעתיים. באמצע הלילה - התקף פניקה. קורה לי הרבה, כבר פחות לאחר ימים אחדים של ישיבה ללא מעש, תהיות ומחשבות. ישנה שעה. חסכה לי שעות של בישול. בלילה אני מצליחה לישון, סוף סוף, - ברזל. מלקקת את האבק מהקירות. ארוחת ערב משובחת להפליא. עצמאית עכשיו. לא תלויה באיש. אני חזקה מאוד. מחוסנת. כל עצם כמובן שלא מעזה להיכנס לאיש מהשכנים. לא לדירה ולא לחיים. אני נראית מפונקת, מסתפקת לי במחוות הקטנות של החיים. יתאמץ ממש ויעשה סיבוב מלא עם הראש, בשבילי. ואני, כמה שאני הראשונה, ואני אומרת לעצמי שיתכן שאם אבוא עכשיו אז אחד מהם השכנים החתיכים שקידמו את פניי בניד ראש כאשר הייתי כאן בפעם באמת מאוד מבוהלת, ומעט בודדה. אני חושבת לי אולי ללכת לאחד הכל שלי, ואפילו המים החומים האלה זורמים רק בשבילי. אבל אני מפחדת. אני לא יודעת ממה, כי אין כמעט שאין