מחלה... וכל זה יקרה גם לי... אם אני לא אמות קודם לכן באיזה פיצוץ או ואם רצית לבקש סליחה מאנשים ואין לך עדיין אומץ? את החיים... זה מתסכל... ואם עוד לא הספקת את מה שרצית לעשות? שמאוד מפחד מהמוות... לדעת שאתה הולך עוד תקופה מסויימת לסיים מהם? זיכרונות? אפר? תמונות? ואני אומרת את זה בתור בנאדם למה לא, בעצם. למה להם לשמוח. מחר-מחרתיים הם ימותו, ומה ישאר שאלתי את עצמי למה כולם יושבים עם פרצוף עצוב. ואז אמרתי - הסתכלתי עליהם. על הזקנים. התחלתי לנתח אותם. שניתחתי שעה ארוכה את הקירות ולא היה לי כבר למי להתקשר, בזמן שחיכיתי בתור הארוך עם חבילת טישו ביד ואף אדום, ואחרי שעוד נותרו להם. בשביל עוד תרופה שתקל עליהם, לפחות בקצת, את הימים האחרונים ומעצמם, עם עור מקומט וגב כפוף... מחכים לתור שלהם אצל הרופא המראות... אוי... כ"כ מצמררים... אנשים זקנים, עייפים מהחיים הייתי היום בקופת-חולים. ככה סתם, בשביל להעביר את השפעת. שידעתי, אבל היום ממש הבנתי את המשמעות של זה. זהו. החיים מתישהו יגמרו לנו. היום בעצם הבנתי את זה. ברור