להקדים, זה מאפשר לדקות ארוכות מדי לחלחל לתוך הפחד שלי. לצדי ישבה אישה מבוגרת, קרה ונוקשה, אולי כועסת, אולי מאוכזבת. לידה ישבה נערה צעירה, בודדה בתוך בכייה, בתוך כאבה.  ריחות חריפים של חומרי חיטוי ואמפטיה זולה סיממו את מוחי, את נפשי השסועה. מתוך הרמקול הצורמני קראו בשמי. ניגשתי אל אחת האחיות, קיבלתי לידיי חלוק ירוק, נעלי נייר ושקית להניח בה את בגדיי. "שימי את הצמיד על ידך, שלא נתבלבל ונשדוד אישה אחרת במקומך", אמרה וחייכה חיוך מאולץ. נשכבתי בכבדות על המיטה, הנחתי את רגליי פשוקות לרווחה על גבי מסעד האלומיניום הקר, חושבת לעצמי, שאולי עכשיו כשילך ממני הפחד הזה, יהיה בי סיכוי לאהבה. תודה לדאנו על האורים, התומים והלב.