לדמיין? אני, עם כל הציניות שלי, בוכה כמו תינוקת מול כל בית ספר? כל החברות שלי שישבו לידי לא ידעו מה לעשות איתי. הן חיבקו אותי, וניסו לעזור. אבל שום דבר לא עזר. עד עכשיו אני בוכה, לא הפסקתי לרגע. אני מקווה, שאיפה שלא תהיה, אתה לא תשכח אותי, כי אני לא אשכח אותך לעולם.' נועה נגבה את העיניים שלה מדמעות, שוב, ואבא שלי הגיע לתמוך בה. היא בכתה המון, ונראתה ממש עצובה. בשלב מסויים בנאום ממש נגעתי בטלויזיה, ניסיתי להראות לה שאני כן רואה אותה, שאני כן חושב עליה, אבל זה לא עזר. אני הייתי בעיר-המתים, והיא הייתה בעולם החיים. לא היה לי שום סיכוי לתקשר איתה, כי לא היה שום קשר בין שני העולמות. ידעתי את זה טוב מאוד, ידעתי שאני לא יכול לעשות כלום, וזה מה שתסכל אותי יותר מהכל. כמה ימים אחר כך ישבנו עדן ואני בבית שלי, והיא ספרה לי הפעם הראשונה על המשפחה שלה. 'אמא שלי ואבא שלי היו בקשר נורא, אתה יודע? אבא שלי כל הזמן בגד בה, אפילו אני יכולתי להבין את זה כשהוא התחיל לחזור ממש מאוחר מהעבודה, והבגדים שלו היו מטונפים מבשמים זולים. יום אחד אפילו עקבתי אחריו אחרי בית ספר, לראות מה בדיוק הוא עושה אחרי העבודה, ומי