קטעים ולספר בדיחות, יהיה סבבה). אני מסכימה ללכת על הרדמה מקומית.  (כאילו שיש לי ברירה). אני לא חוזרת לחדר. אני והבחור יושבים במסדרון ומחכים שיבואו לקחת אותי. הבחור מנסה להתיר את הקשרים בצמיד של הרגל שהוא הוריד לי. לקח לו שעה.  מדובר בחמש שרשראות באורך עשרים סנטימטר כל אחת, שמחוברות זו לזו ואותן אני מסובבת מסביב לקרסול. עכשיו הכל מלא קשרים ומבולגן. נראה לי שהוא צריך עוד סיגריה. כשהסניטר מגיע הוא שואל למה אני לא במיטה. צריך להסיע אותי בשכיבה לחדר הניתוח. אני מבקשת שיבוא עם המיטה ויאסוף אותי מהמסדרון. בינתיים אני רואה את שתי חברותיי לחדר חוזרות מחדר הניתוח, שרועות על מיטות הגלגלים וישנות כמו היפיפיה הנרדמת. ייקח להן עוד זמן להתעורר. זו הרדמה כללית.  מפחיד אותי כל הקטע של ההרדמה הכללית ואני מתנחמת בזה שאצלי זה יהיה רק מקומי ואני לא צריכה לדאוג שמא לא אתעורר. אני שלמה לגמרי עם ההרדמה המקומית ומחליטה לא לפחד מהכאב המיזערי הכרוך בה. כשאני מגיעה למיתחם חדרי הניתוח והדלת מאחורי נסגרת, אני רואה איך מנקים את חדר הניתוח לקראתי ויודעת שאני לא אוכל לעמוד בזה. אני לא אעמוד בסבל של העירנות הזו.  אני