שקיבלה מסלומון, ושלושתם יצאו "אנגז'ה" אל הרחוב. מנדו סימן לנהג מונית חולפת לעצור. "לסניף עותומאן שבעיר!" - ציווה על הנהג, לאחר ששלושתם התיישבו במונית, כשבקולו נשמעת נימת גאווה. לאחר נסיעה לא ארוכה, הוריד אותם הנהג ליד סניף הבנק המפואר שבעיר. "מרסי בוקו, מרסי בוקו" - אמרה מזל טוב בנימוס לנהג. מנדו כבר לא עבד באותה עת בסניף הבנק, שכן פרש לגימלאות, אך מדי פעם אהב לבקר את חבריו במקום העבודה. היה נוסע לעיר, נכנס לסניף, מחליף מילה או שתיים עם חבריו לעבודה, וממשיך בסיורו בעיר, עד אשר היה חוזר מותש לביתו. את מזל טוב עניין עכשיו יותר השוק מאשר החברים בבנק עותומאן, אבל לא הייתה לה כל ברירה, והיא נאלצה להיכנס בגאון עם בעלה והבן, שמייד עשו פניהם לתא המכובד של מנהל הסניף הגדול, שהיה אף הוא ממוצא יהודי. יהודים רבים תפסו בתקופה ההיא מישרות מכובדות ביותר, וכך היה אף מנהל סניף עותומאן באיסטנבול. .  תכיר, זה סלומון, הבן שלי - הציג מנדו את סלומון בפני מנהל הבנק, האדון נחמיאס. האדון נחמיאס לא זיהה את סלומון. "איך שהילד גדל... לא יאומן" - השתאה האדון נחמיאס, "זה לא אותו הילד שהיה מבקר כאן, און אומברה...."