משפחתו, על ספרי התורה המושלכים על הרצפה, על העם היהודי ועל בזיון האלוהים הפרטי שלו. אלא שהמציאות לא התירה לו להתאבל זמן רב, הוא עמד שם כך כדקה או שתיים, אשר נדמו בעיניו כנצח, ומחשש שמא יבולע לו, מיהר לצאת משם בדרכו אל בית הרב הסמוך. בכך סימן עוד חדלון בחייו, לאחר שהקיץ הקץ על חנותו, מקור פרנסתו  וחדלון קודש הקודשים שלו ושל יהודי העיר וינה, אשר שם שפכו ליבם בפני האלוהים מדי יום ביומו.  כשהוא עדיין דומע קמעה, נקש בזהירות על דלתו של רב בית הכנסת. לאחר שאיש לא ענה לו, נקש שוב בבהלה על דלת הבית. לרגע חשש לחייו של הרב, שמא נעצרו הוא ובני משפחתו בידי החיילים הגרמנים. לאחר שנקש בפעם השלישית, נפתחה לפתע הדלת עלˉידי רעייתו של הרב, אשר פעלה בזהירות לפני שפתחה את דלתה בפני כל מאן דהוא.  "בוא, בוא היכנס פנימה..." - הכניסה אותו במהירות לאחר שזיהתה אותו. הרב ישב בחדר האורחים כשספר תהילים בידיו, והתפלל בדבקות. למעשה, לא פסק מתפילותיו מאז קרות האסון הגדול של "ליל הבדולח". האיש פסק מתפילתו מפעם לפעם, רק כאשר הגיע יהודי כזה או אחר לביתו כדי לטכס עצה ולקבל הנחיות כיצד לנהוג בעתיד. מייד עם הגיעו של פסח פול