אנטון ניגש לדוכן המזון הנייד שעמד בפינת הרחוב, בזמן שחיכה בתור הוא הביט מסביב, מימין ניתן היה לראות את פורט אנג'לו האחרונות. משמאל אפשר היה להבחין בארובות של תחנת הכח הישנה "ברוסקני", ארובות של דם. התור התקדם לאיטו ואנטון הגיע עד לדלפק, מולו עמד קרלו ליבשייץ'. קרלו והדוכן המצומצם שלו הם אנדרטה חיה שעומדת בפינת הרחוב מאז תום המלחמה  ועד היום. מספר לא מבוטל של אנשים עומד מידי יום ביומו אל מול הדוכן, המון שמחכה בסבלנות לתורו רק בכדי לרכוש סנדביץ' עם מיונז, חרדל, מלפפון חמוץ, אולי גם עגבניה, ופסטרמה או נקניק סלמי. זה לא שהסנדביצ'ים של קרלו יותר טובים משאר הסנדביצ'ים בעיר, הם אפילו די ממוצעים הם גם לא יותר זולים ואפילו לא יותר משביעים מכל סנדביץ' אחר אבל כמו קרלו גם הסנדביצ'ים והאנשים שקונים אותם הם איזושהי תזכורת יום יומית לניצחון וזהו לא בהכרח הניצחון הכולל במלחמה אלא ניצחון הרוח, ניצחונו של אדם אחד שנלחם כמעט לבדו במכונת מלחמה אדירה ויכל לה. אביו של קרלו הקים את הדוכן עוד בשנות המלחמה. קרלו היה עומד ורואה איך אביו מוכר סנדביצ'ים לאותם האנשים שהיו הולכים לתחנה וגורמים לארובות להוציא עשן