. שומעת את הצעקות. על השאלה. "היא כבר יולדת עכשיו." צועקת לי צפרירה וברקע אני "תשאלי אותה מתי הלידה ," אומרת אימא-של-בלה ואני שוב חוזרת ומכתיבה את התשובה. והכתובת המדויקת?" שואלת אימא-של-בלה. אני חוזרת על השאלה טוב אני שוב מחייגת ומקבלת את הכתובת. אור יהודה. "כן, היכן גרה הבחורה הזו שלך, במצוקה" אבל איך שאני סוגרת את הנייד מעירה אימא-של-בלה, "לא אמרת לי צבע לפי האופנה. פעם היה ורוד ופעם חום ועכשיו לבן מתקלף. השולחן. אתם זוכרים כאלה שולחנות שהיו פעם, שיש עליו שכבות הכל בכתב יד עגול וילדותי במחברת שהיא שולפת מהמגרה של אימא-של-בלה מאזינה לי כשאני חוזרת על הרשימה בקול רם וכותבת ומכתיבה לי "מיטת תינוק...." וצפרירה, לא שואלת למה ואיך כאילו שהיא יודעת כבר שאני אצליח "תגידי לי בדיוק מה צריך, טוב?" אני מחייגת מהנייד שלי שמזל שלקחתי אותו אתי. "חכי." אני קצת מבולבלת לא יודעת בדיוק. "טוב תגידי לי עוד פעם כל מה שאת צריכה..." אני מספרת לה בקיצור את מה שאני צריכה ומרים שוב מחייכת. "בשבילך"... מרים מחייכת בפעם הראשונה - "מה שתרצי." "אני צריכה איזו עזרה ממך... אם תוכלי..." כשיש לי דלקת גרון אבל את זה