את עצמך להגיד לה שלום. כמה אופייני. מצאתי אותן בפח שלו. הוא לא בא. התינוקת נולדה, והוא לא הגיע שלחתי לו את כל תמונות האולטרסאונדים שעשיתי, רציתי שיתרגש. הקודמות. הזמן רץ, והוא לא מגיע. חשבתי שיירצה להיות נוכח. הזה שהוא גרם לו, אלא שהפעם הכאב יניב שמחה, בניגוד לפעמים נשמתי, אבל אני מסרבת לקחת תרופות. רוצה להרגיש את הכאב הנורא תשעה חודשים עוברים. אני שוכבת בבית החולים, הצירים קורעים את סצינה רביעית, גיל 91 וחודש, טייק 2, אקשן! הכל במידה, כן? קצת ראש, והרבה רגש. תריצי הרבה קדימה." מרגש. ואני תמיד אומרת לך לחיות מהרגש ולא מהראש, אבל מאמי, כדי להשאיר את החבר לצידן. את לא אשמה, פעלת מאינסטינקט, "אוקיי, הבנתי. בסדר, זו תופעה שכיחה, שנשים נכנסות להריון להתקשר אליו, מבקש שוב סליחה. מתקשר להתנצל. מבטיח לי שיעזור לי בכל מה שאצטרך, שלא אפחד והולכת, מרגישה כאילו זה עתה ירק לי בפנים. אחרי שבועיים הוא להיות הורים בגיל 81. הוא מציע לממן הפלה, אני נותנת לו סטירה מוכנה לשמוע על הפלה. צועק משהו על טמטום, על זה שאי אפשר וודאי יודע. מספרת לו. הוא לא מוכן לשמוע על תינוק, אני לא אני מתקשרת אליו, מבקשת