לראות את סיימון ואת אמא בוכים עליה. אבל היא יודעת שאם האוחזת במעקה החלש, הרעוע, זהו- אין דרך חזרה. עד כמה שהייתה לא מצפה לחזור. היא כבר יודעת שאין- ברגע שהיא תעזוב את ידה ככה עמדה שעה ומשהו, על הקצה. תוהה, בוהה בקרקע הרחוקה. היא הקשה. עשר, תשע, שמונה, שבע קומות, שש... המעקה רק עם הידיים, והרגליים עומדות על הקצה של ריצפת הבטון שמתכנן לפגוע. יובל עוברת את המעקה עם הרגליים ומחזיקה את היישר למרפסת. הרוח מקררת אותה, בייחוד בצוואר החשוף לכל מי טוב- טוב, יופי. יוצאת מהמקלחת, מטפטפת מים בכל מקום. יוצאת טוב- טוב, עם בגדים, עם הכל. רוחצת את צווארה בעיקר. ככה, במרפסת, נשענת על המעקה הרעוע. היא נכנסה למקלחת. רוחצת עצמה הדף, או כמו משקולת נוראה, במשקל 95 קילו. הרוח נחלשה. יובל כל עשרת הקומות. היא כבר מתארת לעצמה איך היא תיזרק ככה. כמו ועזבה את הדף הקרוע, שהתנופף ברוח החזקה, ואחר נחת בחוזקה דרך הרצפה. אחר הרימה את הדף בידה, פתחה את הדלת, עמדה במרפסת הכתיבה, קרעה את הדף עם המילים, הפנינים שלה, וזרקה אותו על יובל נשארה לבד. היא שונאת את הלבד הזה. היא חזרה לשולחן והוא זרק את הדלת אחריו. עליה. אבל