הניתוק, לפרטי פרטים. יש אנשים שקוראים ויש להם נגיעה ישירה לחיי. מאנשים אחרים בחיי אני מבקשת שיקראו ושולחת להם קישור לכתביי הכאב שלי. אני משתפת את העולם.  אמנם לא דנה בזה כלל, כי עדיין מוזר ורגיש שם, בפצע. אבל נותנת לאנשים לראות אותי.  עדיין לא לשמוע. עדיין לא. אבל רוצה שיהיה ברור (בעיקר לי) שאני לא מסתתרת מאחורי הרשת.  לא חיה יותר בתוך ארון.  חופשייה, ולגמרי לגמרי לבד. לחיוב. אבל, הלילה ממש לשלילה. הלילה זה אני ושדים ירוקים המתגנבים ללב ,  וכמו בשיר על כריסטינה של וולך לוחשים לו "אז מה."  אומץ, הם אמרו שזה.  אני מרגישה כמו חשופית. הכל נוגע ונגוע. כמו וירוס חדש ומסוכן (נניח, תולעת עם טוויסט מרושע נוסף) שמסתובב ברשת ומדביק מחשבים תמימים. זה לא אומץ. זו מגיפה וירטואלית. כולכם שבויים כאן בבועה שבניתי. יתכן שהכל מדומה, ואתם קוראים ניסיון בריחה של סכיזופרנית מופרעת, רוצחת כלבים תמימים, מעולמה המסוייט? לא, לא. סתם בת עשרים ושתיים שנשארה מאוד לבד, אחרי שעשתה מאוד רע לאיש אחד באופן מיוחד ולעוד כמה קצת פחות. ולעצמה. בעיקר לעצמה. בינתיים אני מרגישה איך אני מרביצה חזק מאוד לקירות עבים מאוד. הקירות