להתלבט, מצאה את עצמה כורעת לצד השביל, ביד אחת אוספת אחורה את שיערה, בשנייה נוגעת במתאר העקבה. עקב צרה הובילה לכרית כף קטנה, גדולה מדי בשביל להיות שייכת לילד, אך קטנה מכדי להשתייך לגבר או אישה. לא נראו קווים מפרידים לסימון אצבעות בקצה העקבה. היא לא היססה והניחה את רגלה, מחרידה מרבצו עכביש שקוף מנומנם, מפוררת את הבוץ היבש כמעט. רגלה היתה גדולה בבירור מהטביעה בקרקע. היא לא ידעה אם לפחד או לשמוח. היה שם משהו, היא לא דמיינה. ומצד שני, היה שם משהו. היא לא דמיינה. היא הזדקפה מלוא גובהה ופתאום הבחינה שהיה מאוחר מכפי שחשבה. אמנם רק קודם יצאה מביתה ונראה כאילו כל היום לפניה. עכשיו נראה כאילו הלילה התגנב מאחוריה ואיים עוד מעט לשוב ולדפוק על דלתה. היא חזרה לבית לאיטה, צועדת אחורה, פניה ליער. ידה מושטת לאחור עד שנתקלה באבן הבית ומיד אחר כך בדלת מטבחה. היא סגרה את הדלת אחריה. בדרכה לשולחן הבחינה מבעד לחלון כי הרשת קרועה וריקה. כנראה נאכלה ביום האתמול ולא הספיקה למלאה. כבר לא חשבה על הרשת כמתקן סתמי לציפורים. והלילה שוב יישמעו הדפיקות, ידעה, ואם תמלא עכשיו את הרשת, בבוקר כנראה תגלה אותה קרועה וריקה.