מצביעה על המקום הנכון בתמונת האולטרא סאונד, שאכן זהו בן בכרסה. "זהו לבטח בן ולא בת", חייכה באושר. היא הקישה על מקש במחשב ותוך רגע פלטה המדפסת שבצד, את התמונה שעל המסך, ומסרה אותה לשרה. "קחי שרה, זו מתנה בשבילך, תראי אותה אחר כך לנפרטירה, שתראה כיצד נראה בנה ברחמה". שרה חשבה שזהו שיא השיאים בפלאים אותם היא חווה. לראות את היילוד בבטן בטרם נולד, מי שמע על פלאים שכאלו. היא הייתה נרגשת עד עומק נשמתה, אחזה בידה של איקי, שהייתה בוכה כילדה קטנה. כעת נלקחה נפרטירה לחדר היולדות ורות הכינה עצמה לנתח אותה ניתוח קיסרי. רות לא העסיקה עצמה ברגעים אלו במשמעות הלם התרבות והטכנולוגיה המודרניים על שלושת הנשים שהביאה עמה מהעבר הרחוק כל כך. היא הייתה עסוקה ומרוכזת כולה במשימה שלפניה. אבל אותן נשים החלו לחוות כעת הלם של ממש. כל צעד כל פתיחת דלת, כל הדלקה וכיבוי של אור, כניסה למעלית, נסיעה ברכב, מטבח וציודו, בתי מגורים ענקיים, רחובות וכבישים, אנשים בלבוש כל כך שונה, בכל אשר יפנו, אין דבר אחד שמוכר להן מעולמן. יכול אדם להשתכר מפרט אחד מוזר שכזה בלבד. מטלפון בו מדברים האנשים, מאורות התקרה, מהדלת הנפתחת מעצמה