יום הייתי עולה להסעת הצהריים, חמושה בשישה סלי רשת כבדים, שלושה בכל יד. שרירי הידיים שלי התחזקו מאוד, וכך גם מראה הדודה המקומטת מעייפות אשר זה עתה שבה מהקניות לשבת. הם מעולם לא הגיעו לטמפו. בהתחלה חששתי שיבדקו אותי, שאמא תשים לב שבחצר האחורית מצטבר הר של בקבוקים, או שנילי, המורה לאקולוגיה, תבדוק בטמפו כמה בקבוקים הגיעו. הדבר מעולם לא קרה. מבחינתה של אמא פכפכו המים הטריטוריאליים  שלה בין קירות הבית והבנק. החצר העצומה והמוזנחת לא עניינה אותה כלל. אופקיה של נילי היו צרים אף יותר, ובטמפו היו כנראה מספיק בקבוקים, אבל עד היום, למרות שהיום יש רק פחיות, כשאני שותה פפסי או בירה שחורה, אני עדיין מצטמררת בייסורי מצפון. תל של בקבוקים נערם בחצר האחורית, ואני מיינתי אותם לפי צבע וגודל וסידרתי אותם בשורות סמוך לקיר המערבי של המחסן. לאחר כמה חודשים כוסה הקיר כולו. שורות שורות של בקבוקים, מסודרים תחתית על פיה לסירוגין, החזירו את אור השמש השוקעת בברק זכוכית חום, שקוף או ירקרק. כל בקבוק נשטף ונבדק בשבע עיניים, כי חיפשתי משהו וידעתי שאמצא. בסוף מצאתי. זה היה מכתב מיהונתן. כבר כתבתי קודם על תרדמת החורף של