בפליאה, היא לא חשבה על זה בכלל עד עכשיו. "כן", שלי אמרה בחיוך נזכר, לפני שהרצינה. "זה לא שאני לא אוהבת אותך", היא הרגיעה אותה בחצי חיבוק. "פשוט נתקעתי כאן בכדור-הארץ יותר מדי זמן, זה שוחק אותי". "למה את לא חוזרת לשם? בגללי?" שי שאלה, והתחילה להרגיש רגשות אשמה. "כן, אבל זה לא פשוט לחזור לשם," שלי הסבירה לה בשקט. "כשנולדנו נקשרנו בגורל, בנפש, קשר שהחזיר אותי לפה כשהיית צריכה אותי. עכשיו הקשר התהדק ואני לא חושבת שאני יכולה לפרום אותו בכלל. נראה לי שאפילו אם הייתי רוצה לעזוב אותך, מה שאני לא רוצה לעשות, לא הייתי יכולה. כל עוד את פה, אני חייבת להישאר". "אני מצטערת", שי אמרה והרגישה דמעה זולגת לה על הלחי. כאב לה הכאב של אחותה הגדולה- להישאר בעולם לנצח כרוח רפאים, עד ששי תמות. עד שהיא תמות...  שי הביטה באחותה הגדולה במבט מעריץ ומלא אהבה. שלי הקריבה את החיים שאחרי שלה למענה ולא התלוננה אפילו פעם אחת. שי קמה בהחלטיות ולפתה את ידה של שלי. שלי הביטה בה בתמיהה, עד שהבינה, דרך הקשר המיוחד שלהם, מה היא עמדה לעשות. היא חייכה ובכתה אף היא מרוב אהבה ושתיהן החזיקו ידיים חזק, עמדו על אדן החלון, עצמו את