מכונית או פיגוע. לא שותה, מתוך עיקרון. זה הורס את הכבד. בעצם קרואלה פוחדת מהתמכרות, פוחדת מתלות, פוחדת להיות נואשת למשהו שאינו יותר מתקווה קלושה ומתפוגגת. קרואלה יושבת על הנדנדה, בוהה בכוכבים, דמעה זולגת מעינה והיא מוחה אותה ביד מאובקת, ומסתכלת על השובל הרטוב שנח על גב ידה. נושפת עליו עד שמתייבש, ולוקקת את שאריות המלח בעדינות כאילו היו מטעם נדיר. ואכן כך הן. הלילה מאיים להיגמר, עוד לילה של חוסר מעש, וקרואלה יודעת שהיום קרב. בכל שחר שעולה קרב היום בו תיאלץ קרואלה לבחור בין הרחוב לבין החיים המיושבים יותר, והבחירה שתעשה תשפיע עליה לנצח. עד אז, קרואלה נודדת בין הזה ללז, עוטפת הלילות בהרהורים והימים עוטפים אותה בשכחה. יש לה עוד הרבה על מה לחשוב, היא יודעת. יודעת. אז מה. מחר יהיה יום חדש. השמיים נצבעים סגלגל, ואז ורדרד וכתמתם. כל הגוונים החוזרים על הברותיהם האחרונות, פרט לירקרק אולי, חושבת קרואלה לעצמה, זווית פיה מאיימת להימתח קלות לכדי שמינית-חיוך - מאיימת ואז פוסקת. יום ארוך לפני קרואלה. השינה ממנה והלאה, וכך גם הערות. קרואלה חיה בעולם דמדומים שכזה, בין החלומות של הלילה להזיות של היום,