הקטע עם האנשים הלא נראים, שלא יחשוב, שאני משוגעת(. חמוד, שאוהב ללכת יחף בשדות- תספרו לו עלי )רק אל תספרו את דרך אגב, אין לי חבר ואני מאוד חמודה, אז אם אתם מכירים מישהו לפלס בעצמי. החברים הלא נראים כבר מצטרפים בהמשך. אז, הבנתי, שלא משנה מי דורך סביבי, את השביל שלי אני חייבת לבד. שבוע אחרי מישהו פילס את דרכו לפניי ולצדדיי. כבר לא הלכתי כאילו מלווה אותי בהליכתו ומפלס את דרכו לפניי. מטרים ספורים לפניי העשב נמעך מעצמו תוך כדי התנועה שלי, למחרת, חיפשתי שביל חדש לפלס. לאחר מספר דקות הליכה ראיתי, כי חזרתי על עקבותיי, נזהרת לא להיקרא "משיגת גבול". לא היה סימן לכובש בשביל, שפילסתי. אל העשב המעוך. קפאתי על מקומי. למרות השרב הכבד, כרעתי על ברכיי וקרבתי מבט לא ראיתי אותו, רק יכולתי להבחין בעשב המעוך למרגלות רגליי. השביל ראיתי, כי יש סימנים לכך, שמישהו צעד ונעצר בדיוק מולי. בשבוע שעבר התחלתי ללכת באחד השבילים, שפילסתי לעצמי, ובאמצע בצמיחתם. יש מאוד מעט מקומות כאלו ואני מזהה אותם על פי נטיית העשבים