כולם מוחאים, ואתה מודה בקידה קצרה- תודה, זה לא מה שרצית. משהו מתוך הדייסה המבחילה. לאן מיהרת? והרי כלום לא הספקת, אבל במבחן עמדת, גם ממך יצא "קדימה, רוץ שתספיק גם אתה לפני שתמות". ומה כבר יש להספיק? להאיץ, כולם דוחפים ואני מתערבל איתם בתוך דייסת החיים. למשחקים, אין יותר זמן להעברת הזמן, הכל דוחק, הכל סואן, צריך השפעת הכדור חלפה, שוב צריך להתחיל את הזמן. אין כבר זמן והרי כל אחד מגיע בסוף לתחילת הזמן. זמן, שבו רק צריך להעביר את הזמן. הוא לא ממהר כי אין לו לאן סדר היום כמעט מתוכנן. יש זמן למשחקים ויש זמן ללימודים ויש רק חי. ממשיך לשחק ולצחקק, חי את הרגע ולא את הלפני, לא מתכנן כלום- והילד מהנהן בראשו, אך מי יודע אם הבין בכלל את מלאכו, הוא תוהה. לוחש בצעקה המלאך. לו גם לי היה מלאך כזה, הלוחש בצעקה אני "תשמור על הלב ילד, תשמור עליו, לפני שתגיע זו שתשרוט אותו", הלב שלם, ללא שריטה, כל כך שמור, אינו יודע מה צופן לו העתיד. אין רגשות, כי אין עם מי לחלוק, עדיין לא הגענו לגיל המתאים. שום דבר לא מעניין, שום עיניין לא מעכב, הכל עובר ליד. בבליעת כדור אחד והופ- אתה כבר ילד.