אני נוסעת לאט. כל פנייה שלי היא נצח כאילו חבל קשור אלי מאחורה ומנסה למנוע ממני להתקדם. אחרי כל רמזור אדום אני מנסה להיזכר אם התחלתי לנסוע אחרי שהוא התחלף לירוק או לא. לא תמיד הייתי ככה. היו לי ימים שהייתי אדון לעצמי. אם האחריות היא עריץ מתועב אז אפשר להגיד שעכשיו אני נתינה של משהו שהוא לא רחוק מאדון האופל. ברגע שמשהו פוגע לי בזיכרון אני יודעת שאני אבודה. זאת הבעיה, של נקבות נוירוטיות כמוני. המשיכה אל החושך המופלא הזה היא משהו שאנחנו מכורות אליו. עוד התמכרות, חסרת מעצורים. כבר חודשים שאני פוקדת את החדר של המוזה שלי כמעט מדי ערב. בשעה מוקדמת יותר או בשעות מאוחרות בלילה. עוזבת אחרי שהוא נרדם או שותה איתו קפה בבוקר. ככל שהזמן עובר אני רואה ניצנים נובטים בין אריחי הרצפה שבחדרו, תחילה בחרתי להתעלם מהם, עכשיו הם רבים מספור ואני מתחילה להרגיש כלואה. הוא לא רואה אותם. אין לו מושג על מה אני מדברת. השיחות בינינו מתנהלות בעיקר על העולם ועל האנשים החיים בו. עלי ועליו תמיד לחוד לעולם לא יחד. החוויות היחידות שצברנו במשותף היו רגע ההכרות שלנו והלילות והבקרים בחדר הקטן.