רוצה להיות עכשיו ביחד. מישהו שבין כל-כך הרבה אנשים מרגיש עכשיו הכי לבד בעולם, והכי לאופק, היא מפסלת צורות של ציפורים ופרפרים ומלאכים, ושל ובלי להוריד את עיניה מאותה נקודה שרק היא רואה, אי שם מעבר היא מפסלת צורות בחלב. לוהט ונוזלי אבל רך עדיין, כמו פלסטלינה. זולגות מהנר. ובכף ידה נאספת עכשיו בריכה קטנה של חלב, כבר לא היתה כאן אתנו עכשיו היו זולגות ממנה, אבל בגלל שהיא לא הן והחלב מטפטף אל כף ידה ורק היא יודעת שאלו הדמעות שלה, שאם זה קליפה ריקה, בפנים זה בכלל לא היא עכשיו, זה לא שום דבר. ומהנר טפטף עליה חלב, אבל היא לא הרגישה. כי מה שאנחנו רואים היא החזיקה נר ביד. יהיה. שהיה ומה שיהיה, ואפילו מה שעוד לא היה ומה שכבר אף פעם לא בים של זיכרונות ותכניות ודמיונות, מן תערובת מתוקה-מרה של מה היא בכלל לא חושבת על מה שהוא עושה או מרגיש עכשיו, רק עפה רגעים הוא שמח וצוחק, מפלרטט עם בחורה שפגש בדיסקוטק. ואולי אבל היא לא ידעה, וזה גם לא משנה. ואולי כן. כי אולי באותם המלח. ואולי גם הוא לא היה שם ולא הרגיש מה שמסביב. שסתם באמצע משחק כדורגל של יום שישי או סוטול של שישבת בים ומלצרית יפה ואולי אפילו הופעה