והיא יודעת שזה מעין בריחה והיא יודעת שהיא לא צריכה את זה, היא סיפרה לי שהיא בולמית, על מה היא בוכה? היא התלוננה על משקלה, הסתכלתי בבטני. בהיתי באוויר, מנסה לספור את השניות עד שהיא תלך. מתנכלים לה, ברור. ברור, מסכנה שלי, כל כך הרבה דברים רעים קורים לה, כולם במחשבה שנייה כל שיר שמזכיר מילה על עצבות ודיכאון הוא עליה, לא טיפשה זה לא. זה על המחבר, ואת לא היחידה שמרגישה רע. ואני רציתי לצעוק שאם לא תשתוק היא תקבל בעיטה, בעיטה! היא התחילה לצעוק, זה עליי! זה עליי! שמענו שירים מהרדיו. היא שוכבת על מיטתי, הקטנה והצרה כמוה, אבל לא כמו שהיא רוצה. ואצלה, הכל מסתדר חבר תומך, כמעט מושלם. היא חזרה מחבר שלה ובאה אליי, אני יושבת בחדר, היה נחמד, אפלו יותר מנחמד. ידעתי שאני לא אעשה זאת, זה היה חד פעמי, לא יותר מזה, כי אני כל כך רוצה לשמוע את קולו. אני סופרת את השניות כדי לבדוק מתי זה בסדר להתקשר שוב, כל שנייה שעוברת מעוררת בי צמרמורת. אני כל כך מפחדת ממנו. אני מסתכלת על השעון הגדול, אבל אני שיכורה היום, אז מותר. חיבקתי אותה, חיבוק מזוייף להפליא. ואני חשבתי על איך שהוא ואני כל כך שונים. היא אמרה לי שהיא