יודעת שחייבת למצוא אינטרנט לראות אולי הוא האחרון שאכל איתי סיני, אז עוד בימי האבן שלנו, ערב שהיה כל להכנס לאיזה סינית ולאכול, רק שנזכרתי בו בגבר שלי, שהיה אותי בו כמו השאר... וקניתי כל מיני דברים, וכמעט התפתיתי מחפשת קופי-נט, מסתובבת ברחובות ותרה אחרי אחד כזה שלא יבזוז ותוהה כיצד לנצל את העיר הזו, ולא מצליחה להתגבר על הפיתוי... ומגיעה לירושליים, ויודעת שיש לי יום שלם, עד הערב להעביר... פני כשאני נזכרת באיזה טרמפ נחמד, מיוחד... לצומת יזכרו בי ומי יודע אולי גם יעלו חיוך... כמו שעולה על מבני שיחה מזדמנים שאני מטביעה בהם חותם... שכשיחזרו לדרך או סיפורים כל כך הרבה ואני נהנית מהבמה הזו שהכביש מספק לי, גם בחיים אני כמו ביומן פתוחה וססגונית ומספרת, ויש לי שתמיד נגמרת בזה שמודיעים לי שאני מדהימה, וכמה חבל ש... כי כאמור אני מגיעה בשעה איחור, אחרי עוד שיחת טרמפים משעשעת, וההקפצה של אבא לצומת הסמוכה לא ממש עוזרת, כי לירושליים ורק ב03:9 מנתקים את הטלפון, שעה אחרי שהייתי אמורה לצאת, אני בוחרת להיות איתו... הבחירות שלי איתו הספקתי לעשות מאז לא מעט פעמים, ובכל פעם ממש לא משנה... באמת שלא, בטח לא לי,