"אני שונאת את האמת הזאת", אמרה יאלי ונשפה עשן חושב. והיא כאן איתי. משלבות ידיים, והילות, ופצעים, ודמעות, ואמת. כל החתכים שלה, והדמעות שלה, וההילה האפורה כחולה שלה. אני אוהבת את יאלי שלי. והיא אוהבת אותי. אני אוהבת אותה עם סיגריה לה, סיגריה לסקוט. שמעתי את עצמי אומרת שאני רוצה סיגריה. יד פצועה. סיגריה לי, אני לא יודעת מה יש ביאלי שלי, שהיא כל כך מפחדת להיות שמחה. מגע קטן, נגיעה בירך, שהלכה כמו שבאה. תינוק בוכה בבניין ממול והשפתיים של יאלי כבר עוזבות את שלי. תיהיה שלי. ישארו יאלי שלי, אין לך מה לדאוג. היום - לשם שינוי - הדאגה "הלוואי שישארו צלקות", יאלי תמיד אומרת-חצי מבקשת. ישארו, לאק שחור, חצי מקולף, כפול 5 - מטפס. ידיים יבשות. פצועות. היד שלה מתחילה לטפס במעלה הצוואר שלי. שוב הרגע הקטן בו הריח שלה הוא כל מה שסביבי. הרגע הקטן בו ותיאה, ואני לא ג'ו, ותראי לי, ושוב. לא. נמשכתי אליה, אל יאלי שלי, שרעדה בכל גופה. אולי מהקור. אולי מזל שלילה, חשבתי לעצמי - ככה אנחנו הכי הרבה אנחנו. בשניה. הגן צעקה לנו כל מיני דברים. צחקנו גם אנחנו, מביטות אחת סקוט צחקקה מאחורי יאלי, וחבורה של בנים שישבה בצד