יכל להניע את רגליו, או את ראשו. אבל הכי גרוע... "גם זה היה בנבואה שלך?" מצחקק אינפרנוס. הכי גרועה הייתה העובדה שלא יכל להזיז את ידיו. בתוך פחות מעשר שניות, הפך אדון הצללים לשד בין-מימדי עטוף בגלימה שחורה, מוטל ללא תכלית על האדמה הירקרקה. אדמה שלפעמים נדמה שהייתה תמיד לבנה. אדמה שלא יכלה לעמוד בפני להבותיו וחום גופו של אינפרנוס. אדמה שאפשרה לו ליצור מערבולת אש עצומה בגודלה במרכז תל אביב ושימשה את שד הגיהנום כמיקרופון. "איפה אתה, משיח?!" הוא צרח במלוא ריאותיו של יוסף קלייזרמן, "נמאס לי לחכות!" שעון היד של יוסף קלייזרמן, חסין בפני מים, אש ולהבות חורכות עצמות, הורה על רבע לחצות. "אני כאן", הוא אומר. רכוב על סוס לבן. קולו מופיע מאחורי אינפרנוס. "אתה יכול להפסיק עם השטויות." "משיח", הוא ממלמל בכעס יוקד. "אני רואה שאדון רייך כאן איתנו", מחייך המלאך הלבן. "אני רואה שאליהו כאן איתנו." "זה נכון מה שאומרים למעלה", מצביע המשיח ומהנהן למראה היצור המוטל על האדמה, "דמון לדמון זאב." "ותר על הסוס, סבאל'ה", אומר אינפרנוס בקול צרוד, מילותיו של קלייזרמן בוקעות מגרונו. "עשית בחירה יפה הפעם, אינפרנוס", אומר