שיוכל לעשות זאת יזכה ממני לחצי אם לא יותר, מחיי שלי. הזמן, אותו זמן יחסי, שבו אנו מתנועעים, רואים דמויות נעות מהר, או לאט, מרגישים לפעמים כאילו הוא פסק מלכת, אך איננו יכולים להחזירו אחורה, אין אפשרות ולא תהיה אף פעם. אני מעבירה ידיי במים, הם זולגים לי מבין האצבעות בנטיפות קטנות וחוזרים חזרה לנחל.  עוד מעט אצטרך ללכת, כבר מתחיל להיכנס הערב לאוויר, אין אני רוצה להיות כאן לבד בחושך. עדיין יש אור, אך הוא כבר מתחיל להתעמעם, להתערבל בצבעי כתום ואדום. השמש המעורבלת התחילה לרדת מערבה, והחום ממנה הפסיק. אני אוספת את כפכפיי, ומחליטה להיפרד. חד וחלק. עוברת שוב פעם דרך הפתח, עכשיו לכיוון היציאה. הרוח מתחזקת קמעא, ואני חובקת את עצמי, מנסה להתנגד לקור. הדרך חזרה נראית יותר ארוכה, אני רוצה למהר, אך רגליי הולכות בקצב אחיד, לא ממהרות.  בעלותי על הכביש של הכפר, אורות נראים מבעד למרפסות הבתים. משפחות עם ילדים, וזוג הורים, אבא ואמא. אני רק צריכה לעבור את היום הזה. שיהיה כבר מחר. שהזמן יאיץ את עצמו. אולי מחר אוכל להמשיך הלאה. בטוח שאעשה זאת. אך לעת עתה לבד, סולו. נשמעים ברוח קולות בני אדם, צחקוקים קטנים של