סביב. אלברט מייד נשכב על האדמה המושלגת, כשפניו תחובים עמוק בשלג. נראה כי הרוסים לא הבינו מה פשר שיירת הצועדים, אשר הלכה והתרבתה, ובכל פעם נוספו אליה עוד ועוד אסירים משאר המחנות שבסביבה. לידו שכב סיימון, שמייד עם הישמע מנועי המטוס הרוסי, נשכב אף הוא על האדמה המושלגת. הזמן נמשך כמו נצח בעיני אלברט, אך למעשה ארך רק שנייה. מסביב נפלו הפצצות בזו אחר זו. אלברט התפלל בליבו רק לקום אחרי כן שלם. לאחר שנייה, אלברט העז להרים את ראשו מעט. סיימון, ידידו הטוב, היה מת. סיימון, אשר ניסה להציל עצמו מפני עם שוך ההפצצות, נשמעה שוב הפקודה: "כולם לקום, להמשיך לצעוד, כולם לקום..." אלברט קם באחת מן האדמה המושלגת והמשיך לצעוד קדימה. לפתע, שמע קול ירי עז מאחור. אלברט לא ידע האם זהו פסח, אחיו שנורה שם מאחור. הפעם חש מעין דקירה חדה בליבו. הפעם תחושתו הייתה קשה ביותר. בכל אופן, כל כך רצה להסב ראשו לאחור, אך כל תזוזה מצידו, פירושה מוות בירייה. בלית ברירה וברוב ייאושו, המשיך אלברט לצעוד קדימה אל יעד בלתי ידוע. בלילה ההוא, משהגיעה שיירת הצועדים האסירים לאחד ממחנות העבודה שבסביבה, ניסה אלברט לחפש את פסח, אך לא ראה