ליטוף קטן, ציפורנים מעוגלות אוחזות בבשרך, נשימה קטנה על הטבור שלך, אשה כורעת מעריצה בין ירכיך, וכבר את מפשקת רגלים ומתמוססת? "גד", לחשה בשיניים חשוקות ומשכה אותה אליה, "בואי נלך מכאן. עכשיו, לפני שיהיה מאוחר מדי". גד אספה את התיק שלה, תיק עור קטן שליו ציור שתיאר גשר של ספינה ועליו אשה לבושה טוגה שכיסתה כתף אחת וחשפה שד שני, ידה האחת אוחזת קרן והשניה הגה. טלי התבוננה בתמונה בסקרנות. "זו טייכה. אלת הגורל", אמרה גד בגאווה ,"כל הקטע הזה לגבי גלגל של גורל הוא שטויות. היא אוחזת בהגה, כמו כל נווטת טובה. הגורל לא מתהפך או מהתל באלו ששולטים בו ומכוונים אותו." גד שלפה מהתיק את משקפי התקשורת, מזמינה להן מונית, ונעמדה מאחורי טלי, שהתקוונה גם היא. "תראי את זה." שלחה לה תמונה.  טלי בחנה את פרטי התמונה, אשה מרובעת ידיים, יושבת מסוכלת רגלים על גבי פרח לוטוס, ומטבעות זורמות מכף ידה. חשה את גד נצמדת אליה מאחור ומחבקת אותה, את חום נשימתה על עורפה. הסתובבה אליה נבוכה. "אהמ. אני. אני לא. אף פעם לא עשיתי משהו כזה. לא יודעת איך עושים את זה", טלי הביטה בגד בתחינה. "אל תדאגי. אני אדריך אותך. תזרמי עם זה, תחשבי