אם דייג הלך לדוג דגים, איך אם הוא עומד, או יושב, הוא מאבד את הביצים?" לאף אחד לא היה תשובה. צבינג'י חייך. הוא ידע שהוא מספיק אידיוט בשביל לא לקבל תשובה. אבל ראיתי איך הוא חושב, למה דייג מאבד ביצים כשהוא יוצא לדוג דגים, וזה היה הגיוני שיחשוב ככה. ואחרי הז"לים על יד השרתון, והזה ברחוב החשמל עם שני הבנות שהתחבקו במסדרון על יד הבית מרקחת, ואחרי כל השאר, המפרפר בפרישמן, החנוקים במודליאני, ההוא מיבנה, העיניים שעפו החוצה להוא בנחלת בנימין, זה מהירקון, מקולנוע צפון, ומאיפה לא - ה"נבלות" כבר נהייה סדרה: הולכים, מקבלים, חוטפים, גומרים. אבל המקרה של רחוב וילנה היה אחרת, כי שמה עמדו שניים שדיברו בהתלהבות, יפים, חמודים כאלה. אני לקחתי אחד, נפתלי וחצי את השני, הוא תקע כדור, אני לקחתי את הראש, ראש יפה, עיניים ירוקות, ופימפמתי כזה כוח לידיים שלי, השרירים נדלקו ולפתתי כמו במלחציים, הראש שלו התכווץ, העיניים שלו נהיו צרות, והיה בהן מבט כזה של שאלה, כאילו היה שואל אותי למה? למה? ומה כבר יכולתי להסביר לו?  וזה היה הראשון שהבנתי שהוא שואל. הבנתי שאלה שלא ראו אותנו כשהיו עוברים בוויטרינות, עכשיו הם כן רואים