לחטיבה, החבורה התפרקה, פחות או יותר. כל אחד הלך לחטיבה אחרת, ורק אדם ואני נשארנו באותה כיתה. היה איתנו בבית-ספר עוד אחד מהחבורה, אבל תקעו אותו בכיתת איכות הסביבה, או משהו כזה. אדם השביע אותי שאני לא אנטוש אותו בחטיבה, ואתחבר עם ילדים אחרים. אני חושב שהוא פשוט פחד להיות לבד. ואני נשבעתי.  החטיבה עברה על מי מנוחות. אדם לא הצליח לשחזר את ההצלחה שלו מהיסודי, אבל הוא תמיד היה יכול להתנחם בהערכה הרבה שאני רכשתי כלפיו. ההערצה כבר לא היתה עיוורת, אבל משהו באופי של אדם תמיד משך אותי כבמטה קסם, וגרם לי להסכים לדברים שלא ממש הסכמתי להם, ולעשות דברים שלא כל-כך רציתי לעשות. אבל אדם היה חבר טוב, ואף פעם לא גרם לי לסבל. הוא המשיך לספר לי סודות כמוסים. את הבובות של צבי הנינג'ה  החליפו תמונות של נשים ערומות במחשב וגם הסודות הפכו ליותר עסיסיים. הוא סיפר לי שהוא מתכנן לדפוק את דפנה הילר, דפנה היפה מ- ט'2, אחרי הטקס סיום של החטיבה. והוא באמת עשה את זה. כלי, האדם הזה. אני עוד הייתי בשלב של להחליט אם אני אוהב בנות או דווקא הולך על התנזרות מוחלטת מהמין הנשי. בנות זה איכס. גם התיכון לא הצליח להפריד ביננו,