מחייכת במתיקות. כי כעבור זמן מה, היא פוקחת עין אחת ומביטה בו. היא משחזרת מה שקרה באותו הבקר. דרך המסדרון. אולי ראשה שמוט. רגליה משתרבבות. הוא רואה אותה מתישבת על האסלה בעיניים עצומות, היכן היא. מדנדנת את שערה ממצחה. מנומנמת, לרגע אינה בטוחה לפסוע לתוך החדר, מעורטלת. היות ובאותו הרגע, היא בוחרת אך לא זו הסיבה. לא, השפל נסוג בעברו מבעד לחלוקים, הוא חש את קצה עטו מתחיל להתנדנד. בזמן שהוא כותב, מבלי להביט בים, אחר צהרים אחד/ ריימונד קארבר