על שאם אני לא אראה את שיר יותר אני צריכה להגיד לה איך אני של בית החולים וישבתי לאכול אותה. באמצע התחלתי להשתעל. ידעתי נשכחים ומנגינות מוכרות. לקחתי לעצמי קצת עוגת גבינה מהמזנון ודיברה ודיברה. לא מילים של ממש, אלא יותר מלמול של שירים לידה עד שעה מאוחרת. נדמה לי שגם נרדמתי שם. והיא דיברה היא ישבה שם, כמעט מחוסרת הכרה והניעה את אצבעותיה. נשארתי או שתיים, אני כבר לא זוכרת, אמרו לנו להכנס. שם קורטיזון ,אנאלציה, אורטיוולטרין... יו ניים איט. אחרי שעה אמבולנס מייד. בבית חולים ישבנו שם אני ואורן, בזמן שדחפו לה להשתנק. היא נפלה על הרצפה והתחילה לפרפר. מובן שהזמנו הייתי צריכה לשאול. באמצע שיעור אסטרונומיה היא התחילה לחזה השופע שלה. היא נראתה חיוורת בבוקר הזה. לא שאלתי למה. שחור. תמיד קצת נמשכתי לשיר.  לעיניה הכחולות, לשפתיה המלאות, שערה האדמוני פזור על כתפיה הרחבות שכוסו בסוודר צמוד בצבע קצת טוסט קר שלא הספקתי לאכול בבית. שיר נראתה טוב, כהרגלה. בערך מגיל 5. היא זימזמה לעצמה קצת נירוונה בעוד שאני אכלתי האוטובוס לבית ספר והתישבתי ליד שיר , החברה הכי טובה שלי בלע אותה. לבשתי עלי חולצה של לד זפלין