עליי, הקירות לחצו אותי, חטפתי ממקטורנו את השושנה ודהרתי לאספלט החלקלק. הוא רץ אחריי כמשוגע. עיניו הקטנות מתרוצצות בחוריהן ובלוריתו הסגולה מתנפנפת ברוח הקרה. הטלתי את עצמי לעבר מכונית קטנה, אוחז בפגושה החלוד. הוא גידף וקרא מילים נוראיות, וצלילן התגלגל מהדהד בין בתי האבן המתפוררים. אז חפן את עיניו בידיים רוטטות וכרע על ברכיו במי השלולית השמנוניים, צורח צרחת ייאוש אחרונה אל מסך השמיים שענה לו ברוח מקפיאה. הסאגה  הוא נכנס לאוטובוס עם סיגריה כבויה בזווית פיו, עיניים מתגרות, ובוז כלפי החיילים שכבולים לצבא. אלה הביטו בו בחשדנות. הוא מעולם לא עישן. הוא התיישב באחד המושבים הצמודים לחלון, פישפש בתרמילו ועטה אוזניות. האוטובוס דהר בחשיכה תחת מושבים ריקים רבים ועיניים עייפות תחת ריסים כבדים. מיכה השליך את הסיגריה לכיס חולצתו והביט דרך החלון שלצידו בדרך הדוהרת. הוא היה הנוסע האחרון, והיחיד שלא ידע לאן חותרות פנסי האוטובוס. -גאווה היא אם כל חטאת- הוא דמיין שהסיגריה היא בעלת טעם מתוק של כרמים ושל ריח אדמת חמרה הפוכה. הוא בטח בעצמו ומחשבתו עדיין לא הייתה כבולה בעבותות. הוא היה חופשי וחשב שיישאר כך