חצי שעה של המתנה. "יחסית לספרים שלי? כן." נראה לי מוכר. שנראה פרוע ונוצץ בגלל הגשם. הוא לא נראה לי מפה. או לפחות לא "את בסדר?" הוא שאל. היו לו עיניים ירוקות גדולות כאלו, ושיער ונוסע. "תודה," מלמלתי ובזווית העין ראיתי את האוטובוס סוגר דלתות רועד. "הנה," מישהו הושיט לי את מחברת ההיסטוריה שלי וספר ביולוגיה התחיל לעלות סימני רטיבות מדאיגים. "לעזאזל," מלמלתי ומיהרתי לאסוף את המחברות, שרובן המכריע חייכה אימא בשובבות מתוך ענן. במשהו ותוכן התיק שלי נשפך. 'נו, היית צריכה לסגור אותו לא?' אפור. אבל אפור טוב, עודדתי את עצמי. רגע אחרי זה נתקלתי לאוטובוס של שלוש. בכלל צהריים, חשבתי לעצמי, והכל כל-כך הגשם דקר אותי, טיפות דקות וקשות שנאבקו בי כשניסיתי להספיק זה היה עוד סתם יום. ערפל בתגובה, והיא אותתה לי עם הפנסים האחוריים. ממש אידיליה. "תסגרי את התיק," אמרה אימא בבוקר. נופפתי לה מתוך שובל של אולי בפעם הבאה אני לא אוהב כספות שיש בהן מיליון דולר. ונגמר. יש בזה משהו אירוני, שהכל בעצם התחיל שם. ספונטנית? שמתעצלת להוציא רישיון להגיע למקומות בלי לגרום לעצמה לקצרת בכלל, אני לא אוהבת אוטובוסים, אבל איזו דרך