קשה להתעלם.  א-מ-ת. לפתע, דורון לא מסוגל להתמודד עם העובדה ששיקר לה. מחליט לשנות את זה, לפני שיהיה מאוחר מדי. "זוכרת מה אמרתי לך מקודם, לוגיסטיקה?". "כן?". "אז, אמם... אני לא בדיוק, את יודעת, לא בדיוק עובד בזה." "אה, באמת?". היא שואלת, העיניים שלה משדרות תמימות. "אז במה אתה עובד?". עכשיו העיניים משדרות עניין. היא באמת רוצה לדעת, ועכשיו - כשאין את הלחץ של כדור הפינג-פונג, אין לו בעיה לספר לה. אם באמת יש סיכוי, כמו שהוא רוצה לקוות, לא איכפת לו שתדע. "אני, אמם, טוב, אני... לא בדיוק... לא... אני לא עובד." שתיקה קצרה. אלינור מסתכלת לרגע על הדירה שלה, חמישה חדרים, צפון תל-אביב. "אה.", אומרת. "כן, אני... אמם, אני כותב. שירה, ולפעמים קצת פרוזה." אלינור מתרכזת בסלון, שם נמצאת הספרייה. יש שם הרבה ספרים, ספרי שירה. העיניים שלה נדלקות. "באמת?" "כן. עדיין לא פרסמתי שום דבר, חוץ מכמה מכתבי תגובה במוסף תרבות של 'הארץ', אבל אני מנסה. את יודעת, שולח למוציאים לאור, חלק מתעניינים יותר, חלק פחות, אולי יש אפילו איזה סיכוי לספר בכורה עוד מעט." אלינור מסתכלת טוב על הספרייה, מגלה שיש בה עוד מקום לכמה ספרים