שלך. אינך מבין כמה חשובה לי ההבחנה בין סופו של זמן אחד לתחילתו של אחר.  לעולם תזכור את הלילות החמים, התריסים מוגפים כולם מפחד חרקי הקיץ, והיא דבוקה לשמיכה, משוועת לרוח שאולי נושבת בחוץ, אך אינה יכולה לחדור מבעד לתריסים שהגיפה בעצמה. מסתפקת ברוח המלאכותית שמספק מאוורר התקרה העייף, חורק מדי כמה דקות. גם לי קשה, היא מחייכת אליו, אבל אתה זקן יותר, מותר לך להיאנח.  חם ולח, ובכל זאת רועדת, ריח היסמין מצליח לחדור את מחסום תריסי הפלסטיק הישנים, מצליח להכות באפה, מהול בריח לול תרנגולות שאינו קיים כבר מזמן, אך השילוב מוכר לאפה כריח אם בנחיריו של תינוק רעב.  ונחיריה רוטטים כנחירי סוסה, ועדיין אין בנפשה לשער כמה יחרטו הימים האלו בבשרה. בנפשה היא כבר יודעת שתישא אותם, בזה אין היא מעזה להטיל ספק. אך בבשר עצמו, בצלקות המרפקים והברכיים, בשן השבורה שתוקנה שוב ושוב, אך השתל כמו סירב לדבוק במקומו, ונפל בכל פעם שהעזה לנגוס קרום קשה של לחם שחור.