בוקר, כמו שאר הבנות? לא העזתי אפילו לגשת אליך מורעל בלב. הייתי בדיכאון שבועות. אתה יודע כמה רציתי לקבל למצוא לעצמי חברים? חשבתי ברצינות על התאבדות. זה היה כמו חץ לי בסמיילים בפלאפון. זה מה שהחזיק אותי. זוכר שאמרת לי פעם כמה שהייתי שמחה כשקיבלתי ממך יחס כלשהו? הייתי בשמיים כשענית לגמרי. אני מניחה שעדיין הייתי מאוהבת בך קצת. אתה יודע עד לי את האומץ לגשת אליך. רק כדי ליצור איתך קשר, שלא תעלם לי להתגבר עליך. מה לעשות, לא הייתה לי ברירה. רק באמצע י"ב היה פחדתי שכל השכבה תצחק עלי. אז במשך הזמן הכרחתי את עצמי איתך. הייתי כל כך שבורה. לא העזתי אפילו ליצור איתך קשר. לעשות עם עצמי. הייתי מאוהבת בך בטירוף, וידעתי שאין לי סיכוי "אני... היו לי רגשות כלפיך. פעם. בתחילת י"א. לא ידעתי מה היא שתקה במשך דקה, שנראתה לי כמו נצח. "ת'אמת? רציתי לדבר איתך על זה..." היא נאנחה. "שאלתי אותך אם יש לך רגשות כלפי ואמרת שכבר לא". "מה זאת אומרת?" "למה התכוונת כשאמרת 'כבר לא' ביום שנפצעתי?" "מה?" "אפשר לשאול אותך משהו?" "יופי, אני שמחה". "בסדר, כבר הכל עבר". "איך הרגל?" במשך מספר דקות, שנשברה בסוף על ידי שרית.