של שוקי בלבד. אלי דניאלוב לא באמת היה קיים, וכל אישיותו הייתה פרי דמיונו מודע. הייתה רק בעייה אחת עם אלי דניאלוב. בעייה לה שוקי בלבד היה הללו. אלי היה נתון, מתן היה מבין בן רגע, כיצד אלי פעל בנסיבות היה לו דפוס פעולה שלם, ואם היית נותן לאדם כמו מתן, מצב שבו מלאת ניגודים. מגרעה זו נטמעה בשפתיו הקפוצות וסנטרו הקשיח. דמותו הייתה שחרחר, אך עיניו ירוקות כשל חתול. אפו היה נשרי במקצת, אך היו דברים שמעציבים אותו, והיו דברים שמשמחים אותו. שערו היה היו לו יתרונות וחסרונות, מחשבות ושפת גוף. עוויתות ומחוות. כמה מחבריו של שוקי אף טענו שהם זכו לראותו ברחוב. הייתה לו ביוגרפיה שלמה, אנשים שהוא הכיר, דמויות שהוא פגש. אלי היה בעבורם אדם בעל ממשות, פנים, תווי גוף. הצרצרים לחלחל לתוכו. הוא נפרד מהם במחי יד ויצא אל הרחוב, נותן לערב לשטפו, לקולות "פעם אחרת אולי. ביי אנשים". "לא..." הפציר מתן "ספר לנו עוד על אלי" רגליו. "טוב תראו חברה, אני צריך לזוז" אליו מתוך הכד המפותל. "נגמר" הוא הכריז באכזבה, ונתייצב על בין שיניו וניסה לגמוע לתוכו אוויר ממותק. אלא שדבר לא נשאב שוקי משך בכתפיו, כאשר הצינורית שבה אל חיקו.