תמונתך כה שלווה את אחרת:  קצת גאה ונבוכה על שאת - אמי.  מלווה בדמעה ובחיוך מוותרת  ומעולם אינך שואלת "מי?"  לא תמהת, לא רגזת, עת באתי אלייך  מדי יום ביומו ואמרתי: "תני!"  את הכל הבאת לי במו ידייך  רק מפני שאני – אני.  ויותר ממני את היום זוכרת את יגון-ילדותי, ונפשך כבר פתרה:  עת תבוא אליך הבת הבוגרת,  היא תביא את ייאוש תוגתה  שבגרה.  כן. אבוא רצוצה ולא אשאל לשלומך.  לא אבכה בחיקך, לא אלחש: "אמי!"  את תדעי:   זה שעזבני היה לי יקר ממך  ולא תשאליני: "מי?"