נבלעה בידי האדמה. חיוך מאושר, קורט של שמחה. כלום. כל שנראה היה עצב, הרס, הם התחילו לחפש אחריה, כמובן, בודקים עקבות קבועים - פרחים, וכך הם הבינו שהיא נעלמה. לא עשתה זאת כבר זמן מה. בשעות לא נוחות. היא כבר לא מתרוצצת מעולם שלנו לשלהם, והיא והבינו שהיא כבר לא הייתה מטיילת בין עולמותיהם ומטרידה אותם הסופה הגדולה חלפה. הזמן חלף גם הוא עד שבוקר אחד הם התעוררו אני אשנה להם את החיוך. בך. שינוי, הוא אמר, אפילו הקל ביותר, ולו רק כדי שהם תמיד יאמינו מחייכים. אני אתן לכולם חיוך חדש, אם כך. מחייכים עכשיו. האנשים האלה, המטורפים, האבודים והנשכחים, הם זה הכל, אפילו אני. אני איבדתי את החיוכים שלי. ובכן, הם את החיוכים שלי, הם לא רוצים לחייך יותר, וזה לא רק בני אדם, חיוכים, היא חשבה. אני תמיד הבאתי להם חיוכים. אבל הם איבדו השיגה לה מקום ליד האש החמימה. בעקימות מופלאה, שכן תלתלי זהב לא יועילו לה כאן, ברחוב, והיא ובכך טמון היה יתרונם. היא חתכה את שיערה הסבוך של הילדה סמרטוטים יבשים ללבוש שאומנם היו גדולים עליה, אך יבשים וחמים והאטי הזקנה לקחה איתה את הילדה לעגלה שלה, נתנה לה כמה המטורף, וכולם נרגעו קצת