והשטיחים. בלי יוצא מן הכלל. בערב הראשון עלתה השכנה מלמטה ואמרה שזאת שערורייה שהכלב בוכה ככה כל היום, שזה צער בעלי חיים, ושאם אני לא אעשה עם זה משהו היא תקרא למשטרה. בימים הבאים הפסקתי לפתוח לה את הדלת. הקטע הוא, שאפילו לכעוס עליו לא יכולתי, כי ברגע שהייתי מגיעה הביתה הוא היה רץ אלי, מכשכש בזנב, מחכך בי את האף שלו ומלקק לי את אצבעות הרגליים. ובלילה הוא היה נרדם במיטה איתי. רק איתי. אחרי שבוע נשברתי ופניתי למחנך כלבים. בחור ממושקף ושעיר בשם גל. הכלב צריך משמעת, הוא נזף בי. כלב הוא חיה שחיה בלהקות, וזקוקה למנהיג. אם אני אתן לו לעשות מה שבא לו, הוא יתבלבל לחשוב שהמנהיג זה הוא. אני צריכה להתחיל לחנך אותו לשבת לפני שהוא מקבל את האוכל, לקחת לו חפצים שהוא עלול להרוס, ובשום אופן, אבל בשום אופן, לא להכניס אותו למיטה. היומיים הבאים היו הקשים בחיי. לקחתי חופשה מיוחדת מהעבודה כדי לחנך את צ'ונסי. הוצאתי אותו לטיולים ארוכים, האכלתי אותו בתיאום עם השעות שגל רשם לי, אמרתי לו "לא!" בסמכותיות בכל פעם שהוא ניסה לשחק עם משהו שאיננו משחק, כמו הנעליים שלי, או הגלגלים של שידת הטלוויזיה, או הלפטופ. צר לי לדווח