הרגשתי טוב אתמול, אז אני רוצה היום... לבקר את הנכד שלי." נו, עכשיו אין לי ברירה. אני מסמנת לה בראשי והיא נכנסת בקושי ומתיישבת, מתקשה לחגור את עצמה בסבך הרתמות. לפני שאני לוחצת על דבשת הדלק אני עוד שואלת, "ואיפה בית הקברות?" "ליד הארובה של רידינג, עונה  לי בבטחה." כאשר אבדתי, אבדתי, זה לא בכיוון שלי. אני פונה שמאלה, משתלבת בזרם הדליל של התנועה. אבל תוך כדי נסיעה מתעוררת, "אבל עד כמה שאני זוכרת,  ליד  רידינג אין בית קברות," אני מעיזה.  "בטח שיש, הנכד שלי נמצא שם כבר הרבה שנים."  עכשיו אני כבר סוגרת את הרדיו שעדיין שר לו שירים עליזים. "אני בלעדיך רק חצי בן אדם..." "הרבה זמן הוא שם?" אני שואלת, "הוא הנכד שלך?" "כן," היא עונה, ועיניה מצטעפות. "כבר הרבה שנים. בן עשרים היה כשנפל, ועכשיו  עוד מעט עשרים שנה שהוא איננו. רציתי ללכת לבקר אותו אתמול, אבל לא הרגשתי כל כך טוב. את יודעת הלב." "ומה עם ההורים שלו?" אני שואלת בזהירות. "אבא שלו מת משברון לב כמה שנים אחריו, והבת שלי, האימא שלו עכשיו בארה"ב. לא יכלה להישאר כאן יותר. לא היה לה מה לחפש כאן, אז היא שם, ואני כאן. את רואה אין מי שיבקר את אלי