ואז היא הרימה אותו מתחת לרגליה, רמוס ומקומט, חתכה אותו עם הסכין הכי חדה שלה והניחה את שני החלקים על השולחן, או יותר נכון, על המפה של אמא שלי. המפה הרקומה שהיא כל כך אוהבת, ובוודאי לא תבין למה יש עליה כל כך הרבה דם. אחר כך, בחנה אותו בקפידה, הסתכלה ארוכות ולבסוף זרקה את החלק הקטן לפח, כמו היה פסולת לא נחוצה. היא חרטה עליו משהו עם המפתח של המכונית שלה, ויכולנו לשמוע את הפעימות האחרונות שלו. ממש התייפח. כל פעימה חזקה מהקודמת. כל פעימה כואבת וחדה מהקודמת. אני לא זוכר מה קרה אז, או, מה היא עשתה. אני חושב שכמה ימים אחר כך, כשבאתי אליה ופתחתי את המקרר שלה, ראיתי אותו בתוך קופסא מלאה קרח, דהוי. עצוב. שאלתי אותה על זה, אבל היא שינתה נושא במהירות אפילו בלי להניד עפעף, והוסיפה שמה שחיפשתי נמצא במדף העליון. אני בכלל קצת המום שאני מצליח להחזיק מעמד בלעדיו... רק קצת המום, כי לא נותר בי הרבה רגש. אפילו היא אמרה לי את זה. כואב לה כי אני לא מתייחס אליה ואני "לא שם" בשבילה. מוזר. אני כאן כל הזמן. בדרך הביתה בשעות הקטנות של הלילה, כמה ילדים התקיפו אותי. סכינים... מכות... "עזוב אותו. הוא לא שווה כלום,"