אנשים גוססים, שחטאם הנורא ביותר היה תרדמה, נמצאות בפנים ומחוץ לרכב. זכוכיות שלא היו כה רבות קודם לכן, עכשיו מקשטות את סביבי המכונית. והנה... הנה אני שוכב שם, כמו רוצה לחיות, אך לא יכול. קול הדממה נשבר עם הגיעם של אוטובוסים אדומים, סירנות, שיותר מאוחר יתגלו לי כאמבולנסים. מלאכים לובשי חלוק לבן מחפשים בייאוש אנשים אחרים, שניתן להוציא ממסלול המוות הזה. מה שנראה כחסר סיכוי מוחלט. תופת. מלחמה. ואני... גם אני שם ! זה לא הגיוני ! אני לא מת ! אם הייתי מת, לא הייתי יכול לראות את כל המראות גדושי התיאורים האלה ! ואז, נשמע קול מוזר, המגיח מאחוריי, שקורא לי "קום !". לאחר מספר קריאות דומות לאחרונה, מטשטשת תמונת סרט האימה. נהיה שחור לגמרי. הקולות ממשיכים. לאט, לאט נפקחות עיניי, ופנס לבן חותך את מראית עיניי. לאט, לאט, נגלה הפנס, כאילו נדלק עכשיו, אך לא. והאור חזק מתמיד. הרמתי ראשי קלות. והייתה "טרנזיט". והיו הנוכחים כולם. והייתי אני. "קום", אמרו לי, "הגענו. לך לישון."