זה אותו בלטה. זה אחד כפול כמה שרק תשים. אילו דודקה היה שואל מה הכי נורא בחיים שלו, מה זה להיות בדימוס, מה זה לשבת בבית מול דן שילון ודודו טופז עם החוקית הזקנה שלו, עם הרגלי פסנתר שלה, עם הלושיינים, עם הנחירות, לחכות לסוף, לראות איך הבנים שלו לא נותנים בשבילו דם, אם היה חושב על הבנים האלה, ויש לו ארבע, שניים בכלל חיים בקנדה, אחד בנדל"ן, אחד בטלן, אילו היה חושב מה שהוא עושה כשהוא לא חושב, מה זה לראות פרסומות עם ציצים בתוך גפילטעפיש מקנדה עם חזרת נורווגית שבאה על לשון של בת זונה שהולכת חצי ערומה, אילו היה חושב על איך הם לא רואים אותו, איך הם רוצים שיהיה שקוף, איך זה שהם רואים אותו ומחכים שיוריש להם את הבית, איך שלא יספר על צוללות טובעות, הלא דודקה היה בחבר'ה, היה בכל החרא, וגם הוא סופר קמטים ורואה איך העור מתרחק מהבשר. אילו היה חושב ככה ומביט על הצעירים שיושבים שם אתו בשולחן במשטרה: יהירים, זזים, יפים של האמא שלהם, עם המשקפיים האלה עם החוט מאחורי האוזניים, השער הקצוץ, נראים כמו כל המאבטחים, בלי פנים, אתה מזהה אחד ממרחק מאה מטר. "והם יושבים וצוחקים. כאן היה דם - הם צוחקים. זה עבודה. איך