שאין בה גודל הם, או צבע הם, הם תמיד יריבו ויקנאו ויתחרו אחד בשני גרגירי חיטה וזהו..." "כל האנשים הם אותו הדבר לא משנה באיזה לא מבינים... הם מבינים רק בפילים קטנים והם יודעים לאסוף אפילו להרוג אחד את השני." "אבל הם אנשים קטנים" אמרתי. "הם נתת להם את האפשרות, אבל הם אלה שהחליטו לריב, לגנוב ובסוף האלו, אבל הם החליטו להשתמש בהם בצורה הזאת מרצונם, אמנם את להפסיק להאשים את עצמך, זה נכון שאת נתת להם את כל הדברים תמימות!" עניתי. חיוכה של רינה רק התרחב. "את צודקת, את יכולה שנתנה להם את הדברים שהיו בתוך הקופסא" "אבל זה היה מתוך רינה רק חייכה. "את חושבת שאני הרסתי אותם, אבל את היא זאת השני. והכל בגללי ובגללך, את הבאת לי את הקופסא הורודה הזאת!" הרבה יותר מתקדמים ממה שהיו להם ועכשיו הם הורגים אחד את בלעדיהם והם נלחמים, הורגים וגונבים בגללם. נתתי להם כלי נשק נכון. אבל אני גם נתתי להם סמים ועכשיו הם לא יכולים לחיות החרוזים." פתאום הבנתי הכל... "אולי נתתי להם את הכסף, זה לפני מספר חודשים, לחברה מודרנית- נתת להם את הכסף, כלומר את לשמוח שעזרת להפוך חברה פרימיטיבית כמו החברה שגילית בכפר הזה צורה ועניין?"