מהלחץ, הכריחו אותי ללכת לכיתה. אני יושב, קטן שמסב לה קצת שמחה. באמת תבין- אם יכריחו אותה לחיות בחושך ואחר כך יכבו כל אור מוכיחה לי בכל יום מחדש עד כמה היא טועה. אולי יום אחד היא להדחיק, וחוץ מזה היא טוענת שהיא יודעת מה אני חושב אבל היא איתה. היא מכריחה אותי להתעמק בכל מיני דברים שאני מעדיף כרגע מה אני חושב על המעון, אם סבא חסר לי.. אני לא אוהב לדבר פסיכית או משהו כזה. היא יושבת ומדברת איתי בעיקר על רגשות. למצב החדש. בכל יום מגיעה מישהי לדבר איתי. פסיכולוגיסטית או בינתיים אני עוד לא לומד בכיתה, נותנים לי קצת זמן להסתגל לילדים עיוורים. משנה לי אם אהיה ואשמע שם או לא. עכשיו אני גר במעון מיוחד לא נתנו לי ללכת להלוויה. אולי חשבו שאם אני לא רואה זה לא את המשקפיים ותיבה קטנה, נעולה במפתח שגם אותו קיבלתי. את מאור עיניי. נושים עיקלו כמעט את כל הרכוש. השאירו לי רק תשלומים על טיפולי העיניים שלי, מהתקופה שעוד חשב שיוכל להציל עכשיו, אחרי שמת, פתאום גיליתי שהיו לו חובות עצומים, רובם ההורים שלי לא רצו לגדל אותי, אז עברתי לגור אצל סבא. נסגרו היטב, הסתנוורתי עד לעיוורון. לפחות כך אמרו לי. אחר כך