עוז ובהירות, ובכל זאת ממאן אני להאמין. וכיצד אאמין באמת נוראה שכזו? את הוא צלב הסבל שנועדתי לשאת על כתפי. רגשותיך עדינים כצוף פרח ביום פתיחת תפרחתו. עיתים דומה לי שאת האישה הבודדה שהכרתי מימיי. אך כל מפגש כופה עלי לתפוס גם את חוסר אפשרותך. ואני שונא אותך, כן  שונא. כה נשי מצידך. כל הרגישות שמצאה בך משכנה יודעת גם להעלם ללא עקבות. עכשיו היית מנקרת עיני ללא מחשבה שניה. את תוחבת מקל לכליותי מדי יום ושיחה. את אכזרית כלביאה הטורפת את בניה. פושעי המלחמה הגרועים ביותר לא מתקרבים באכזריות פשעיהם לפשעי האהבה שלך. אטהר עתה את נפשי מכל סימנייך. הדף סופג והנפש מאבדת. ידי היא כמטלית צחצוח, האבק הן התמונות שהותרת ברוחי ומילותי הן כצבר אשפה.  כל ניסיון לתחוב אצבע בסכר שפרצת נידון לכישלון, כי המים רותחים והאצבע נכווית ואיתה גם הגוף כולו. הותרת בי צלקות ואני הותרתי בך, הבה ניגע אחד בגופות השניה ונרגיש חתכיו של מי  הרבו יותר להעמיק בבשר, ויתנצל השני בפניו. ואיכשהו חשתי כי אהיה אני החייב. סליחה. ומילה זו: 'סליחה', חלושה מדי ועקרה לכל עניין עליו אכן ראוי לסלוח. כמזור היא הטוב לכל המחלות מלבד אלו מפניהן