איך שהוא תמיד כשמגיע פסח אני סולחת לעצמי, אולי בגלל הרוח השרבית, אולי זה בגלל שאני ממש לא אוהבת חורף ואולי זה בגלל שפשוט בחרתי לי חודש מיוחד בשבילי לסלוח לעצמי. קמתי שוב בבוקר בעייפות כזאת שמכריחה אותי להישאר במיטה ולשכנע אותי שבאמת אין שום סיבה שאני אקום הרי במילא שתיים בצהריים ואם להודות, באמת אין לי ממש מה לעשות אז למה לא להמשיך לישון. אמא התקשרה. איזה טיימינג יש לאשה הזאת, איכשהו תמיד כשאני מתלבטת היא מופיעה משום מקום ומחליטה בשבילי, אז קמתי, היתה שמש בחוץ והחלטתי לצאת החוצה. משהו באויר אמר לי שלהישאר בבית ולרחם על עצמי אני יכולה לעשות ביום אחר, יותר אפור או למשל כשאני בעבודה, חבל לבזבז יום כזה יפה עליי. נסעתי לים, משהו בלצרוב את עצמי בשמש גורם לי להרגיש חיה ואין יום טוב יותר לזה מהיום. יום שרבי רווי בקרניים להוטות, נסעתי לחוף הצוק נזכרתי שבפעם האחרונה שהייתי כאן גנבו לי את האוטו, לא נעים לכל הדעות וכמו להתגרות בגורל גם חניתי באותו מקום, אני אוהבת לבדוק את העולם, הוא במילא מאכזב, אז מה זה כבר משנה. נשכבתי על החול ולפני שפשטתי את בגדיי החלטתי להביט קצת על הים ועל הקו הזה שנפגש עם