בחיי הנישואין שלנו הן כאין וכאפס אמרתי לו כן והתנשקנו. אז היה לנו טוב. ובזמן האחרון צצו בצפון הארץ, ולחש לי באוזן את המילים שכל כך רציתי לשמוע. ישר כל כך יפה היה באותו הרגע. הוא רכן לעברי באמצע פארק ירקרק ולפני שנתיים הוא הציע לי נישואין. של הפתעות וריגושים. חמש שנים היינו חברים לפני שהתחתנו. הנהדר שהיה עבורי, על כל העבר המשותף לשנינו. 7 שנים מדהימות יצאתי מבית הקברות, ולא יכולתי להפסיק לחשוב עליו, על הבעל להפסיק לבכות. משנה מה, לא אשכח אותך לעולם, מלאך שלי. לעולם", אמרתי בלי והרמתי אבן קטנה שמיד שמתי על הקבר. "אני רק רוצה שתדע, שלא ליטפתי את האותיות החקוקות על אבן המצבה. התכופפתי מעט, יותר. אתה כה חשוב לי, כה יקר... ועכשיו אתה כבר נעלמת..." מלאך שלי. לא יכולה לסבול את המחשבה שלעולם לא אראה אותך המשאית, ואתה לא ראית. ופשוט... הגופה, דם... אני אוהבת אותך, הבעיה במערכת הנישואין שלנו. חשבנו ללכת לייעוץ מקצועי. אבל להיפרד. היינו באמצע שיחה חשובה בה ניסינו להבין מאין נוצרה להילקח, לא אתה. אתה מלאך שלי, גיבור שלי... ואפילו לא הספקנו הטרי שלו, מיררתי בבכי. "למה? למה אותך? אני הייתי צריכה קשה