והמתיקות שקורנת, בציורים, צילומים. אני מקליט את קולה "שירי לי." אני עושה אהבה עם כל סנטימטר של עור חשוף בגופה, ולא מצליח, לא מצליח להרוות את עצמי מאהבתי, ממשיכתי המטורפת, מרצוני לאכול אותה ולהכניס אותה אליי לבטן, שתהיה מים בגופי. לא מצליח להיות היא. הצללים חגים על הקירות. הלילה קרב. שמש דם וטבח שוקעת חרש מעבר להרים. צלקת אדומה-כתומה-ורודה מרוחה על השמיים, פצע בלבי מאהבתי, פצע בלבו של האלוהים על יופי כזה שהוא כה מודה לו, ונע בעולמו, מאיר את כל היכלו, הרקיע השביעי, וכיסא הכבוד. אני מסתכל מהחלון לתוך הרוח הקלה, לתוך הזרעים שעפים בתפרחת האביב לתוך כל חלקת אדמה. אני שורט את חזי ומאכל את לבי מגעגועים, אליה, האישה הזו הבחורה שלי, בואי תאמרי לי מילה, תביטי בי, תלחשי את שמי ותרצי אותי כל-כך. את יודעת שבשבילך אני נולדתי, ואני שלך כולי שלך, כל עצם, תא, רקמת בשר, כל חופן נשמה וכל ליטרת דם. המחשבות הנעות והרגשות הגואים, האהבה, המין, הרוק שמצטבר בחלל הפה מתשוקה וגעגועים, כולם שלך, אם רק תבואי. יש כאב צורב לי בבטן. רעב שלא הרגשתי הרבה זמן. הייתי יכול לכתוב את סיפור הזוגיות הכי אפל, מרגש, קורע ואוהב