בסדר. הנשימה קלה יותר פיזית אבל כבדה נפשית. מה הם חוקי המשחק בתוך הפלונטר שזרקו אותך אליו? מה אתה יודע, מה נדמה לך שאתה יודע, מה הם גרמו לך לדעת כאילו מעצמך. והיא אומרת שזה יום יפה, ואולי זה באמת יום יפה אחרי שעוברים כמה גשרים קשים מאוד, ומטפסים על הרים ורואים את הנוף. אבל מי שומר עליך בלילה כשאתה יישן, אולי המנורה, אולי השקט או החשכה. אולי הכלב על הגג או השוטר שמסייר ברחוב לרגע, או החייל במארב. גדלנו, ואנחנו עייפים, וגם האהבות שלנו, וכל החלומות, ובטח שהאיברים. גם אפילו הזיכרונות עייפים.  כמו נשיקה של אימא לפני השינה, עם מנורת לילה קטנה, והנשיקה חמה, מתוקה ורטובה, נצרבת במצח, ואומרת לך לילה טוב, אימא אוהבת אותך, אימא תמיד אהבה אותך ותמיד תאהב.