בבר-מצווה של יותם, כי אני הולכת לפגוש את אבא של תיקי. הוא נעלם, באותה המהירות שבה הגיע. ידעתי שכבר לא ניפגש עצום מילא אותי לפתע, כאב שלא חשבתי שיצור חי יכול לחוש. ואז אבל נלחמת. מחושלת, רגילה להיאבק. היא הייתה מנצחת עכשיו. כאב על החיים שלה, על האיש שלה, על אהבת חייה. נלחמת נגדי, בעיקר, היא הייתה נלחמת. כזאת היא הייתה. נלחמה על הכל: על ציונים, קלות, שלא התחשלתי להילחם. ידעתי שאם אירית הייתה במקומי - נאבקתי על שום דבר מעולם. פתאום הצטערתי על שהכל בא לי בכזאת כמעט. התאמצתי לנשום, מחרחרת, נשנקת, נחנקת, נאבקת כמו שלא בריח דם, שמייד הפך גם לטעם של דם, שמילא את פי וחנק אותי מחושך לא טבעי באמצע היום, והרחתי ריח של משהו נשרף, מעורב והעדינות של העור שקיבלתי בירושה מאמא. לא ראיתי כלום, חוץ מגששת על פני שברי זכוכית שחיללו בכזאת ברוטליות את התום הצרות שלי כל חיי. הרמתי יד כבדה אל הפנים, חשה את החתכים, על הפנים היפות שאירית כל כך שנאה, שגם אני שנאתי, שהיו מקור שהשתלבתי בתנועה. היה רעש נורא, וזכוכיות התנפצו לי על הפנים. פגעה בי משאית. הנהג לא ראה אותי, כי כמעט ולא עצרתי לפני וכל המטרה הייתה להוציא