שעשתה, אך היא לא הצליחה. אפילו טיפת חרא קטנה לא יצאה, כי היא כבר חרבנה באסלה. "עשית דבר טיפשי מאוד, קטניס." אמרה אימה של קטניס בעצב, והנורא מ-כל היה שהיא בכלל לא כעסה. "עכשיו כשאביך לא יכול לעבוד, כולנו נמות." היא אמרה את זה כבדרך אגב, והסתגרה בחדרה ומיטתה. "אני מצטערת, אימא, אני אחרבן מעכשיו והלאה רק למיכל האיסוף, את תראי!" אמרה קטניס בדמעות. "זה לא יחזיר את אביך," אמרה אימה, "הוא היה הכול בשבילי, היכרנו עוד מאז שהיינו ילדים קטנים. בלעדיו אין לי חיים ולא יהיו, אני מחכה רק לגאולת המוות." "לא, אימא," נחרדה קטניס, "יש לך עוד הרבה למען מה לחיות, למשל בשבילי, ולמען אחותי הקטנה, בתך. למען כל המחוז שסומך עלייך שתרפאי את פציעותיהם." "כל הדברים האלה..." אמרה האם לאט, "אין בהם כבר טעם..." וקטניס בכתה, ואימה לא דיברה יותר, רק שקעה לתוך שינה של ייאוש, ולא קמה גם כשקטניס ואחותה הקטנה בכו וצעקו שתחזור אליהם, שתחזור לחיים. קטניס הקטנה בת השש-עשרה הייתה מאוד מיואשת ועצובה. היא שוטטה ברחובות המחוז שלה, כולה מלאה רגשות אשמה על מה שעוללה. -לא חשבתי מספיק, - היא ייסרה את עצמה, - אני כל-כך טיפשה, כל-כך