"זהו?", שאלתי מצפה להמשך השיעור. "מה חשבת שיקרה בסוף, תשמע קולות של שואב אבק וצפירת רכבת?", שאלה והחיוך שהיה על שפתייה גרם לי להאמין שהנה בא תורי. "לא... ", גימגתי במבוכת מה, "אבל... מה איתי?" "אתך... המממ... ", הביטה בי במבט רציני, "לא זכור לי שאני הבטחתי לעשות לך טובה" במחי שנייה הפכתי מאוהב לאויב. הבנתי כי נפלתי בפח חרמנית ערמומית מלאת זדון. "טוב, צודקת", מילמלתי. "האמת שלא הבטחת", לא ידעתי את נפשי מרוב כלימה, בושה והמון חרמנות, מה שבטוח זה שלא יכולתי לרדת במצב החרמנות הויזואלית שלי אל החברים בדשא. התיישבתי לידה, מביט בה בסקרנות. מנסה להבין את מה שקרה ביננו בפרק הזמן המופלא שעבר. היא הניחה יד ענוגה על כתפי, סובבה את פניה אלי וחייכה, הפעם חיוך רך מלא רגש. "תודה", אמרה לי, "עשית לי טובה ואני חייבת לך, אבל זה יקרה אחרי שתפנים את השיעור ותבין שאנחנו הנשים, זה לא זיון חפוז ומקרי, לא בנויות להטרדה מינית ולזלזול בנוסח "נעשה לך טובה". אנחנו לא פחות מכם הגברים ואנחנו נהנות הרבה יותר מאשר אתם, בתנאי שתכירו אותנו באמת". ההרצאה היתה מעניינת, למרות שבמצבי העגום חשבתי על דברים אחרים באותו רגע.