עיניי, לא רציתי לסוע לשדה תעופה, שנרדמתי. לישון, לפחות לנסות... לא הצלחתי כמובן... בכיתי, הרבה, עד ליד האפטר שייב עם הריח האהוב עלי, חיבקתי אותו, והלכתי לפנות בוקר ובאמצע הלילה שמתי לו את המכתב במזוודה הגדולה, ביום שגפן עזב הלב שלי נשבר. הוא היה אמור לסוע לשדה התעופה לא סיפרתי לאף אחד, לא חשבתי שמישהו יבין. ללכת. לא היה לי כוח להלחם כבר ואף אחד לא יכל לדעת את זה כי לדחות את זה כמה שיותר ושגפן ישאר. אבל אני לא. אני רציתי כבר אני ידעתי את זה. אבל כולם גם ידעו שאין ברירה. הרוב רצו ישאר איתי. כולם ידעו שברגע שגפן ילך אני אכנע למחלה, אפילו לחצו עלי שאני אספר לו. הם ידעו איך הוא יגיב אבל הם רצו שהוא שגפן יחזור וידעו שיש מכתב שקיים ומחכה למזוודה אבל החברים אחרי שהם חזרו מהעבודה. ההורים כבר השלימו עם זה שאני אחכה החבר'ה... בדרך כלל ביליתי ביום עם החבר'ה ובערב עם ההורים, שהימים האחרונים שלי יהיו איתו ועם ההורים שלי. הייתי גם עם אני לא יודעת. אבל השתדלתי לבלות איתו כמה שיותר. רציתי למזלי, אף פעם לא כשגפן היה איתי, אולי זה מזל אולי זה גורל, במשך שבועיים גפן היה בבית. הכאבים חזרו לעיתים קרובות אבל