חלק שלישי ביצירה בת תשעה חלקים. לחלק הקודם: הרגשתי לאחר הביקור בדלת הסודות הייתה נסערת. לא האמנתי. לא יכולתי להאמין שככה נראו חיי. שקר. הבלים. כזב. אכזבה. לא... כן? אכזבה? האם זה מה שהרגשתי, מאוכזבת? מאוכזבת מחיי, מהוריי, מעצמי. הוריי, אמי, אמי שאמרה לי לא לשקר ושיקרה בעצמה. חיה חיים כפולים. שניהם. ואני, כמעט בלי לדעת, המשכתי את דרכם. אולי נולדתי כך, אולי כך הועיד אותי הגורל להיות. אולי זה כבר היה מוטבע בי ולא ניתן היה לשנות דבר. שקרנית. וכעת, מדוכאת. פתאום ידעתי. חה, סתם כך, בלי שום סיבה, ידעתי. הייתי בטוחה. ידעתי מה תהיה הדלת הבאה. כמה מוזר, האם אני באמת שוהה במסדרון האין סופי הזה זמן רב כל כך שאני כבר לומדת את סודותיו, חשה בו, קוראת את סימניו? אולי זה סתם משהו חד פעמי. הנה דלת משמאל, קטנה כל כך שאפילו ראשי אינו יכול להיכנס בה. הנה דלת מימיני, ענקית וגדולה שממלאת חצי קיר. עוד כמה צעדים. אחת שתיים שלוש ולשמאלי מופיעה עוד דלת. ואני כבר יודעת, איכשהו, בדרך לא מובנת, שזוהי דלת האכזבות. הדלת מוזנחת מעט, עגמומית ועצובה. צבעה ירוק-חום-אפור, מתקלף ומעלה עובש במקומות אחדים. טיפות של צבע