במריבה. אז זה לא צמחונית זה אני. אבל לא כשאני מביאה אוכל לביה"ס ונותנת חושבת על דרכם להציל את העולם הזה. זה אני. ואפילו שאני ואני. כל מה שאני חושבת עליו ומדברת עליו זאת אני. אפילו שאני להרגיש חסרת חשיבות כי אז אני אוכלת. אני ואני ואני ואני יורדת עלי בצחוק ואני לוקחת ללב כי אני כזאת ריגשי. אני שונאת כי אז אני אוכלת. אני מרגישה חסרת חשיבות אחרי שחברה שלי בפנים בפנים. כבד לי. אני מרגישה כבדה. אני שונאת להרגיש כבדה הדברים כמו שצריך אבל באמת שלא הולך לי. אני לא מצליחה. הכל הגיוני. שום דבר כבר לא הגיוני לי יותר. אני מנסה לעשות את באהבה אני ממלאת עצמי באוכל. זה נשמע הגיוני? אפילו לי זה לא ההרגשה הזאת שחסרה לי כ"כ. הוא ממלא אותי. במקום שאני אתמלא לאכול. באמת שלא. אני נמשכת לאכול כמעין נחמה. הוא מספק לי את מחייכת, אני ילדת ההפך. ואני מרגישה כ"כ בודדה. ואני לא רוצה כלום. כשאני רוצה לחייך אני בוכה, כשאני רוצה לבכות אני מוכשרת אבל מרגישה לא מספיק, אני רוצה הכל אבל בסוף לא עושה אני חכמה אבל מרגישה טיפשה, אני יפה אבל מרגישה מכוערת, אני רוצה. כל הצעדים שלי הם מוטעים אני לא קולטת שום דבר בזמן. אני