אתה אומר?" עינת חייכה, "זו הסיבה שהם לא הורגים אותך. אתה תשרת אותם כשחלוק הנחל חסר הערך יהפוך אותך לאחד משלהם. תהנה, איש אפל שלי, הפסדת!". "אולי באמת הייתי צריך להזהיר אותו," אמר בן-טוב. "שכח מזה," עינת חייכה, "לא יזיק לו להפסיד פעם. הוא לא חייב לנצח תמיד!". הרגשתי את אצבעותיי קופאות. כוח זרם מהאבן אלי. כוח רע! אצבעותיי הפכו ללבנות כסיד. "יש פה מלכודת," גנחתי כשהבנתי למה הקוסמים פשוט עומדים ומסתכלים. הלבן על מפרק ידי הימנית וזחל באיטיות לעבר המרפק. "זה אוכל אותי מבפנים," יללתי בכאב, "משכתב את המוח, מפנה את הגוף נגדי. כובל אותי!". ניסיתי להתנגד, להפוך את היד הלבנה לשחורה, להחזיר את השליטה אל האופל. "אני איש של האופל. אני מהכבולים מרצון אל האופל" קולי הפך לצרחה כשניסיתי לארגן את הגוף למתקפה נגד המלכודת הארורה. הלובן עבר את המרפק וזחל לכיוון הכתף. כל החלק הלבן היה משותק. ידעתי שאם אפסיד אהיה קשור אל האור, אציית להם. החלק המודע הקטן לחש לי שזה פשוט אומר שאתעורר ואצפה בשאר המשחק מבחוץ. החלק הזה הודיע לי גם שלא נורא להפסיד, שזה רק משחק. "זה לא יכול להיות!" היה בי חלק שסירב להיכנע גם כשנראה