סטודנט להנדסה, שנה אחרונה, על שרון שלו, כבר סיפרתי. לא יודעת למה. סיפרתי. על העבודה, מה אני עושה, כל מיני דברים. רק על דני לא לשירותים וכמעט החזיקה לי אותו, כי לא כיוונתי טוב". למדי, למעט הרגע המאושר בחיי בו הובילה אותי האחות מירי "טוב, סליחה, די. ספרי לי איך עבר יומך, כי שלי היה חדגוני כאילו אנחנו רבים". "נכון, לא הייתי חייבת, רציתי, ואני לא מבינה למה זה נשמע "אז לא היית חייבת". לישיבה של מחר בבוקר". נשארתי בעבודה קצת יותר מאוחר, כי הייתי צריכה לסיים דוח "נחמד, אבל בדרך כלל אני באה פעם בשבוע, לא כל יום, והיום "באמת תודה, חשבתי שנחמד לך איתי". למשל ללכת הביתה, לראות טלוויזיה, להסתכל בתמונות, לבכות. "לא היה לי משהו יותר טוב לעשות". "חשבתי שכבר לא תבואי". משכתי אוזניה אחת, "היי". רונן היה במיטה עם אוזניות, ושר בזיוף מושלם. כשהגעתי למחלקה, היה כמעט שבע והלכתי ישר לחדר חמש. הרבה עבודה. לא היה סיכוי שאתקע בעבודה. כל היום חשבתי עליו, אבל היתה לי