עוד מעט תצא השמש, ותשרוף. והסיגריות לא רוצות להיגמר, הגוף אומר לא מספיק. אני אעשן לי שוב עם כוס קפה, ואקווה שיהיה לי אבא שמדבר איתי. בינתיים אני אנסה להוריד את החום, את הפקעת ההדוקה שיושבת לי במצח, בראש. ויש זמן, או שאין זמן, ויש אישור, או שאין אישור, אני לא יודע מה בא קודם, השפיות שלי או אני. ביער מקולל הכול יכול לבוא. בסכינים, במחרוזות, בשפנים קטנים מתוך הכובע. והם רצים. אתה פורש כנפיים לאט-לאט. מתרומם ושומר לאט-לאט. נותן לצרכים שלך יותר משקל על חשבון תוצאות. ביער לבד הם בוכים כולם, כי האיש ההוא הלך, וגם המוזה והשמחה ואפילו קצת הדעת נסתלקה. אבל הבוקר יבוא, והחורף, כמה שהוא טוב או רע, לא יימשך לנצח. אבל הסיגריות רודפות אותי, במוות מזדחל. אין ספורט, אין עבודה. ישנים לפעמים מתוך שעמום. מחכים לאישור הבא, מקווים למעט מחילה, למשהו קטן וטוב. הגלגלים בממלכת המילים פועלות לאט מזדחלות, והקצה הופך לימים ולפעמים מספר שבועות. וזה גורם להמתנה של הסתאבות, כשאתה מחכה לאישור שלך עצמך, במקום לנסות לתקן את מה שראוי וצריך לתקן. אז אתה יושב ונע. שותה קפה בוהה בתקרה. משחרר כעסים לא בדיוק במקום - אתה מרגיש