לפינה ואסובב את הפרצוף שלי בעקבותיו הוא כבר לא יהיה שם. הייתה לי הרגשה מוזרה שגם אם אני אלך אחריו, ברגע שאני אגיע אני שמח בשבילך, רציתי לומר, כי אני ממש לא הבנתי כלום. לפינה. עוד נדבר", אמר לי הגב שלו. בכמה צעדים מהירים הוא נעלם מעבר הוא העניק לי מין חיוך קפוא, מתריס. ואז הסתובב בחדות. "אנחנו "אני שמח בשבילך." "הבנתי אותך." אמר. הטייס נסוג סנטימטר או שניים לאחור. ממשקפי השמש האלה. ולא, אני לא ידיד שלך." "לא, אני לא מבין. ולא, אני לא חושב שהיא חשובה לך יותר "מה לא?" "לא." צריך לדעת איפה היא עכשיו." האלה? זה לא אכפת לי מה עשית איתה ולמה, באמת שלא. אני רק "אני יכול לראות שאתה טיפוס עם שכל. מה אתה צריך את הצרות אתה מבין?" פיו התעקל לשנייה בחצי חיוך, שלא נראה במקומו. בסופו של דבר הטייס התנועע מעט על עומדו. "הבחורה הזאת חשובה. אדים. ניהלנו קרב מבטים. על מה, לא היה לי מושג. כמה שניות של חוסר תנועה מוחלט עברו. אפילו הקפה הפסיק להעלות לזה 'דילוג'. הוא רצה להתרשם מהתגובה שלי. את השאלה הזאת הוא ירה מהר וללא אזהרה. בסדנאות חקירה קוראים "היא נתנה לך משהו?" "אני נרגש." ולזנות. אבל אני לא רוצה לזלזל