מתעוררת ולא מבינה למה אני עומדת, מה אני מחביאה מאחורי גבי. היא גם לא מבינה כלום אף פעם, אלא אם כן זה קשור לעבודה שלה, לחשבונות, להתחשבנויות. אמרתי לה שהיה לי חלום רע, התעוררתי וקמתי. הצלחתי בינתיים להסתיר את הסכין בין המזרון למיטה, במקום שאליו מגיעות הרגליים, אספתי את גופי וטיפסתי למיטה מהמקום בו עמדתי בחזרה לשכב לישון לצידה. כמו בכל לילה ולילה. לא. אני לא אוהבת אותה החלטתי בתוכי. אבל גם לא התכוונתי להרוג אותה באמת. רק רציתי לבדוק, אם בכלל אני אוהבת, את זו שבגללה כל בוקר אני רוצה להפוך את הרצפה, להלביש בית אחר, במקום הבית הזה שלי ושלה. בית שמח, צבעוני, מלא חיים. בית שבו אמא מקבלת אותי בזרועות פתוחות בשעה סבירה. בית שיש לי בו אבא. אולי גם אח ואחות. חיית מחמד כלשהי. לא ביקשתי חולצות חדשות, בובות, רק משפחה. תומכת ואוהבת. כל היום מדמיינת חיים אחרים, חיים שמגיע לילדים, חיים טובים, חיים שדואגים לי, שאוהבים אותי, שמחבקים ולא מרפים. ובחיים האלה היא לא שם, אף פעם. לא מגיעה לה ילדה כמוני.  עוד לא בת שמונה, ואפילו אולי עוד לא בת 7 (אני יודעת שזה קרה בין הגילאים 6 ל-8), בלי להבין בכלל מה זו אהבה