שלי ישרטו אותך, נכון?" "אני דווקא רוצה שתשרוט אותי, שתכאיב לי, שתעשה לי דברים סוטים", התלוצצה טיפני (יש להניח). האמת היא שאת המשפט האחרון כבר לא שמעתי, כי הייתי מרוכז מדי בבקבוקון תרופות שמצאתי בארון התרופות שלה ועליו כתוב בכתב יד של רופא, "עבור טיפני ברקת". "תגידי, קורה לך משהו שלא סיפרת לי?", שאלתי כאשר נכנסתי לבסוף לחדר השינה. "לא, על מה אתה מדבר?". "מצאתי אצלך בארון כדורים שנשים לוקחות בתור הורמונים", התקרבתי אליה בדאגה, "את חולה? למה לא סיפרת לי?" אפילו מתוך החושך בחדר השינה שלה, ראיתי איך החווירה ועורה השזוף כמעט נעשה בהיר תוך כדי אותה דקה, בה שררה דממה מעיקה. "לא, אני לא חולה, אבל יש לי משהו לספר לך, אני מציעה שתשב". התיישבתי במתח. משהו בחושים שלי צעק שהחדשות שאני הולך לשמוע לא ימצאו חן בעיניי. "מצטערת שלא סיפרתי לך, אבל לא נולדתי עם גוף נשי", רעדה ואורו של פנס רחוב חדר מבעד לתריסים, מאיר חלקים מגופה העירום, "נולדתי זכר מבחינה ביולוגית, אבל אף פעם לא הרגשתי שאני גבר, או רוצה להיות גבר. וכשהגעתי לגיל 18, אחרי תהליך ארוך, עברתי ניתוח לשינוי מין". "ו... הילד מהתמונה בסלון, זה את?",