החיים שלי יותר קלים או יותר יפים, רק יותר עצובים. קלטתי בבהירות עד כמה אהבה אותי אמא שלי . לא שזה עשה את השטח. אני חושבת שיש משהו  בזה,  כי באותה דקה של אי שפיות אומרים כשאנשים מזדקנים, התכונות הבולטות צפות ועולות על פני מאוורר שלא יהיה לה חם." הישן מזמזם. שמעתי את הגאווה בקולה, "את רואה שמתי לה אפילו המיטה שלי היתה מונחת  כרית מכוסה בשמיכה. לידה עמד המאוורר "איפה אנושקה?"  לקחה אותי ביד והובילה אותי לחדר השינה. על ומטופחת כרגיל,  אבל מהלכת על קצות האצבעות. שאלתי אותה, למחרת בבוקר חזרתי הביתה. אימא פתחה לי את הדלת. עדיין מסודרת שהיא לא לועגת לי, שהיא מאוד רצינית ואיננה מזהה את קולי. בשלה, "אל תרימי את קולך אנושקה ישנה." לקח לי זמן  לקלוט "אבל, אימאל'ה,"  הגבתי. "אני כאן, זו אנושקה שלך..." אך היא אליה ערב אחד והיא לחשה לי ששש.... "אנושקה ישנה." אני חושבת שהייתה זו שיחת הטלפון שהכריעה את הכף. צילצלתי רציתי לראות את העובדות עד שלא הייתה לי ברירה. בכל פעם שהנושא עלה, החלפתי נושא. קיוויתי שהרגע לא יגיע. לא ידעה. כמה פעמים השביעה אותי שלא אכניס אותה  לבית אבות. ואני יש דברים שקשה להסביר לאדם