רע. נותרה לו האפשרות השנייה היחידה והיא, לנסות ולדבר על ליבו של השכן ובכך למנוע, או לפחות לדחות את המהומה לזמן אחר. "אני מבקש ממך בכל לשון של בקשה, שלא לגלות את דבר הימצאותנו כאן. הדבר עלול לפגוע בילדה ובאישה. הילדה שלי בת שנתיים. אני מבקש את התחשבותך". אך נראה שתחנוניו בפני השכן לא הועילו, וזה עמד על כך שעוד באותו היום תעזוב המשפחה היהודית את הבית.  "שים לב" - פנה בטון חמור אל בעלה של פרידה. "אני לא אנטישמי, אבל האישה, בעלת הבית, לא מבינה שבמקרה ויתגלה לשלטונות כי היא מחזיקה יהודים בביתה, יקחו לה את הבית". נראה היה כי חששה של האישה, בעלת הבית, הלך וגבר ככל שהשכן הוסיף לדבר, עד שלבסוף נכנעה לדרישתו. "אם כך, יהיה עליכם לעזוב עוד היום..." - אמרה בקול רפה. בשעות אחר הצוהריים, לאחר שארזו את חפציהם, עשו בני משפחת וילקנפלד דרכם אל תחנת הרכבת, אשר יעדה - ארחנגלסק, אשר בסיביר.  בבוקרו של אחד מימי אוקטובר 1941, בשעה 5:00, המתין אלברט אשר יקחו אותם למקום העבודה. התמזל מזלם, והם נמצאו כשירים העשויים מעץ, עבור הצבא הגרמני. למען האמת, אלברט ממש קץ בעבודות הכפייה, אשר לא קיבל עבור עבודתו אגורה שחוקה