הכאיב לי, התקרבתי זה מכאיב, מאוד קשה להסביר מה בדיוק כואב, אבל זה הכאיב לי רגליי נכנעו, נעמדנו מול התמונה, אני ורגליי, 'קבר בודד', מלא עצים ירוקים ויפים, וליד היער היה קבר, אחד ובודד, כאן בעודי הולכת קלטו עיניי תמונה, של יער חסון וחזק, כן, יער, לשפוך טיפה של אור. המשכתי ללכת, עיניי המשיכו להסתכל על התמונות, ולבי רצה לעזור משם את הילדים. רגליי המשיכו לשאת אותי, רחוק, בכל תמונה רציתי לעזור ולשאוב אכזריים יש בכל מקום, וגם קורבנות'. שלה, שעבר התעללות, ילד שלא רץ כי שברו לו את הרגל, 'ילדים כי אני לא עוזרת, וככה התמונות המשיכו, ילדה שמחבקת את הכלב הרגשתי אשמה, הרגשתי שאני כמו הילדים שמתעללים באותם פרחים, כל הרגשות שעלו בי מקודם, שבו עכשיו, אבל רגליי הלכו, ואני לבד, עם בובה שבורה. הקפיצו אבנים וספרו הקפצות, היא ישבה על סלע מתחת לעץ אורן, רק שהיא הייתה מלאה כאב, ודמעות, הילדים עמדו ליד האגם, באגדות. זהוב, כמו בחלומת עם עיניים כחולות נוצצות, כמו שמתארים באחת התמונות ראיתי ילדה, הילדה הכי יפה שראיתי, בעלת שיער כל התמונות היו מבוססות על עצב,עצב של ילדים. הרחק... הרחק... כבר כמעט שנגעתי, אבל משהו