לאחר שסיימה לקרוא פרק בתהילים, נתנה לו ברכתה: "צאתכם בשלום ושובכם בשלום..." לגרוינם לא נותר, אלא לחבק את אימו חיבוק קצר ואמיץ ולקבל עליו את הדין. לא היה זה עניין של מה בכך, לעזוב מאחור את הוריו. הוא חש תחושת אשמה, כאילו מפקיר הוא אותם לגורלם, אך לא היה בידו לעשות דבר בעניין זה.  באישון לילה, בליל ראש חודש, א' אלול, התרצ"ט, יום ג' - פעמיים כי טוב, העיר גרוינם את הילדים הקטנים משנתם העמוקה. מנדל כבר היה לבוש ומוכן ליציאה, אך היה קושי להעיר את שלושת הקטנים, מנייה, צבי ורוז'ה בת ה-4. לבסוף, לאחר שהצליח להקים את הקטנים ממיטותיהם ולהעמידם על רגליהם, עזר להם להתלבש היטב בבגדים חמים ובמעיליהם הטובים, ולאחר שנפרדו מהוריו נפתלי הרץ ורוזה בשער הבית, נטל גרוינם את המזוודה הגדולה בידו האחת, ובזרועו השנייה נשא סמוך לחזהו את ילדתו הפעוטה, רוז'ה. בידו של צבי הקטן, אשר אותו לא יכלה לשאת מפאת כובד צרור כליˉהבית העטוף בסדין אותו נשאה בידה האחת, אחזה שפרינצה בידה השנייה, ואילו מנדל נטל את ידה של מנייה  הרדומה, ובידו השנייה אחז במזוודה הקטנה, וכך יצאה המשפחה כולה אל עבר גדות הנהר סאן, אל החופש ואל עבר שער