לאלוהים. והתפללי בעדי את כר המוסר למראשותיי הניחי ונקבי בלבי מצפון. את שושנת הרוחות ובתום הסער קלעי בשערי היי בי סופה ומשחי אותי על פנייך באדומים וצהובים... וגלי לי שינייך כצרור כוכבים שחוזים. כמו גרב הפכי אותי מן החוץ אל הפנים אל תשעי לאנקות עצמותיי הבלויות. הסתערי בי להאחז בקרנייך. ואל תניחי לי להאבק בך, תוף כל כעסיי המימיים, נישאים במחבואי כקורבנות-פגרים מתים הכי בי על עור רכבות של פחד וטרוף. חותרות פתרי בי חידות שלא ידעתי על קיומן תוך הסטת המסילות עליהן