אני חשבתי שיש סיבה שאני גר בכפר ושכל האנשים בעולם חיים ביחד, ופתאום איש אחד שאמור לדעת את כל התשובות מחליט לחיות בבידוד.  אליהו הוליך אותנו על מדרגות, מתחת לתקרות, דרך דלתות ובמסדרונות, עד שהגענו ליציאה שוב. התאורה בחוץ לא השתנתה - אותו אור אפלולי וקודר -  וכעסתי על כל הדבר הזה שהתרחש.  שמעתי פתאום קול חלש מזמזם לו -  "רחוב, שתיקה,  רחוב, שתיקה".  הסתכלתי לכיוון הקול, וראיתי את הנרייטה מסתכלת עליי ומחייכת חיוך קטן מעודד. סלינט התחילה לשיר, ותוך כמה שניות כל החבורה הצטרפה אליה. לעזאזל, איזה חברים מדהימים. הצטרפתי אליהם, ושרנו בשמחה את כל השיר, מההתחלה ועד הסוף, כל הדרך לספינה. טיפסנו על המדרגות של מגנוליה, והגענו לסיפון. "טוב, ללכת מכאן מהר." אמרה הנרייטה. "תשבו, ונתחיל." עצמנו את עינינו, והיא תיארה לנו את השמיים ואת מראה פליימוביל המתרחקת. ובאופן מפתיע, היא התחילה לתאר לנו את המקום ממנו הגענו, אותו עמק ירוק ורחב ידיים, המקום בו ויילדמון השאיר את הדברים שלו. התרגשות אחזה בעצמותיי ולא יכולתי להפסיק את הגוף שלי מלרעוד. הביתה!  פתחתי את עיניי כשזה הרגיש נכון, והסתכלתי סביבי בציפייה.