לעבודה. כשחזרתי הוא כבר לא היה, לשיער כמו שלך שמפניה, יש לך את השיער הכי יפה בעולם. צחקתי. אוטוטו החגים מאחורינו, אפשר לשפץ. איזה צבע, שמפניה. מתאים משלו לגימות קטנות. הוא הבחין בדליי הצבע ליד הארון. נו, ואהב אותי הרבה, בעיקר פיסית. בבוקר הוא הכין קפה לשנינו ולגם ביד אמו בהמון רב הסוגר אותו ומתקשה להרפות. הוא הכאיב לי קצת אהבה כל הלילה, אהבה נואשת, הרגשתי שהוא נאחז בי כילד שאוחז הכיור והנחתי בידיו סכין חד פעמית. הוא התגלח. אחר כך עשינו להשיל ממנו את הלכלוך המצטבר. העמדתי אותו מול הראי העגול מעל לקחתי אותו יד ביד למקלחת, הפשטתי אותו ונתתי למים הצלולים "ניחא". "אתה באמת לא" "ניחא" "אתה לא אשם" עשרים שנה שאני מסתובב לחפש תשובות למוקש המחורבן הזה ונאדה. שנה הוא מבקר אותו, מספר לו מה חדש, ואת יודעת, כלום לא חדש. מהפלוגה תחת פיקודו.  גם דניאל נהרג ואת דניאל אהב כאח. כל מוקש. דניאל היה מ"מ צעיר ומוכשר. שלושה נהרגו. שלושתם לצפון לבקר חברים. לפני עשרים שנה הג'יפ של דניאל עלה על לילה אחד הוא דפק על הדלת. הכנסתי אותו. סיפר לי שנסע קצת חשבתי שיחזור, אחר כך הפסקתי לחכות לו. מופתי על המיטה המוצעת,