גלילי על הערותיו שם. נכתב יחד עם אורן גדליה השני לסדנה ה-75. תודה מיוחדת לעמית מצליח להגיד את זה רק בלב. אומר לו, אל תדאג, בן, בטח שעוד לא מאוחר, וקצת מצטער שאני ולבחורה שלו לא אכפת. אבויה, הוא אומר לי, עוד לא מאוחר, ואני מדי פעם מזרזף עלינו, אבל לי ודאי שלא אכפת. נראה שגם לבן שלי כבוד האחרון התפזרו, ואנחנו עדיין עומדים שם שלושתנו. הגשם מהקדיש. כבר לפחות שעה חלפה מאז שכל האנשים שבאו לחלוק לי מה אני אגיד לכם? הבן שלי בחור טוב. אפילו עם הסמטוכה שעשה הן לא היו אדומות רק בגלל הקור של החורף. רכות, שהופנתה אל פניה האדומות מאד של הבחורה שלו. תאמינו לי, המעורפל בעיניים של הבן שלי התנדף, ואת מקומו תפסה איזושהי חזרו אחריה בהקלה, במיוחד המאעכר מחברה קדישא: אמן. המבט הצילה את המצב אחותי מיכל, שהרעימה בקולה: ואמרו אמן, וכולם הידיעה למדור שלו. סגול ושיער כתום, מן הסתם כתב רכילות שכבר התחיל לנסח בראש את צחקקו במבוכה. היחיד שנראה מבסוט היה בחור צעיר עם מעיל פרווה האדריכלים כחכחו בגרונם במבוכה. החברים הציניים של הבן שלי דווקא יהיה בסדר. הקבלנים וקבלני המשנה שתקו במבוכה. שהשפצלי נתקע לה בגרון כשאשתי,