השחור. כל מה שמסביב התחיל להתערבל, הכל היה לכתם גדול ואפור. סחרחורת תפסה בראשי ואז אור לבן חזק מאוד ולאחריו שקט. פעם שמעתי מישהו אומר שכשבן-אדם מת הוא רואה את האירועים החשובים שהיו בחייו מול עיניו. אולי זה מה שקרה לי אבל אני בספק, כי הרוח שנשבה ועשתה לי רשרוש נעים באוזניים הייתה מאוד מלטפת ומציאותית. האם אני חולם? האם אני מדמיין? את זה לא ידעתי אבל מה שכן ידעתי זה איפה אני ויותר נכון - ידעתי מתי אני! אני ידעתי שאני... צעיר בעשר שנים ועומד באמצע העיר, שנחשבת לאחת הערים הגדולות בעולם, מוסקבה. <1995> מה שאני אוהב בעיר הזאת זה הכבישים הרחבים בעלי ארבעה-חמישה נתיבים לכל כיוון, אין מצב שתשמע מה קורה במדרכה בצד השני. זה מה שחשבתי בעודי עומד על מדרכה עם הפנים לעבר הכביש הרועש. לאחר כמה רגעים מגיע האוטובוס, אני עולה עליו ופתאום שומע קול שקורא בשמי, מרים מבט ורואה אותו. אני מחייך וניגש לשבת לידו. "איפה היית אתמול?" הוא שואל. אני מסתכל קדימה. "הייתי צריך לעשות כמה דברים." עוברות כמה שניות. "מישהו שאל עליי?" אני שואל. "לא", הוא עונה ומסתכל דרך החלון אל העיר. אני מרגיש שהוא הבין מה עשיתי אתמול