 התעוררתי בשעה 4:00 לפנות בוקר. כך לפחות אמר הרדיו-שעון הקטן שניצב על השידה שלי, צורח כמו מאה שדים. הבנק נתן לי אותו, בנדיבות רבה, והוא אף פעם לא עשה דבר כזה. לצפצף בשעה הלא נכונה. ידעתי שהולך להיות לי חרא של יום. זה תמיד ככה כשאני לא קם בשעה הקבועה שלי. 6:12. זה הזמן המדויק שבו אני קם כל בוקר. ואם לאורך ההסטוריה למדתי דבר אחד, זה שאם אני לא קם בזמן הנכון, דברים רעים קורים.    כשהייתי בן 12 התעוררתי שעה לפני הזמן, והחתול שלי, שבי, מת באותו יום מסרטן. אני יודע ששבי זה שם של חלזון, אבל תמיד רציתי חילזון ואימא שלי אמרה שחרקים זה איכסה. כשהייתי בן 15 קמתי עשרים דקות אחרי הזמן, ואבא שלי ודוד שלי עשו תאונת דרכים יום אחרי. עשרים דקות, אתם מבינים? עכשיו דוד שלי בכסא גלגלים. אבא שלי מת. על המקום. ואימא שלי התאבדה בירייה, עם האקדח של אבא שלי מהמשמר האזרחי, שבועיים אחרי זה. אבל זה לא היה באשמתי. אני קמתי כל אותו שבוע בדיוק בזמן.   לפני שלוש שנים גם פספסתי את הזמן, באיזה שבע ורבע דקות, ואיך קוראים לו, נו, ההוא, רבין, נורה באותו ערב. חרא של דברים. ואחרי זה הכול התחרבן גם ככה.    ניסיתי לחזור לישון