לעורפי, שלא ישמעו זאת רחמים עצמיים ועצלות נפש לא יעזרו לכם, הם רק הובילו אתכם על קלות דעת והפקרת חברים. הבוהקות מכות בנו מכות של סבל, כאילו מנסות הן להעניש אותנו שקט כזה עוד לא היה בבית הספר. ניתן היה לשמוע את קרני השמש אני בוכה, ומפחדת שיראו אותי, שימרח לי האיפור, שאראה פלצנית. דמעות קרות מקשטות את פניהן, וליבי כואב ונכנע גם הוא. אני צופה באחותי הגדולה וחברותיה ישבות חבוקות, מוכות חרדה, מבטי, והפעם אין זה מהתרגשות ממכרת. הרגשתי איך עיניי מאדימות, מנצנצות, דמעות קטנות זולגות בזוית מוחלט, איך איבדו חבר בגלל שטות כל כך מיותרת. בחבורות חבורות סוחבים התלמידים את צעדיהם, בראש שפל והלם האפורים. שקט מתסכל ומבטים מרחמים פזורים בין העצים וספסלי בית הספר בצהוב מחריד של מוות. השמש לא פוסקת, דובקת באויר בעקשנות מרתיחה וצובעת את הסביבה