ומשחקים בחיילים. אני ואבא כמעט תמיד מנצחים. אנחנו רצים עם מקלות  ועושים מארבים, ואבא מלמד אותי מלא טריקים כמו איך להסוות את עצמי ככה שאף אחד לא יוכל לראות אותי, ואיך ללכת בשקט בשקט ולהפתיע את האויב ואיך מכוונים את המקל. כשמוקי בא איתי, אני משתמש בו בתור מרגל. אני שולח אותו, והוא, באיטיות, מדדה לו ומגלה מארבים. הוא כלב חכם ומנוסה. כשהוא איתי, אני תמיד מנצח.  אבל היום אני ואבא לא באותה קבוצה, וגם מוקי נעלם לו. לא משנה. עכשיו צריך להיות בשקט.  מ-ל-ח-מ-ה. אני מתחבא מאחורי המצבה של דוד רפי. אני שומע צעדים מתקרבים אליי. אני בקושי נושם. אני מתאמץ להקשיב, ואני בטוח שאני מזהה את הנשימה הכבדה הזו. אני מגניב מבט ורואה את אבא הולך לידי. אני מתרומם מהר. בום-בום-בום. שלוש פגיעות מדויקות בגב. אבא מסתובב אליי, נופל בהילוך איטי ומיד מתרומם. "אבא," אני אומר לו, "איזה מצחיק אתה. אתה מת. אתה מת, אתה לא מבין. אתה חייב להישאר למטה חמש דקות, ורק אז לקום." אבא מלטף אותי ומחייך חיוך מריר. ככה אנחנו משחקים עד מאוחר.  היום היה גרוע מאד. הרגו אותי כמה פעמים, ובאחת הפעמים נפלתי על אבן, ויש לי פצע ענקי במרפק. אני