ומרקדת דלפה בין האצבעות. אגספר חייך והושיט אותם לשפתיו. הוא ליקק את המלח, חייך חיוך רחב אף יותר, וקם, מסיר מעליו את הבגדים בנחת. הוא הוריד את הגופיה, עם כתובת שנחקה עם הזמן כליל, קיפל אותה, ובדאגה שם אותה על החול רחוק מהישג ידם של המים. לשם נשלחו גם המכנסיים והלבנים. חשוף לגמרי, כפי שהוא האמין שצריך לחדור לים חסר הקרקעית, אגספר החל לצעוד באיטיות לעבר האופק, אוחז בשיניו את שקיק העור. הוא ידע במדויק את המקום והזמן. הוא ידע במדוייק באיזה עומק הוא ימצא את מה שלמענו הוא הגיע עד כאן. אך, כרגיל, ליבו נחמץ בפחד בפני המצולות, הכה מוכרות וכה נסתרות. אלפי פעמים הוא חדר אליה, עוד אלפי פעמים גם יחדור, אך הפחד המרעיד תמיד אחז, ותמיד יאחז בו. הוא הלך והלך, מעיט את הקצב, מעמיק במים יותר ויותר. כאשר הם נגעו בסנטרו, הוא צלל במיומנות ונעלם במצולות. אפילו בים הוא חש על עורו את קרני השמש הארורה. היא בכלל לא הייתה נחוצה כאן. כמו בוגדת, הגעתו החדירה אור אכזרי לחלק האפל והמבודד של עולם זר. כמו מנסה לברוח ממנו, בתנועות חתירה חזקות, אגספר צלל עמוק יותר ויותר לעבר האפילה. דקות חלפו, האוויר בריאות התפרץ החוצה, אך