פותחת את זרם המים, ויושבת מתחתם לבושה עדיין בבגדיה. כל גופה בחוזקה. היא נגררת על הרצפה, זוחלת כחיה פצועה למקלחת. היא ראויה לחיים. הוא הולך מתנדנד לחדר השינה, וטורק את הדלת כיהלומים קטנים וזורחות באור נוגה. היא חשה כה מושפלת, כה לא את הכאב, ונושכת את שפתיה כדי לא לבכות. הדמעות נוצצות בעיניה מתכתי וקר, ואז בועט בה בחוזקה שוב. היא כבר לא יכולה לסבול יוצאת מהבית הזה עד הודעה חדשה, הבנת אישה?", הוא אומר בקול "סתמי ת'פה שלך!", הוא צורח. "את זבל! חתיכת זבל! ואת לא לא בוגדת בך, ומעולם לא בגדתי..." "אני מצטערת, כל כך מצטערת...", היא מתייפחת בקול. "אלן, אני בשכונה!", מושך בשערותיה עד שהן כמעט נתלשות מקרקפתה. בועט בבטנה. "וזה בגלל שאת חתיכת זונה שמזדיינת עם כל הגברים "זה בגלל שאת טיפשה", בועט ברגלה. "זה בגלל שאת אישה גרועה", ברגליה ובבטנה כאחוז אמוק. על הרצפה, ושפתיה מדממות מדם סמיך אדום כשני. הוא ממשיך לבעוט שום דבר ממה שאני אומר לך כמו שצריך!", ובועט בה. היא נופלת מתנדנד שיכור וצועק: "כמה אדם יכול להיות טיפש? את לא עושה כף יד עצומת ממדים נחתת על לחיה, ומעיפה אותה ממקומה. הוא חזק כמעט כמו ריח