השמרים הראשונה שלי! וכו' - חייכתי לעצמי בשביעות רצון. סוף-סוף עשיתי את זה! עוגת כעבור 5 שעות - לאחר לישה עצבנית, התפחה, רידוד, מריחה, גלגול פנימה את השמרים לתסיסה... לקחתי נשימה עמוקה, הנחתי לעיתון וניגשתי למטבח. שהיום זה היום. דוחה את הקץ! איזה אפס אני!!! די כבר עם התירוצים, הרי החלטתי שוב אני מתחמק! שוב אני מחפש עיסוקים אחרים, מתנהג כמו שפן, לקנות מצרכים, הורדתי את הכלבות, קראתי עיתון, ואז קלטתי - קמתי בבוקר. נזכרתי שיש כמה סידורים לעשות. ניגשתי לסופר-מרקט ואז, בתקווה, זה ילך חלק. שבאמת אני אכשל. אני אהיה בטוח בעצמי, נחוש בדעתי להצליח, אותי. ובכלל, אם אני אעשה את זה במחשבה שזה לא יצליח, סביר מוותרים - ממשיכים לנסות עד שמצליחים. אסור לי לתת לזה להבהיל נכון, לפעמים זה נכשל. יש את אלה שנרתעים מזה. ויש כאלה שלא סביר שאני לא אדע את זה. רבים כבר עשו את זה לפניי, ורבים כנראה יעשו את זה אחריי, אבל להתמודד עם זה, אחת ולתמיד. זה הרי לא יכול להיות כל כך נורא. וכו'. אבל הלילה החלטתי - מחר אני לא מוותר. הגיע הרגע לעצמי 'עכשיו זה לא הרגע המתאים', 'היום אין לי מספיק זמן' את עצמי, לעשות את זה כבר.