לילי. ידעתי בדיוק מה היא הולכת לומר. בקופסה חדשה, והתיישבתי בכיכר דיזינגוף. ניהלתי שיחה עמוקה עם למכולת, קניתי את הסיגריות שהיא אהבה לעשן, רק שעכשיו הן כבר האלה שלה וכל הדברים המטורפים שרק היא יכלה לעשות. הלכתי תפרים עקומים שהיה פעם שלי. בתוך הארונית הזאת היו כל המבטים ערמות האבק, הייתה חולצת לד זפלין ישנה של לילי וארנק קרוע עם המון זמן שם למעלה, אפילו לא בדקתי כמה. מתחת לארונית, בין כל הדברים שכתבנו ואת המכתב שלא העזתי לקרוא כל הזמן הזה. ישבתי לשמוע את הצחוק של לילי בוקע מהארונית הזאת. קראתי את כל ראיתי את החיוך שהעיר אותי בבוקר במשך 31 שנה. כמעט יכולתי וכשירדתי למרתף חיכתה לי הארונית המאובקת. רק מלהסתכל עליה עניים שבורות כמו שרק לאימא שלי יש אחרי שהיא חיה 82 שנה. היום באתי לבקר את ההורים שלי. אימא חיכתה לי בפתח, מחייכת עם פרידה. בסביבות 6 לפנות בוקר ירדתי למרתף. ידעתי שבארונית יהיו מילות ישבתי כל אותו הלילה בכיכר עם המזרקה וקיוויתי שהיא תבוא. אף פעם לא עשתה קודם וכמעט מיד הבנתי מה קרה. האפלולי שלי ואימא חיכתה לי שם. היא ישבה על המיטה כמו שהיא עם המזרקה. ישבתי שם 3 שעות אבל לילי לא