הטובה, שהתקשרה, כמה צפוי, לספר לי על משבר נוסף שעברה עם החבר שלה. אבל כיוון שאני הייתי במעין משבר תפיסה קשה, הבטחתי לה שאדבר איתה מחר וסיימתי את השיחה. מייד אחרי שניתקתי, הרמתי שוב את הטלפון והתקשרתי לחבר הממוסגר שלי. הוא גם נהג כמיטב מסורת הקיטש ואמר שהוא מייד בא. ואכן, חמש דקות לאחר מכן הוא ניצב בפתח ביתי, מדיף ניחוח של אפטר שייב נעים, שיערו המבריק מסורק בקפידה, עיניו גדולות ואוהבות, והוא מאוהב בי עד עמקי נשמתו. זה היה כל כך קיטשי שהתחשק לי להקיא. לא יכלתי לשתף אותו בזה. ידעתי שהוא לא יבין. הרי גם הוא חלק מחיי הקיטש שלי, חלק מאותה מערכת שמסתובבת סביבי, וייתכן שאם לא הייתי קיימת, גם הוא לא היה כזה קיטשי. הוא, כמצופה מחבר קיטשי, הבין שאני לא יכולה לספר לו בדיוק מה עובר עליי, אז הוא נישק את מצחי, ליטף את לחיי ואמר לי שהוא אוהב אותי. אני, בתגובה, רק התחלתי לייבב ולא הצלחתי לעצור את עצמי. הוא אסף אותי אל זרועותיו וחיבק אותי חזק חזק. הסתכלתי בתווית של חולצתו כשהתחבקנו. היה רשום עליה שהיא עשוייה מ-100% פוליאסטר. פוליאסטר, ציינתי לעצמי, זה דבר טוב.