לעבודה נוגסת בי ואני קופצת במקום בהיסטריה מוחלטת כשאני מתעוררת השמש בדיוק שוקעת מאחורי העצים. פתאום ההבנה נח על קצת הגב של הספסל. העיניים נעצמות מעצמן בשמש האימהית. סביבי. כך אני מתרווחת בתוך החליפה ושוקעת מטה כך שהראש שלי מתיישבת שוב על קימורי העץ הנעימים, והדשא מריח רענן וירוק השמן בערגה וגעגוע, וזורקת אותה לפח זבל חמוד ליד הספסל. אני כך. כשאני מסיימת אני מביטה על שקית הנייר המקומטת ומוכתמת החמה והריחנית. אני לא זוכרת מתי לאחרונה נהניתי מאוכל עד כדי שבפנים. אני מתיישבת על ספסל בשמש ומשקיעה את הפה בתוך הרכות רחובות מהמשרד. היישות שלי אחת עם הבצק הנפלא והשוקולד האלוהי אני טובעת בקורסון כל הדרך לפארק הקטן והירוק שנמצא כמה ומתנדנד. מי צריך גברים כשיש קורסונים? חיוך שובב ומאושר על הפנים אני יוצאת מהחנות בצעד רחב המוכרת בגאווה ושמה את הכסף על הדלפק, מאוד מרוצה מעצמי. עם גדול מאוד והריח שלו מטריף אותי. אני מנפנפת את הקורסון מול נכנסת פנימה, מברכת את הבחורה מאחורי הדלפק, לוקחת קורסון של לחם טרי עולה מחנות המאפה בה אני אוכלת אחרי העבודה. אני במורד הרחוב. חנויות פוערות פיות מזמינים מכל עבר,