אז למה שאראה את הלב? לא רואה את הפנים שלך, שתחזור, מתרסקת לרגלייך חרישית, מחכה שתחבר את השברים, נופלת, כבר כל כך הרבה זמן אני מרגישה ככה, מרגישה שאני נופלת כשאתה הולך צורחת לתוכך ואתה מתחרש ככל שאני מנסה. תאהב אותי! תחבק אותי! ואתה לא מגיב, יושב קפוא, הריח המוכר שלך, אני מרגישה מגוחכת, פתטית, מתחננת שתנשק אותי, גומעת לתוכי את משפט אחד, הברה, רבע מילה. מבחינה בו , מסתכל עלי, ואז אתה שובר את האשליה הזו, בשיחרור מנסה לראות את המבט שלך, האוהב, הישן, ולרגע נראה לי שאני את העיניים שלך אני מנסה לתפוס בכוח. לעזוב אותי שוב, שלא תוכל... אני אוחזת בשרוול המעיל שלך, נועצת את עצמי בך, שלא תוכל שולח בי מבט קר ואני בוכה בשקט. אתה לא מסכים. זורם בקצות לשוננו, את העתיד. את עצמי, רוצה להרגיש את הטעם שלך שוב, אותך, את העבר שלנו אתה לא עונה ואני מתחננת שתנשק אותי, "נשיקה אחת", אני זורקת אדיש, כהרגלך, אדיש. אני רועדת, כנראה שמקור, ואתה מביט באנשים שעוברים, נראה נותן את אותותיו. את הדברים אני אומרת מהר, חסרת נשימה, בהבל פי הקר האלכוהול שמץ של מציאות שעוברת ביננו. מסך דמעות ונחלים של איפור שחור ומרוח מסתירים