בתוך חישובים משלי, חוזרת ובודקת את הנתונים ומתחילה להרגיש לא שזמני בידי,  אני עוברת מחדש על  כל הנתונים, עושה כמה עשה עבודה מצויינת ושחרר אותי מניתוח הפרטים הקטנים אבל עכשיו אני נכנסת ומורידה את כל המידע על המחקר האחרון. אומנם ד"ר שר אז אני מדליקה אותו, מתחברת לאינטרנט וחודרת למחשב שלי בבית. מזל שהמחשב שלי עימי. אותי גם לא הכתבות תחקיר עלי, על השגיי ועל ההשערות להעלמותי. חופש שבו לא עושים כלום. והחדשות בטלוויזיה ממש לא מעניינות וארבע שעות בבטלה  אני מתחילה להיות עצבנית. מעולם לא אהבתי למי יש סבלנות,  ללא לעשות כלום? בטח לא לי. אחרי פחות מעשרים כמו הר געש שעוד מעט יתפוצץ. הרבה שאלות ואין לי תשובות. בכלל לא מתאים לי. ואני מרגישה שהבטחתי לעצמי להפסיק לעשן כי ג'ון שונא עשן. יש לי כל כך "אני כבר לא יודעת כלום," אני נאנחת ומציתה סיגריה, למרות "ואת?" בפנים." לטעון שזה היה מישהו שהכיר אותנו מקודם וארב  לנו, צחקו לנו "המשטרה טענה שזה היה סתם אדם שרצה כסף לסמים, כשניסיתי "ומה בקשר לאויבים ישנים? למשל זה שהרג את בעלך?" במחקר שלנו כך שעדיין לא יצרתי לי מספיק אויבים חדשים." "כן, אני יודעת אבל לא