שוב: היא לא אוהבת קפה ממכונות. החלה ללגום מן הקפה שהוציאה מן המכונה. הזיכרון הישן עלה בה כאילו לא יכלה לזוז. הריח המוכר של הקפה מילא את אפה, והיא דיוק מופתי, כמו בכל פעם. היא עמדה מול מכונת הקפה, קפואה, הדמעות פרצו שוב מעיניה השחורות, ומתחתן העפרון השחור באותו ריח גופו, עם ריח הבושם שלו, עם מגעו העדין,עם עורו הרך. הודיע לה אחרת. היא נכנסה לבית החולים, ריח התרופות נמהל עם למכונית והתניעה אותה, ואף הגיעה לשער בית החולים ואף אחד לא שזו סתם הייתה התראת שווא. היא יצאה מן הבית ונעלה אותו, ירדה לה שהיא יכולה להמשיך לשתות את הקפה של אחר הצוהריים בשקט, ידעה שאף אחד לא יחכה לה הפעם, ואולי היא חכתה, לטלפון שיגיד חשופה, מחכה שהוא יגיד משהו, או שלפחות יוכל לנתח אותה. היא כבר לא תראה את פניו החיוורות, היא כבר לא תוכל לשבת מולו היא החלה לוגמת את הקפה, אט אט. אף אחד לא חיכה לה הפעם, היא המים לכוס השקופה. במטבח. היא התקרבה אל הגז, הרימה את הקנקן ומזגה באיטיות את וכפית סוכר, לא גדושה ולא שטוחה. המים שרתחו כבר העלו אדים החלה להכין לה את כוס הקפה. כפית קפה, לא שטוחה ולא גדושה, איטית הדליקה את הגז והחלה