כשכבר אני זוחל על הרצפה היא הגיעה.  הראש שלי מטושטש, מרקד במלא נקודות לבנות רוחשות בתוך לבן עכור, וגופי מסריח ולפניי זיפי זקן. ואני נגעל מהסיגריות ומעשן אותן, מעשן, עוד, ונגעל. וכל הזמן מוסיקה ואני לא מצליח למצוא את המנגינה הנכונה. הם כל הזמן עוקצים, או מרחפים, והאיזון לא מושג, ואני מביט מהחלון והגשם שוטף ויש רוחות. ואני צריך לצאת למכולת, ואני לא יכול לקום לשירותים. אלוהים שלי המתוק, באיזה ניסיון אתה מנסה אותי עכשיו. מה הכנת לי לקראת החורף, כל החורף, לעבור אותו לצאת אחר. אעבור הכול, הכול, אתה יודע שאני חזק, רק הישאר איתי, אחרת איך.  בקושי הפה נפתח לאוכל. לא יכול להחליף בגדים, לא יכול להתפשט. לא יכול לעשות כלום חוץ מלכתוב איך היא באה אליי, באחד הימים הראשונים של החורף, כשהגשם מכה כמו אבנים והרוחות הורסות עצים. פשוט דופקת בדלת ומחכה, יודעת שאני בפנים, יודעת שייקח לי זמן לזוז. דופקת-מקישה, באצבעותיה הענוגות, ומחכה.  אני רואה אותה בעינית. נשארה יפה כמו ציור. עייפה, מעט פזורת נפש. מטילה את המטרייה ליד הקיר לפני הדלת. מחכה בסבלנות, בשמץ של שעשוע. אם אני אפתח את הדלת הכול ישתנה. גם סכין עלול