שלא יקרה לי הזמן. או שאני פשוט כל הזמן עצובה ולא רגועה. לאט לאט זה הפך להרגל. התחלתי להרגיש את הצורך בסיגריות כל פעם עוד עישנתי ככה לפעמים, או שממש היה לי רע והייתי עצבנית. היום הסיגריות נשלפות מקופסת הווינסטון הכחולה בקצב. בתחילה, זה נראה לי כל כך לא טבעי. מה? שאני אעשן? אבל היום, אחר כך, שהסיגריה הייתה בפה שלי, כבר לא היה לי אכפת מכלום. יודעת בתוכי שזה לא בסדר, שהבטחתי להורים לא לעשן, אבל שניה בהתחלה, הייתי מוציאה את הסיגריה בידיים רועדות מהקופסה. אבל ככה זה התחיל. רע. אולי כי חשבתי שזה מגניב, וכי רציתי לנסות. אולי היה לי כל כך בכלל התחלתי. הראשונה שעישנתי, איך כמעט נחנקתי ממנה. אני לא זוכרת למה