לא דיברנו עד סוף ההרצאה. להיות רציני". "יש לי את כל הכבוד, אבל כדי להוכיח יכולת צריך לעבוד, לא רק אלא להקשיב. אולי גם נלמד משהו על הדרך". הוא לא וויתר, "צריך לתת כבוד למרצה, לא רק להראות שמקשיבים, פרצוף כאילו אני מקשיבה ברצינות, דבר ששוב גרם לו לחייך. "כן, אבל היא לא תמיד צריכה להיות עניינית", אמרתי ועשיתי ברצינות, "אנחנו צריכים לשמור על חזות רצינית, את יודעת". הוא הביט בי מופתע, תמיד הוא חשב שאני לוקחת את הדברים בוא." עכשיו היה תורי לחייך, "אבל הוא לא בהכרח יודע, אז דווקא "הוא מסתכל עלינו, אני לא רוצה לרמות, אני מעדיף שלא." הנחתי יד על ידו, "אל תדאג, בינתיים הכול ברור לנו, לא?" הוא חייך. "לא, מעצם המחשבה שדילגנו על הרצאה שלמה." "מהשיר שלי?", שאלתי.