"אברמיקו? הו אלי שבשמים, איך לא הכרתי אותך מיד. סלח לי אדוני, אלף סליחות. אני כבר פותחת, אבל תחפושת זאת ממש הבהילה אותי. הרי אתה דומה לגמרי לכמרים אלה, השורצים ברחובות העיר ומחפשים נשמה חוטאה לגאול אותה. מיד אביא לך את בגדיך היבשים והחמים. איזה מזל, שסנורה  פרלקה לא ראתה אותך באדרת השחורה והמבהילה זאת ומה הפחית הזאת  על האדרת?" "זאת לא אדרת של כמרים, אלא טגא, שכל פרופסורים במוסדות חינוך עליונים לובשים, אלה פשוט מדים של אנשים מלומדים ועזרו לי הרבה בנסיעה הביתה. וזאת לא פחית. זהו סמל של העיר בולוניה עשוי כסף טהור והוא מוכיח, שנושא אותו הוא אזרח כבוד של העיר בולוניה. ועתה מותר לי כבר לגשת לאשתי?" "היא עכשיו נרדמה ואולי כדאי, שאחרי שתתעורר, אכין אותה קודם, מי בא?" "אין כל צורך להכין אותה. אני מכיר צורה אחרת להעיר את האישה, אף אם היא במצב אחר, כמו תמיד. סמכי עלי, שהיא תפרוץ בקול שמחה ותדע מיד מיהו. אם רק אלחש לאוזניה הקטנות את שמה. תודה בעד קבלת הפנים המלבבת והעיקר  בעד השמירה על בגדי ולפי שעה אין צורך להעיר לא את הגברת גרסיה ולא את הרבי יהודה. אנא, הואילי נא להשאיר לנו קצת זמן לבדנו, אחרי