עד אשר הפך לסחבה גדולה, רטובה. ניכר עליה על שפרינצה, שהיא לא בבריאות טובה. בידה אחזה ממחטה גדולה, אשר מחטה בעזרתה את אפה האדום מפעם לפעם, תוך כדי שהיא משתעלת שיעול עז. אלא, ששפרינצה ספגה הכל בשעה זו. על אף שידוע היה לה ולגרוינם כי הם עוברים למקום מרוחק, שמזג האוויר שם בסיביר קשה עד מאוד, קיבלה עליה את המעבר, בלית ברירה. שם, בצפון המרוחק, אין מלחמה, אין כיבוש גרמני ולא חיילים גרמנים נאצים. שפרינצה קיבלה על עצמה את דין ההגלייה, כי עדיין, בכל זאת, נותרה להם עדיין תקווה להמשיך ולחיות, והתקווה הזו, האור הקטן הזה, הבהב וזהר מבעד לחשיכה הגדולה שסבבה אותו. האור הזה, אשר שמו החיים, האיר אותה באור גדול של תקווה, גם בשעה שזרזיפי הגשם היכו על פניה ללא רחם, הרטיבו לגמרי את שיערה האסוף ואת גופה, וזלגו על פניה כדמעות של בכי. אך למעשה, מקור דמעותיה אזל זה מכבר, לאחר שלמדה להסתגל במהירות לתנאים הקשים שבנדודים, אשר שוב ושוב נכפו עליה ועל בני משפחתה. שפרינצה הביטה בהם בכולם, והתפללה עכשיו בכל מאודה, שהרכבת תגיע כמה שיותר מהר לתחנה. לכל הפחות, תהיה דווקא הרכבת הזו למקלט מפני מטר הגשם העז, ותהווה קורת גג