מרחיק את הנוער הערבי מהנוער היהודי וזה לא צריך להיות כך. למעשה, הוא האדם הראשון שדיברתי אתו וחשב כך. בדרך כלל, בבית הספר היו החברים מוחים נגדי ומבטלים את כל דבריי: "כל הערבים רעים! הם מפוצצים אותנו והורגים אנשים, ואת אומרת שאנחנו צריכים להיפגש אתם? איפה את חיה בכלל?" ואפילו נועה, שהייתה חברתי הטובה ביותר, סתרה את דבריי. אבל אחמד חשב אחרת. הוא אמר לי שגם בכיתה שלו מתייחסים כך ליהודים והוא אף פעם לא הסכים עם הדעות האלו. הבטנו אחד אל השני וצחקנו! לא הפסקנו לצחוק... כל כך נהניתי לדבר אתו, לשוחח, הרגשתי שאני יכולה לדבר אתו על הכול! למרות שהכרתי אותו רק לפני חצי שעה. נפרדנו, מאושרים וצוחקים וקיווינו שיצא לנו להיפגש שוב. למחרת בבית הספר, סיפרתי לנועה על הנער המקסים שפגשתי, ועל ההרגשה המוזרה שחלפה בי כאשר נפגשתי אתו. "את השתגעת, נעמה?" היא פנתה אליי. "לכי תדעי מה הוא באמת רוצה?! הוא ערבי! אם הוא רוצה לחטוף אותך ולרצוח אותך? אם הוא רוצה לאנוס אותך? אם הוא רוצה להביא אותך לחברים הערבים שלו? אסור לך לדבר אתו יותר! ובטח שלא ללכת אתו!" כעסתי קצת על נועה, חשבתי שתהיה קצת יותר מפרגנת, אבל בכל זאת