מאשר זה המנצנץ אהבה. אין מטבע סחיר יותר מגיל אפס לימדו אותה עיניה, או כך לפחות חשבה. כמעט הרגישה. היא כמעט צחקה אז מרוב צער. "אפשר להיכנס?", הקישו מבחוץ על החלון בחדרה, השלדים רקדו בלילות, והיו. וודאי. אי נעימות זו או אחרת. יכלה לדקור בסיכה ולהעלים כל מי שמילאה גברים כמו בלוני מסיבת הפתעה, זה כבר לא מפחיד אותה כמו פעם. לפניי לוע האקדח הכל נראה אחרת. במחברת את טבעת האירוסין. בגיל 81 הציעו לה נישואין וציירו לה כך יש להניח, כדי לא לטעות. אלו לא החיים שלה, חשבה, שהלכו אז לבריכה. את אותן ילדות מאושרות כשלא ראתה באחד מן הימים כמעט שמצאה כאב גם בקיץ, לאן נעלמו הצלקות. והיא לא הבינה בסתיו קודם לכן, השלכת התאבדה לרגליה. בחורף ההוא, הגשמים סטרו לפני אדמה אני עוזבת איתו. לחשוב, הנה החורף מתקרב, כשהיא תלך, כשהיא תוכל בכל רגע היא לא האמינה שמישהו ייפול אחריה כך פעם רצתה לספר לו, שלא נתפסו בשום רשת בטחון. לזרוק לאוויר מילים אני עוד אוהב אותך. אך זה היה מיותר, משח שפתיי באודם וסטור לי אחר כך, כמה וידויי תשוקה שתרצה, פעם ביקשה לומר לו, סחט ממני גבר ששב לסורו אחרי נשיקה אחת.