שעדין כלל לא למדה לבכות . תשארנה שתיים, זוג עיניים של בתכם הקטנה והשממות הללו סרוגות בדם, שאיננו נקרש, לא ייקרש לעולם ואדמה ובן זוגה שמים שמוסרים את בניהם לשממות, עולם מיואש שקובר נשמות צעירות, חום מטורף, מבעיר לפתע חורשות רק צבעיו ישנו גוונם את אומרת, ותחושותיו זרדים בשיא הקיץ מתהלכת כאילו המחר לא ישתנה, ומציגה פני דמות מלאכותית למה את לא בוכה כמוני, כמה יוכל, עד היכן ימשוך את המסע הזה. הגוף אינו כאחד הגופים לא תנצרנה, עד שתגעשנה לא יחלוף זמן רב, נצורות, אוגרות ובינתיים לא עולות לגדות, לא פורצות נוצצות מדמעות