סוגרת מאחוריה את שער הסורגים הגדול של בית החולים הפסיכיאטרי. כשנגמר היום האחות ברכה לשלום את מכריה והחלה ללכת הביתה, להם. נאנחה בעודה מתייקת את תיקי החולים המתים לתקייה הרלוונטית יחסית רגיל. זה לא שכל יום אחר היה הרבה יותר טוב. האחות היום היה מוזר, הייתה אווירה של אימה באוויר. אבל זה היה "כן, אדוני," האחות הנהנה בראשה וחזרה לעבוד. "ובכן, כבר אין מה לעשות," אמר הרופא, "צריך להמשיך בחיינו." "אוי ואבוי," האחות אמרה שוב. מסתבר," הוא אמר, "אולי הם נכנסו דרך החלון מהגינה-" הרופא משך בכתפיו ונאנח שנית. "דברים מוזרים יכולים לקרות, האחות הסתכלה בדוקטור בפליאה. "עכברים? איך זה ייתכן?" "עכברים-" "איך?" בלילה מתה..." "כן, מוזר מאוד," אמר, בעיקר לעצמו, "היא נמצאה כבר אתמול האחות בהתה ברופא בבלבול. "מוזר, אדוני?" "גברת ברטוק," ענה הרופא, "זה היה המקרה המוזר מכולם." "והאחרון?" שאלה האחות. תלוי היום בבוקר." "השני, אלכס מחדר עשרים ושמונה," הדוקטור המשיך, "הוא נמצא "אחת עשרה," האחות הנהנה בראשה, "הוא אמר לי אתמול בבוקר." המשיך הדוקטור, "זה היה יום ההולדת שלו." "האחד, הילד בן מחדר תשע," הוא התחיל, "מת