אמיתי. הכל קורה בעולם המחשבות! אם הם רק היו פוקחים את העיניים. הם מצחקקים. אבל מי נתן להם רשות? האם באמת מוחם הורה להם בפקודה תמוהה לצחוק, או שמא היה עסוק במחשבות שלא במודע? סביר להניח. אם לא הייתי שוקע במחשבות, בוודאי היה נמאס לי. הייתי מתחיל להרגיש שונה, רע. ואז הייתי כמו כולם מסביבי. הסתכלו עליהם. כמה שהם מכווצים, עקומים. כבושים ממש. אם לא הייתי שוקע במחשבות, וודאי הייתי מרחם עליהם. עלובים שכמותם. שוכבים להם ככה, חמוצים כל כך. אין בהם אף לא טיפת אושר אחת. הם בשגרה שלהם. אם לא הייתי שוקע במחשבות, הייתי אחד מהם. עליי לחשוב. לעולם לא להפסיק. הראייה מעורפלת, צפוף כאן מאד, אבל אני אחשוב ואחשוב ואחשוב. לנצח. שעת ארוחת הצהריים. הדלת נפתחת. האור מסנוור מאד, הכל נהיה חם אך קודר. עצרתי לרגע. עצרתי לנשום. ומיד המשכתי לחשוב. אני יצאתי ראשון. הם מדברים עליי. הם נראים שמחים. אני זקוף וגדול! אותי הם משו ראשון מן הבית. הם מכים בי. מכים בי חזק. וזה כואב. מסתבר שגם כאב חודר למחשבות. אני גאה בעצמי! כולם רק חיכו לרגע שבו תיקטע שגרתם, ואילו אני, רק חשבתי, ויצאתי ראשון. כואב לי! אני מרגיש כאילו שיניים