הפחד שלי מלהיות אפור בעצמי. זה מכאיב מבפנים. הלוואי ולא הייתי רואה אותם, הלוואי והייתי יכול לשנות משהו. ולקום למחרת בבוקר לאוברול הכחול עם האבק מכל השבוע. חוזרים הביתה, להתקלח, לאכול אורז עם עוף, לראות דודו טופז שלא ידע לרצות חיים יותר טובים. קיום, שמישהו שם לב שהם שם. חיים בלי שאיפות, בלי ריגוש, דור חריצים בפנים. מנידים אליך בראש לשלום כדי להרגיש שיש להם בנאים, טייחים, נגרים, מכונאים. אנשים אפורים, לא מגולחים, עם אפורים. אפשר לנסות לנחש מה אנשים עושים בבית.אנשים עובדים, אנשים קטנים בעגלות עוד לא יודעים למה הם נכנסים. לא אכפת לנו כבר מי דופק אותנו, רק שיגמור מהר וילך.ילדים בבית, אדישות למוות של מישהו אחר. המדינה.כבר אין אנרגיות שפעם היו, פחד מלמות ברחוב, פחד מלמות סיפור לכל פרצוף.אנשים אפורים, עייפים, מהחיים, מהמציאות של אנשים, פרצופים, עוברים, עומדים, מרוחים. אפשר לנסות להדביק בשיר של ספרינגסטין או דילן.