שוב... להשתין ולצחצח את הטעם המגעיל מהשיניים, אין לי כוח לחרא הזה פתאום השעון המעורר מצלצל, קם, מתבאס, מבין שחלמתי, הולך בהרהורי קיום. עיון קצר בעיתון של אתמול לא מגלה לי שום דבר חדש, שקוע יוצא אפרוח. מחשבות אומללות... בעצם גם זה לא היה קורה, בכל מקרה מהביצה המסכנה הזו לא היה הפוטנציאל הזה. חושב על התרנגול שהוא היה יכול להיות אם לא הייתי אוכל לו את הסלט כבר חתוך, עומד מעל המחבת ומטגן לי חביתה, אפרוח מסכן, שילכו לעזאזל. מה, הם לא מחרבנים? אחריו על המדרכה, ואותך תופסים שאתה לא מנקה את זה. כלבים זה דבר יקר, בעיקר אם תופסים את הכלב שלך משאיר אותו השלט של "שיט שוב דרכתי על זה" שמזהיר בעלי כלבים שחרא של להתאמן, על מי לשגות, את מי להוציא לטיול בלילה שיחרבן על נו טוב, אולי אני אאמץ כלב או משהו כזה, יהיה לי על מי בתור אחד כזה אנ'לא יודע אם אהיה משהו. אבל אני לא אהיה אמא, לא בחיים האלו לפחות, מקסימום אבא, וגם לעצמי, אני לא מבין אותה, אולי כשאגדל ואהיה אמא אבין. אמא שלי, האדם שהכי דואג לי בעולם, דואג יותר ממה שאני דואג נעים גם לך. כן, יש לי מה לאכול, כן אני הולך עוד מעט ללימודים, כן, יום כן אמא,