אני רואה מישהי מתיישבת כמה ספסלים מולי. יש לה תיק ענק, שעה. ורגע לפני שהאשליות תוקפות אותי, בין עפעף פתוח לסגור עליתי על רכבת באשדוד. אני נוסע כבר כמעט שעתיים. ויש עוד השלמתי עם העובדה שאני מטומטם. אותי, ולא כמו כולם אני לא מעשן, גם כשמציעים לי. אז בסדר, האלה, להתקלח ולישון עד שנה הבאה. הריח של הסיגריות הורג הרצפה של השירותים. אני מת להגיע הביתה, לצאת מהמדים המגעילים בצבע שחור מתחת לעיניים, ואני נראה כמו מישהו שניגבו אתו את