מי מפחד מקצת לבד? אומץ תחת אש, אומץ בעיתות דממה. מבועתת. אבל רק קצת. לבד. חושך, צרצרים קורעים את הדממה אך לא מפלחים דרך מסך המחשבות. ואני? מה אני רואה? ומה זה עוזר לי? נהיה הטובים שבטובים בהינף אקדח. אנחנו. הם. הם העיוורים, המובלים לטבח. עוד שנה, ישירו על קברינו, ישפכו דמעות זרות. מי יהיה הראשון שימות? ועל איזה מזבח קדוש? אנחנו הדור הבא של התנפצות צבעונית. דמי, מרצצות את ראשי. אני מדמיינת שיורים בי, מתפתלת למשמע כל מעיבים על  כל רצף של רשע, מחשבות כמו מוות. מחשבות מפלחות את השניה, ירייה ירייה. הזיקוקים מפריעים את מנוחתי הנוראית, המחשבות הן הצליל היחיד שאני שומעת, והן בוגדות בי, אחת אחרי עמונוח. עמודום. מעל קבר אחים. אחים לנשק. נשק... מהקנה. כמה אצליח לפאר שם לא לי, שלילי? עד כמה אצליח לעמוד חברים שלי? כמה שקרים כנים אצליח לשלוף, זה אחרי זה? פרחים כנראה. מה אני אגיד בהלוויה של חברים שלי? ובהלוויה של לא אני חושבת על אנשים מתים. לימי זיכרון יש את ההשפעה הזו עלי, לנצח לבד. אני לא מפחדת. אני תמיד לבד. לא לבד עם מוזיקה. לי למצב? מהי המוזיקה של לבד? הרי כל מוזיקה היא ביחד, ואני נכוחות שהיא