לסטר ניעור בצרחה שהידהדה בכל רחבי הבית. הוא המשיך לצרוח גם אחרי שראה את שרון שוכבת לצידו, מנמנמת. הוא המשיך לצרוח גם אחרי שהעיר אותה וחיבק אותה ולא עזב. הוא המשיך לצרוח עשר דקות אחר כך, כששרון התחילה לבכות ורצה להכין לו קפה, תה, משהו למען השם. הוא הפסיק לצרוח כשצעקה לו "לסטר!!!" ואז נדם, והחל בוכה חרישית. היא ישבה לידו וחיבקה אותו, וכך נרדמו שוב. ולסטר מעולם לא סיפר לשרון על המקרה, והיא לעולם לא שאלה. אבל מאז לסטר אהב אותה יותר, התחשב בה יותר, ופעל את כל פעולותיו כאילו, זאת אומרת, בידיעה וודאית, שהיא הדבר הכי חשוב לו בכל חייו המזעריים. ושרון ידעה סוף סוף בביטחון שלא ידעה כמותו, שעם לסטר היא יכולה להיות מה שהיא רוצה, תמיד, והוא יאהב אותה לא משנה מה תעשה. ואחרי המקרה, לסטר מעולם, אבל מעולם, לא נגע במריחואנה לפני השינה. ותודה לגיא על הקטע הגדול והמודגש. אני מת עלייך, בנאדם. לסטר ושרון 3 :םדוקה קלחה  >>