החיים אמרו את דברם. ועתה - הס. והצער נפדה בשלווה. אשר הגורל לי הבטיח - קיבלתי את הזעם ואת האיבה. את הטעות לא מכבר הן תיקנתי, תדע - העולם ברשותך. ולכשתראה חיוכי הדק נמס ההבדל קיים רק בשבילך. הרי האינסוף לגביי הוא כמו אפס, לבי ולבך בשוויון בוערים. ובמרחק שבין נצח אחד למשנהו צובעת הכל בצללים בהירים, חפש אותי שם, בין האור והחושך ולנצח הכל יישכח. סערה תפסק, זעקה תשתתק והקרח יקפא מחדש, אך לכשאשוב מרחוק למקומי הטבעי ולבי ישלם זאת ביוקר. אל תקרא לי בשמי, אני לא אענה בכחול-אפרפר של הבוקר - כשכוכב שחר קטן ייכבה, יימהל האם גם אתה מיותר? לגביך אתהה ואשאל את עצמי, ושלמה עד מידת האפשר לכשאהיה קיימת מרצוני הפנימי ואתה - ממשי, רחוק ובטוח. הים הרגוע כבר לא נאבק שכבות של לא-כלום נזרקות אל הרוח שפר לאפר, מחנק לאבק לא שווה מאמץ מאוחר. קלישאה ריקה מבפנים ומחוץ אל תטביע זמנך היקר. אל תושיע אותי, זה רק כסף קטן, ואצא לשוטט בחיים. על בריח אסגור אז את דלת ביתי בעיר האורות הכבויים,