בגלל השיגעון, הגעגוע הרגעי, הרגע הניצחי, כן לא יכול להישאר, חייב לברוח מפה לשם, משם לפה,  דרכים. כן, כותב שיר סוף, מחר אמשיך מכאן לבד, על אותה דרך, אל אותם מקומות, אל אותם דמויות כאלה שהפלתי, וכאלה שנפלו איתי, לא יצרתי דבר, לא אהבתי אותה. והכוכבים יחזרו לזרוח שנחזור אל המקונג, מלאי גאווה, עטופי ניצחון, כמו יודעים בדיוק  מה נכון ומה לא, מעולם לא יהיה לנו יותר טוב, מגובים בהדר, תמרות עשן וחצוצרות ילוו אותנו אל השער, המקונג יזרום, ילדים יחפים, לבושים בלויים ישחקו עם צמיגי מכוניות שננטשו, ילדות בשמלות קצרות, כהות דומות לצבע עורן, ילוו את תינוקות המשפחה אל הנהר, שם נשב שנינו ונחכה להבטחה, הבטחה ישנה כמו יצאה מתוך מכתב ירושה, כוכבים יזרחו עלינו ועל המקונג. דרכים. מעיל דק שחור, וצבע נעליים כחול, הולך בדרכים, אוסף אל תוכי אלפי תמונות, נשמתי לוקחת מרחב  ואוספת אליה אלפי בריחות, מה שזכרתי, לא היתה לי ברירה, הייתי חייב לקום וללכת, נשמתי בשלה. לא זוכר אהבה, או מחשבה אחרת, ועכשיו הכול שקט כול כך. שיר סוף כמו היה בעצם דרך כתובה. דרכים, אלווה אותך אל הקצה, שם נפרד, בלי מילים, נפרדתי גם אני מאלפי