כוח אפל לא היה יכול להזיק לי יותר ולהכאיב.  אף פעם לא ברחתי רחוק יותר. אף פעם לא עמדתי על שלי והטחתי בשד הרע את כל הכאב הזה. את התלונות, הכאב והדמעות האומללות, ספג בשקט עץ האקליפטוס ההוא, שלא התלונן. תמיד חלמתי, תמיד פחדתי, תמיד הייתה אי הודאות הנוראה, שאין בעצם לאן לברוח מכאן ואין לאן ללכת. היו לי בריחות קטנות, לא משמעותיות כאלה, שבהן אי אפשר אפילו להבחין. ברחתי לחדר המדרגות בבניין, לגן הילדים מעבר לכביש ואל העץ הזקן שלי, הדהוי, יותר מזה לא היה לי אומץ. שנים אחר כך, כשהעברתי את מוחי הקודח למקומות שקטים ללא שדים בשלוש מאות דולר לחודש, נעלם העץ מחלומותיי. כאן, בחדר השכור שהיה כולו שלי, בניתי לי גומחה נעימה עם משמר כבד, והשדים לא הצליחו להיכנס. הידיים המכות היו קצרות מידיי ולא יכלו להגיע עד למקום המקלט שלי והכאבים שכחו.    כשקהו הייסורים והאוויר נרגע לקחתי פטיש גדול ושברתי לי כמה חלונות בחומה, כדי לנשום אויר. אז גם פיטרתי את גדוד המשמר והורדתי את הדגל האדום מן התורן והחלפתי אותו בדגל לבן. שטפתי במים את כל המטפחות, רוויות הדמעות ונסעתי לבקר את העץ שלי, הזקן. הוא עמד שם, כמו תמיד, איתן, לא