פילוסופים קטנים מדברים בחוץ בנימה שיכורה מעט על הדרך הנכונה לחיות. להיזהר מטלוויזיה... לבנות חיי דת וריחוק... פס על הבלי החיים... זומבים מסתובבים ברחובות, זומבים. אם הבשורה תבוא מהתמימות הכנה והשואפת לניקיון, מה טוב. אבל היא חשבה שהאמת חמקמקה מדי מכדי שתיתפס ביד. החיים, הם מורכבים הרבה יותר, ויד לא תתפוס את כל הצבעים בהם. והיא עייפה. היא עייפה מכל אלה שחושבים ש-להם ורק להם התשובות, מכל משיאי עצות החינם... היא קולטת שהפילוסוף הקטן מסווג אנשים שכמותה בתואר "עכברים מסוממים." לרגע מבליח בה כעס קטנטן, אבל כבר עייפה מלכעוס. בסך הכול נער עם רעיונות בשמיים, תמים, חושב שעוד רגע יתפוס את כל העולם בביצים. אני נזהר לא לגעת בזעם שלי, מחפש את הסוטול והשלווה, והיא באה אליי מהסלון, אומרת אנחנו עכברים מסוממים. מסוממים או לא, עוד מעט ימחקו את השכונה, אני אומר. זה יהיה כמו לגור בארץ אחרת. כמה שאנחנו חכמים... היא אומרת בקשר למשהו אחר, ומשתתקת לכבוד "תרקידי אותי לסוף האהבה" של ליאונרד כהן. אני יודע שזו אהבה שקטה, ליקוק פצעים, רגע לגעת רגע לברוח, ולפחד תמיד שהצד השני יברח. היא שמה יד על בטנה, מודדת חשה את