נגד הזרם, נגד כל הנופים... עוד ימים או שבועות או אפילו חודשים! כנראה שהתחנה שלי זאת פשוט התחנה הכי רחוקה, ואני עלולה לנסוע ירדו בתחנות שלהם ואני עוד כאן... כל כך לבד... אני זוכרת שלא הייתי לבד כשעליתי על הרכבת, ובלי לשים לב כולם הרכבת ריקה! אני פה לבד... נגד הנופים, נגד הזרם, כשבעצם הספסל שמולי כל כך ריק, כל הכל גשום וחשוך. פעם חם, פעם קר, ואני כל הדרך נוסעת הפוך... הנופים בחלון משתנים כל כך מהר! פעם הכל פורח וצבעוני, ופעם כאבי הראש והסחרחורות שהיו לי כל הדרך... נגד כיוון הנסיעה, כשהספסל שמולי ריק... אולי זאת הסיבה לכל אני מסתכלת מהחלון, ורק עכשיו אני פתאום שמה לב שאני יושבת שבועות, לא ממש שמתי לב...