כשהייתי תינוק איבחנו אצלי מחלה נדירה. "אחד למיליון" הם חזרו ואמרו "אחד למיליון". כאילו זה בכלל משנה. 'ספיניוס כרומטינום' בשפה המקצועית, או בתרגום חופשי מאוד - בלוטות רדומות. כשחושבים על זה לעומק זה בכלל לא נורא, הרי למי מאיתנו אין איזו סבתא או דודה פולניה שלא התברכה ביכולת קולינארית מרשימה, שדוחפת לנו "רק עוד קציצה אחת". ולא נותר לנו אלא לחייך בנימוס, להרכין ראש, ולהכניס מלוא הפה, בשר טחון שקובץ לו יחדיו בעזרת הרבה מרמור צפון-אירופאי ומעט מאוד תיבלון. ואז במקרים כאלה, אנו מתחננים לריבונו של עולם שיושיענו, שיגאל מייסורנו, בעזרת רעידת-אדמה, או לפחות מלאכים שירדו בסולם. כאן חברים, אני נכנס לתמונה. בזכות היכולת המופלאה שבה חוננתי או יותר נכון נלקחה ממני, אני פשוט מחליק פנימה במורד הגרון כל ניסוי קולינארי, מבלי להניד עפעף. מבחינתי סטייק עסיסי שגודל בערבות ארץ-האש בארגנטינה, שווה ערך בדיוק כמו קבב מזיע על מנגל ביום העצמאות. אין שום הבדל. למען-האמת זו הנקודה החיובית היחידה שהצלחתי למצוא בכל העסק הזה. הרבה פעמים אני חושב שכבר היה עדיף להיוולד עיוור, כי לפחות אז אתה לא רואה מה אתה מפסיד, או