נמשכו ארבעה ימים ואפילו יותר. אבל אפילו הלקח הזה לא לימד אותה להקשיב לאמה, וחבל שכך. היא הוציאה את הסוכר, מדדה כוס אחת מדויקת ורוקנה אותה לתוך הקערה. לאחר מכן עשתה את אותה הפעולה עם כוס של סוכר חום. הסוכר... כל כך מתוק, כל כך יפה, כל כך מסוכן. כמוהו. היא זכרה בבירור את הרגע שבו נכנסה לפאב ואיך ישר נמשכו עיניה, כאילו מעצמן, לכיוונו. הוא היה רכון על הבר מרוכז כולו בכוס הבירה שבידו. משהו בו היה כל כך מפתה וכל כך מפחיד גם יחד. היא לא הצליחה להבין מה זה היה בדיוק. אבל למען האמת לא ממש היה לה אכפת מה זה, הספיקה לה העובדה שמשהו כזה היה בו. היא התקדמה לכיוון הבר והתיישבה בכיסא הפנוי על ידו. "אז... אתה בא לפה הרבה?..." היא הפילה את חבילת המרגרינה אל תוך ערמת הסוכר שבקערה. המרגרינה נפלה כמו אבן ויצרה מעין מכתש מסביבה. "המקומות האלה לא טובים" קבעה אמה. "האנשים שם ינצלו אותך בלי לחשוב פעמיים". הנערה פשוט הגבירה את המוזיקה וסגרה את הדלת. גם כשכבר יצא להן לדבר היו אלה מונולוגים שהיו מורכבים מהטפות חוזרות ונשנות מצד אמה. לא, היא אף פעם לא טרחה להקשיב לה באמת. היא פתחה שקית של סוכר וניל והוסיפה את