רק בוהה בים האין-סופי של הכאב. אין לאן לרוץ, לאן לברוח, לילדה הזו שבתוכי, וכבר אין אוויר, אין חשק. אלא מחוסר אמונה. לא מחוסר אהבה, וליבי קשה מאבן אל תוך הים האין-סופי של הכאב. כמו צוללת השוקעת יותר ויותר לנפשי אין יותר כח, כי את זה לא אוכל לשאת. שלא ארגיש אותו יותר, שרק אשכח את הכאב, נושאת אני תפילה קטנה והלחי יבשה, כשאין יותר דמעות לבכות והנפש עייפה. והלב הפסיק לרטוט אין מנוחה לילדה הקטנה שבתוכי. אין לאן לברוח, אין לאן לרוץ, הילדה הזו היא אני. וכבר אין אוויר, אין חשק. אלא מחוסר אמונה. לא מחוסר אהבה, וליבה קשה מאבן עמוק-עמוק בתוך ליבה. עוצמת עיניה וחוזרת לעולם שלה, מעדיפה לחזור לעולם הדמיון, נעולה היא לבדה, גבוה-גבוה, סגורה מהעולם, סגורה היא בבניין אפור, חורבן, כאב, אפר ואבק, ואז היא את עיניה פוקחת - עצים, פרחים,צמחים, חיות, ההרים שברקע והירוק מסביב, עם העלים שזורמים עם הנהר, הנהר הכחול הזורם שקט ושליו, ורואה את כל העולם שסביבה,