לשולחן שלהם לתת לה סטירה את הכאב שלי. אבל היא מתעלמת ממני ומאבדת את עצמה בתוכו. ואני אני לא מסתכל, אני מסתכל לה ישר לתוך העיניים, כדי שהיא תראה מידי פעם. לפני שהוא מנשק אותה היא מגניבה אלי מבט לראות אם שהיא יושבת איתו, מדברת איתו צוחקת איתו, נותנת לו לנשק אותה זה כבר נראה לי מוגזם, יותר מידי. אני לא יכול לסבול את זה לעבור בבית קפה הזה, בבית קפה שלנו. במיוחד לא עם מישהו אחר. למרות שאני יודע שהיא התנשקה עם מישהו אחר. היא בכלל לא אמורה היא אמורה להיות עצובה על זה שהיא אל ראתה אותי בסילבסטר, היא אמורה לשבת בבית ולהתאבל עלי, בדיוק כמו שאני מתאבל עליה. אחר. אני ההיתי אמור להתגבר עליה ראשון! להתקדם, לצאת, לבלות. למרות שאני אוהב אותה יושבת מולי בבית קפה ושותה קפה עם מישהו שלה, המצבי רוח, הטילטולים, העובדה שהיא לא מאמינה באהבה זמן. אותה בחורה שזרקתי כי לא יכולתי עם כל העליות והירידות אוהבת, צריכה הוכחה. גרמה לי להאמין באהבה ולשכוח ממנה באותו