אני יושבת עכשיו, ליד החלון, בדירתי חסרת הרכוש כמעט, כותבת לך את המילים שימים רבים רציתי לכתוב. בחלון יורד שלג, בפתיתים קטנים ורכים, חסרי צורה כביכול  אך אני רואה מעבר. אני רואה את פנייך בהם, משתקפות אליי, מביטות בי במבט שאני מכירה כל כך טוב... ואתה שואל אותי את השאלה היחידה בעולם שאיני יכולה לענות עליה. למה? אתה בוודאי חושב שהשתניתי. שאני אחרת כעת. ובכן, כן, שערי ארך מאוד מאז הפעם האחרונה, ונדמה שכאשר אני מציצה בבואתי במראה, אלו הם אינם פני הנערה חסרת הביטחון שהייתי. אבל אני עדיין חסרת ביטחון. האמת היא שלא השתניתי כלל. למה, נל? אתה יודע, העבודה כאן דווקא די נחמדה. אני חושבת שאני מצליחה איכשהו ליהנות מניקוי שולחנות, שטיפת כלים ופירוט הזמנות ביום, ותרגום סיכומים אינסופיים בלילה. העיגולים השחורים מסביב לעיניי יעידו כך. למה עזבת, נל? אני מצטערת שלא התקשרתי. אין לי איך לממן טלפון בדירה, וכרטיס הטלכרט שלי נגנב ביום חמישי שעבר, יחד עם הארנק והתיק וכל מה שהיה שם. למה עזבת אותי, נל? אין לי רגע אחד פנאי, חוץ מימי ראשון בערב. אבל אני שונאת את ימי ראשון בערב, מפני שאז, כשאין דבר נחוץ לעשות, אני