אגן שלנו מכירים את כל אכללים." היו עיניה של אופירה מחייכות אלינו, ואני מיד שכחתי את גלות המטבח והתמלאתי גאווה לוקאל-פטריוטית. אסור. אסור באיסור חמור להניח את זחליו של טוואי המשי על עץ התות. הם יגמרו לנו את העץ, ובינתיים מסודרות בקופסת נעליים שלושים וחמש פקעות במבה צהובות, אחת לכל ילד, בשקט מוחלט ובשבע חמשות, ממש כמונו בריקוד המכבים. אני תמהה אם גם אותן מסדרת אופירה בן בת בן בת... כשיבקעו הפרפרים מתוכן אולי נדע, אבל, בעצם, מעולם לא היתה לאיסור החמור כל משמעות, כיוון שמעולם לא ראינו את הזחלים בפעולה. הפקעות הצהובות עמדו שלמות ומעוגלות כבר ביום הראשון בגן. אחיו הגדול של ערן אמר שככה זה אצל אופירה, אצלה בגן לא זוחלים ולא בוקעים. יש לה רק גלמים, וכבר שנים רבות עומדות הפקעות בבתוליהן. שנים רבות לא ראיתי את אורנה, גם לא את אסף וערן ועמיתי. ככה זה, אנשים זזים, הולכים. הזמן לא קופא כמו גולם בפקעת. לפעמים אני מסתכלת בתמונה. אופירה מימין, עפרה משמאל ובתווך שבע חמשות, בן בת בן בת לסירוגין. שחור ולבן של  מוציאי לשון, עוצמי עיניים, לוטשי עיניים וסתם חייכנים רגילים.  אני חייכנית רגילה בשורה העליונה,