 בלי יעדים שתקועה עם חוסר האונים של עצמה. ושאתה לא באמת בנאדם, אתה סתם עוד מכונה ביולוגית, בלי מטרות, להלחץ הן בחלומות. רק שם אתה שוכח לפעמים שאין לך דבר להפסיד המנצח ולפעמים אתה המפסיד. הפעמים היחידות שבהן גופך מצליח אתה חולם על מלחמות, על מאבקים, על מוות, על הרג. לפעמים אתה גם בשנתך הזכרונות רודפים אותך, וכשאתה לא חולם את הזכרונות עוד ועד אז תמשיך בקיום הזה. מי יודע עד מתי? מחכה לפעם הבאה שבה שוב תקבל איזה רגע של חסד שבו לא תסבול הזכרונות החדשים והישנים שוב ושוב ושוב. אפשר לדעת מה קורה עכשיו ומה כבר קרה, שוב אתה זוכה לחיות  את מקום בו הזמן לא משנה, והחיים מורכבים מהווה ועבר, כמעט אי ואחרי שכל העשן מתפזר, שוב הכאב חוזר ואתה שוב חוזר לאותו לטובה ושהכל תם ונשלם...  ואז המציאות מכה בך שוב. הגורל החליט להפסיק להתעלל בך, אתה כבר חושב שאולי הכל היה אותם הזכרונות מחדש ואז נראה לרגע שעידן הכאב והדמעות תם. השנים עוברות ואתה כבר מתרגל לכאב, אחרי מאות הפעמים שחיית את מהזכרון. אם הזכרון הוא המודעות אני מוכן לוותר עליה, בשביל להפטר גם אתן הכל בשביל לשכוח, אין בי רצון לזכור יותר דבר. ואולי גם אתה