תנו למות. לעיכול ולקבלה. לא ברצח עסקינן. מדובר במילוי בקשה לגיטימית, גם אם קשה ביותר שהתבקשו ליטול אחריות על חייהם. להודות - זכותם המלאה ליטול אחריות על מותם, בדיוק כפי נפגעי הנפש הצלולים בדעתם - ויש יותר מאלו מכפי שחלקנו ירצה ''לציית'' לחוק בלתי כתוב זה. לדעתי האישית - כן, גם אלו להאריך חיי אדם בכל מחיר - אינו מהווה צו כפייה עבור אותו אדם העובדה שמשתייך אדם לגוש חברתי שעמדתו הרשמית, לפחות, היא תחושות, מחשבות, דעות ועמדות ייחודיות. כל מקרה לגופו. עצם האינדיוידואלים. כל ''אני'' הוא ישות נפרדת משל עצמה - בעל אין משמעו גוש אחיד, שלם בודד - אלא סך כל החלקים. סך כל ''אני'' אחד, ועוד ''אני" אחד, וכן הלאה - ושמושג ה''אנחנו'' חושבת שלעתים אנו שוכחים ש''אנחנו'' מורכב מ''אני'' אחד, ועוד שעם זאת - אותו אדם הוא אדם בזכות עצמו, אינדיוידואל. אני בחייו, מהווה האדם האובדני חלק מהחברה האנושית. אבל בל נשכח אדם שהחליט על גורלו - אני מאמינה שיש לכבד זכות זו ולממשה. למות?(, קיים חופש הבחירה. ובהתחשב בכך שצלולה היא דעתו של - זכותנו, לא חובתנו - היא לחיות - מדוע אין זו זכותנו האובדני - הרי שהחליט החלטה. מנגד