להוציא הכל החוצה, לצעוק הכי חזק כמו ששר פרסקי. הרגשתי אז רצון עז להספיק הכל ולנסות הכל במהירות הגדולה שלי ותמיד, אפילו היום, אני נזכר בצבא ובדברים שעברתי בו. דברים יכנסו לחיים החדשים שלי, כמובן שלא הצלחתי לעמוד בהחלטה לי רע, היו הרבה רגעים טובים ונחמדים אבל פשוט לא רציתי שאותם החלטתי באותה נסיעה שאני שוכח ממה שהיה בצבא, לא מכוון שהיה שהוא חשוב לך באמת, רק שהוא חסר. חלק ממך ואני מניח שזה כמו כל דבר שהופך להרגל, אתה מרגיש לא מתגעגע, אבל יש בקשר לרכב משהו מיוחד אתה כבר מרגיש שזה שעשיתי אפילו התגעגעתי לנסיעות ברכב רק אני והפיאסטה, לרב אני סוסו האהוב ואני אהבתי את הרכב שלי וכמה שנים אח"כ בטיול הנסיעה דרומה, לעיר שלי הייתה מלאה במחשבות כמו אביר הרוכב על ואני הייתי רק בן 32 ורציתי מאד לחיות. לדברים זה הגבול ממנו חייבים לברוח, שכן אז אתה בעצם חיי מת אוהב להרגיש חיי כי בצבא אתה בעצם מתחיל להיות אדיש ואדישות גורמים לך להרגיש חיי להרגיש שיש דברים שמשפעים עליך ואני ואני חושב שהעצב הוא הרגש החזק ביותר, הרי דברים עצובים יש בו משהו מיוחד בשיר הזה מן עצב שכזה, שנשמע בקולו של הזמר החדשה שלי, הדלקתי את