דובר את השפה או מבין אותה. כך נהגתי גם היום עת הם סיפרו, החלטתי להשיב לה בצרפתית, בכל פעם שתפנה אליי, אף ואף מוכרת לצורך קבלת תרופות. מכיוון שהתרגלה לתרופות חיש קל, שהפטפטת שלה היא לא פטפטת רגילה אלא אחת כזאת שגובלת בטירוף צילה ויודעי דבר סיפרו לי שהיא לא חודלת לפטפט. הם הדגישו כשירדתי לאוטו פגשתי את אחת הדיירות הוותיקות בבניין. שמה הוא סיימתי את עיסוקי והחלפתי מבטים עם עצמי בראי. "טוב?" "טוב". "להתראות". "להתראות". שלא ניתן לתאר. לפחות לא במילים. האסלה שכן בחורף, להניח ישבן תמים על קרש קפוא, פירושו סבל "אני רושם", השבתי, חושב למה אני מתעצל לקנות ריפוד לקרש כתיבה". "הראיון ייתקים ביום ד' הקרוב בשעה 03:01, נא להביא כליי זו לא היתה השיחה לה ציפיתי ולכן השבתי בזחיחות "כן?". לראיון עבודה שיתקיים במשרדינו". "מדברת ורד מחברת "המפענח", אני שמחה לבשר לך שאתה מוזמן "וברכה", השבתי, עושה דרכי חזרה לנוחיות. "שלום", בירך אותי קול נשי. מופשלות ובעכוז מנוגב למחצה רצתי לטלפון. הרמתי את ישבני מהאסלה, דרכתי על העיתון אותו קראתי ובמכנסיים לענות.