נזכור נא שוב את ליל הקיץ,  אשר גחן על שפת הים.  גדר דקה הוקמה לחיץ,  ועל החיץ דגל קם.  בחריקת קרונית זוחלת,  בצוהב פנסים שתולים  ברעש ערבלים של מלט,  צווח נמל בחיתולים.  צווח בהתמדה וכוח,  צווח בקול עיקש ורם,  כמו שרק יודעים לצווח  גדולי הדור בינקותם.  וברעדה בלתי-נתפשת  העיר הקשיבה לו, אחים.  מחלונות וממרפסת  ומקיוסקים נידחים.  בירמולקות ובקסקטים  ובסינרים של יום-כביסה  ובמשלחות וקומיטטים  עמדה היא סביב העריסה.  במשקפיים על המצח  הביטו יהודים דומם,  כיצד זה התינוק, המזח,  כבר יד שולח אל הים...  עוד מטר. שניים. הלאה, הלאה.  ועם עתיק עמד הוזה...  מזמן בעצם, לא היה לו  מן צעצוע שכזה.  בליל ההוא סלחו שמיים  אף לִמליצות העסקנים...  כי ריח מרחקים ומים  דגדג להם את הזקנים.  ובהתנפץ גלים אל סלע  היה רסיס של איזה גל  מגניב לנאומים קצת מלח -  דבר נדיר בדרך כלל.