שישי. בכלל לא זכרתי שהיום יום שישי, לבשתי את ספור אורות, מכוניות, אורות של דיסקוטקים  הרבה צעירים יוצאים גם הבכי לא עצר את קצב האירועים, 3 בלילה מהחלון ראיתי אין דמעות מצטברות לך כשאתה לא בוכה כמה שנים. מהחלון ובכיתי. בכי זכוך בכי כזה שמטהר לך את הנשמה, הרבה גם זה לא הצלחתי. בחדר שלי פתחתי את התריס, הוצאתי את הראש ניסיתי לחייג את המספר. כלשהי. מצאתי 5-4 שמות שהכרתי, כמה חברים ממש טובים, שהיו לי. את מקומי בחזרה, לדרוש בחזרה את כיסאי, לנסות למצוא שייכות פעם. ניסיתי לחפש אנשים שאני מכיר, אולי להתקשר, לנסות למצוא זהב, עדיין אותו ספר צהוב גדול. הוכפל במספר העמודים שהיה לו ישבתי בכסא אחד בלובי, מאובק נורא. לקחתי ספר טלפונים של דפי נראה לי שאני היחיד פה, הבר ריק, הלובי גם לא בדיוק  מלא. מיכאל מחר אותו מסלול. אני כבר לא לוקח כסף, בקושי להם יש. מזגן לא פתחתי קודם נסגור את החודש, נראה מה יישאר, מההורים אין לו. אבל בעצם למי יש? אבא שלו נפטר מסרטן ולקח לו זמן לשקם את המשפחה. זמן לעצמו ללמוד ארכיטקטורה, לא הלך לו, קודם הקיבוץ לא רצה לממן לו, הקודם. גם לגל אין תוכניות, ממשיך לעבוד ברפת בקיבוץ, רצה