סמויים של הממשלה איפה היה כל הזמן הזה ולאן נעלם. בשאר ימות השנה אותו אף פעם. רק במילואים אתה תראה אותו, ורק אז תשאל את עצמך מרחק כמה דקות נסיעה מאחיך המילואימניק הותיק, אך לא תראה הם עם שזוכה להפגש ולהתאגד רק פעם פעמיים בשנה. אתה יכול לגור מהיחידה שלך. המילואימניקים הם עם, בעובדה הזו אין ספק, אבל המילואים הם אולי ההזדמנות היחידה שלך לפגוש את "החבר'ה" שהיו כאן גם בפעם הקודמת שאתה היית כאן והם זוכרים הכל. שיושבים בבתי הכלא הישראלים אף פעם לא משתנים. אלו אותם ערבים בפנקסים הקטנים שלהם ואולי ינסו לעשות משהו. נדמה שהערבים שאתה מחפף את המפקד, יושב ולא עומד, ואולי אח"כ ירשמו הכל שהערבים שמסתכלים עליך במאות זוגות עיניים בוחנות לא יראו הזמן עומד כדי שהמפקד שלך לא יראה שאתה מחפף ויושב, וכדי ההרגשה בכלל לא נעימה. אתה יושב בעמדה שלך, או יותר נכון רוב אוכלים ואיך אנחנו שומרים. כולנו, יודעים עלינו הכל, איפה אנחנו גרים, ישנים, מה אנחנו שכחו אותי, לא שאי פעם הכירו אותי אישית, אבל הם מכירים את רצפת האבן הקרה. ולא ששכחתי מהפעם האחרונה, לא שכחתי! והם לא קנו באותה חנות בגדים, כולם באותם הצבעים, הולכים