הצללים פשטו על הקירות. היא הייתה ישובה על הרצפה, גבה נשען לקיר. מאפרה, קופסת טיים וחפיסת גפרורים. הרדיו ניגן רצועות מנוונות, והשיממון כבד. היה לה כאב של מועקה בשיפולי הבטן. היא חשה שהיא מפסידה משהו. כל האנשים מסביב, הם הלכו ובאו, ורק היא נשארה תקועה. היה לה רעב למשהו לא מוגדר, כאילו המשהו הזה בכלל לא שייך לעולם הזה, משהו שהיא לא יודעת מהו, או ששכחה. והפחד. הפחד מהחיים ומהקיום, אפילו מזה שהיא בת-אדם. הפחד מהמוות. ובתוך ראשה יש ערים שלמות במלחמת דמים. עד שהיא מצליחה לתפוס רגש שמח - הוא חומק ונחסם. עד שהיא מצליחה לגבש בראשה איזשהו רעיון פילוסופי כדי לעבור את החיים יחסית בשלווה, אז באה איזו גלולת מציאות שהורסת הכול. פאזל רגשותיה מאבד חלקים, כאילו יש בתוך תוכה פנימה איזשהו משהו מיוחד שהעולם רוצה למצווווץ אותו ממנה, החוצה. מוחה ים המאיים להיות מדבר צחיח. היא עמלה כל הזמן להחזיק את הנפלא שבתוך מוחה, אך חלקים מתפרקקקים... קורסים חרישיים לתוך שטח מת במוחה ונעלמים מהתודעה. היא מנהלת מלחמת חורמה על כל רגש, כל להט, כל תפיסת מציאות... כוחותיה נוחלים תבוסה אחר תבוסה, כמה חבל שחרא נדבק, מסוקי קרב