- "אין לי ציפיות", השיב האיש במעין אדישות ריקנית שכאילו העידה על כך שלא באמת אכפת לו אם יש לו ציפיות או אין לו. הוא הסתכל עליי באדישות ולפתע לכסן את מבטו אל עבר שעון הקיר שתקתק לו לאיטו, מנסה להעביר לי רמז עדין שלא הצלחתי להבין מהו. - "אתה בטוח?" ניסיתי לעורר אותו בטון מסופק משהו, אך מבטו החלול והממורמר לא השתנה לרגע. - "כן", המשיך בלי לנוע ממקומו, "אין לי ציפיות". הוא כחכח בגרונו פעם, פעם שנייה, שוב הביט באותו שעון קיר שנכון לרגעים שבהם לא דיברנו היה הדבר היחיד שהפר את הדממה, ואז כחכח בגרונו פעם נוספת. הוא עמד לו מאחורי דלפק העץ הקטן, דומם כמו סלמנדרה המתחממת בקרני השמש היוקדות, אך זו דוגמא די גרועה, כנראה. טיפות זיעה קטנות עמדו על מצחו חרוש הקמטים, מנסות לזלוג מטה, אך ללא הצלחה. הוא היה נמוך ורזה וצורת פניו משעממת, כזו שנבלעת ולא מצליחה למשוך תשומת לב בתוך קהל רב של אנשים, ובעצם גם בלי קהל שכזה. עיניו החומות התמקדו עליי, ושוב על שעון הקיר הגדול. מעניין מה הוא מנסה להגיד לי? נאנחתי ועשיתי ניסיון אחרון. "איך זה שאין לך ציפיות? לכל השאר יש ציפיות!" קראתי ברוגז. - "אז לך אל כל השאר ועזוב