הוא חשב שאלוהים הפסיק לדבר אתו. ואולי להיפך, היה זה הוא שהפסיק לפנות לאלוהים שלו. הוא נזכר בפסוק מוכר : "גם כי אלך בגיא צלמוות לא אירא רע, כי אתה עמדי". רעד עבר בו. הוא הרגיש בודד.   אמש הוא גילה בתוכו תחושה אחת ספציפית. התגלית הקטנה שלו הייתה כואבת, אך עם זאת משחררת. העניין הוא שכבר כמה שבועות שנדמה לו שזה הכעס שמשתלט עליו, אז הוא בועט וצורח, יוצא מכליו ויורה חיצים לכל עבר, אבל הכעס שלו הרגיש לו אחר. הוא לא נחלש מעט כשהתעמת מולו, הוא לא התחדד כששתה יין. הוא רגש אחר, רגש סמוי שמחופש לכעס. לבסוף, באמצע הלילה עלה לו הרעיון הטיפשי לחפש בגוגל שמות של רגשות ואפילו את התמונות שנלוות אליהן.  הוא נרדם רק לאחר שמצא, אבל התשובה הייתה בתוכו. קוראים לזה צער, למה שיש לו בפנים. הוא הרבה יותר מזוקק מכעס. הרבה יותר עמוק. המשקל הסגולי שלו קל יותר, לכן הוא כל כך חמקמק וקל לו להתחפש למשהו אחר ולחלחל לך לא רק לאיברים מוחשיים כמו כבד ולב, אלא גם לנשמה.  צער. יש מילה כזו.                                                                   קרן אור ראשונה של שמש פילחה את פסגות ההרים שמולו. הוא התעורר מבולבל.