ואני, אינני עוד חלק מהנוף של גן הילדות שאהבתי. וילדים חדשים. כעת, נוף חדש נוצר, עם מתקנים חדשים וניצני עצים חדשים, והם תופסים את מקומי, והגן שלהם עכשיו. וילדים חדשים עכשיו מתרוצצים בגן, ממתקן למתקן, אך חדשים יותר, אותם כבר לא אהבתי. עליהם נהגתי להתנדנד עם האחד שאהבתי, כבר מזמן הוחלפו בכמותם, והנדנדות והמגלשה הפשוטים שכל כך אהבתי, תפסו ספסלים חדשים, טובים יותר, אך לא אלו שאהבתי. את מקום הספסלים הבלויים והמיושנים, שהיו אז בזמן שאהבתי, והעצים כבר הגביהו קומה והזדקנו, והענפים מקומטים, אז, בזמן שהיה זה גן הילדות שאהבתי. והכל כבר שונה משהיה הקרוי על שם חייל שנפל, בנה של גננת שהייתה לי.