לזהות חסרת כל משמעות, אולי כפי שזהות אשכנזית היא חסרת משמעות. אבל בעיקר מה שקורה הוא שהשיח הזה מאמץ לגמרי את תפיסת הזהות של המערב. אם האשכנזים יכולים להגדיר לעצמם זהות שטוחה שהיא "יהודים אירופאים", זהות שאומרת מעט מאוד ומסתירה הרבה מאוד ניבים, אז גם אנחנו, "היהודים-הערבים" נעשה כמוהם. מאחורי הטענות האלה מסתתר מאבק פוליטי, בתוך השיח המזרחי (ואני מאוד מקווה שהוא לא יצליח) של הטמעת בתוך הישראליות שתי זהויות פלקטיות, האחת יהודית-ערבית והשנייה יהודית-אירופאית. אין זה פלא אפוא שהמאמר המעניין ביותר הוא דווקא זה של אריאלה אזולאי, ששוברת בעצם את כל הקו שמנחה את הספר ומדברת על הזהות הצרפתית של היהודים. זהות שאימצו במאה התשע עשרה ועד היום היא חלק מרבים מהם, בישראל ובגולה. מצד שני, כמעט מגוחך הוא מאמרה של מירב מיכאלי, "קינה על חלב שנשפך", שבתוך הכאב האמיתי שלה היא עושה עקדה כפולה לאמה, שלא רצתה לקבל את הערביות שניסו לכפות עליה, בהיותה ממשפחה של יוצאי חלב (הכותבת כנראה לא יודעת ששפת האם של יהודי חלב הייתה עד אמצע המאה התשע עשרה הלאדינו ולא הערבית), אלא שעכשיו הבת שלה מנסה לומר שהיא התכחשה לערביות