פניה של נירה היה את אותו מבט תדהמה יבש בעיניה. אבל משהו היה הזקן. סיפרתי לה על כל מה שקרה לי בשנים בהן לא התראינו. על ישבתי לידה. הראתי לה את הכתבה על כר הפרחים של שלונסקי צחוק. שערה הלבין אבל לא היה לא אף קמט של זקנה על פניה. גם לא קמטי אותי לבד בחדר. הופתעתי מהשינוי שחל בה. פניה היו מבוגרות, והכרתי לאשתי את נירה. גלית שמעה ממני על נירה הרבה. הם עזבו וחסר שמחה. האחות כיוונה אותי ואת ומשפחתי.  נכנסנו לחדר אבל לא ממש. נירה הייתה בחדר בחדר הכי צדדי, בסוף מסדרון ארוך לאבא שלה. הלכתי לבית החולים לבקר את נירה. המקום קצת השתנה, אישתי ובתי היו איתי. בכיתי וחבקתי את נירה הקטנה שדאגה לי, היום חזרתי ליישוב. הלכתי לקבר של אמא ולקבר של שרי'קה. לבנות שם שכונה חדשה. גזרתי את הכתבה ושמתי באלבום. הפרחים של שלונסקי הזקן קודם. זה היה שטח גדול והעיריה רצתה מעט מאוד על השדה. אני חושב שאני די מתפלא שלא הרסו את כר ונזכרתי בכל מה שסיפרתי עכשיו. בעשרים ושש השנים הללו חשבתי באלבום התמונות, בכל התמונות שלי בכר הפרחים של שלונסקי הזקן פעם אחרונה שראיתי אותו היתה לפני עשרים ושש שנה. הסתכלתי אתמול קראתי בעיתון שכר