אחד. החלטתי לחכות קצת ולראות אולי זה יעבור, הרגשות האלה ללינדה שהיו חדשים ומוזרים מידי, כך שאינני יכולה אכפת לי. מה שהיה אכפת לי כרגע, אחים שלי, זה להתגבר על והטובה, אבל למרות שעישנה מידי פעם לא עצרתי בה כי זה לא היה הרי הורס אותה. תמיד הייתה לה התדמית הזו של הילדה החסודה היה לי מושג למה היא עושה זאת, לא עדיף שכבר לא תעשן בכלל? זה איזה משהו ומידי פעם לוקחת שכטות מהסיגריה שלי... אף פעם לא ככה ישבנו מתחת לעץ ההוא, וכרגיל - אני מעשנת ולינדה אוכלת אישרה את ההזיות שלי, היא הייתה הגורם שמיתן אותי. -"הוא מדהים, בואי נלך לשבת מתחתיו!" אז הלכנו... כי היא כלום... זה באמת כלום, לינדה... אני סתם בוהה בעץ ההוא שם." כלפיה, או... שתשרור בינינו שתיקה עד שנחליט לחזור. "לא... שלה ותיסע ברכבת לעיר שלנו ברגע שייוודע לה מה אני מרגישה אליה ואסור באיסור מוחלט שתדע זאת, אחרת היא תיקח את הדברים שלי, שאינני יכולה לומר לה מה עובר עליי, מכיוון שזה נוגע הפעם זה יספק את המחשבה שלה... זה הרי ברור לי ולכם, אחים השאלות האלה שלה, כאילו שאם אגיד לה מה יש לי ובמה אני בוהה יש לך? במה את בוהה הפעם? הא, רונית...?" שוב היא