כי מעכשיו, כבר לא תקבל מתנות. לומד להעריך מתנות. רק כשאתה מת אתה באמת לומד להעריך את החיים. יש לך, איך נראית אישתך. לא חשוב איזה גודל הבית שלך, איזה בגדים אתה לובש, איזה אוטו הכל סתם. הכל לא חשוב. החיים לא הוגנים, כך הבנתי מצפייה באנשים החיים. ובכל זאת, שהייתי גוסס, הבת שלי טיפלה בי. נדב. רק בשביל בן אדם אחד הייתי באמת בן אדם. על כך שלא הייתי אנושי. אני לא יודע למה, אולי אלוהים מעניש אותי. אולי לא הגיע לי לחיות. אולי בגלל זה אני מת עכשיו. להיות חיה זה לא אנושי, חשב. אם מישהו יזכור אותו, את הנמר שהיה. אם לפחות השאיר מזכרת ממנו בעולם הזה. לראות רק אם יש לה עיניים כמו שלו. יכל לראות את הנכדה הראשונה שלו פנים אל פנים. עד היום, שהוא שם, איפשהו, איש לא יודע, הוא מצטער על כך שלא אבל הוא לא יכל, וזה לא קרה. להעיף בה מבט חטוף, ואז למות. אילו רק הוא היה יכול לראות אותה. קוראים לה שירה. באותו יום, נולדה הנכדה הראשונה שלו. תאריך עצוב. הוא מת ב-98.6.8 אני לא יכול לעכל את זה." כך קצרה, אומרים לי שיש לי כל כך מעט זמן לחיות. האמת היא, שכל חיי לא הקדשתי לרגע הזה מחשבה, וכעת, בהתראה כל למות. יש בי פחד