   קטן אפף אותה, תחושה קטנה של הקלה. לטעום את טעמן המלוח, טעם, שכבר הפך לזר לה. תחושה של שיחרור הותירה להן לזרום במורד לחייה, להגיע לפיה. איפשרה לעצמה דמעות זעירות הופיעו בעיניה, היא לא עצרה אותן, גם לא מחתה. ליבה, הולם בחוזקה ובמהירות. והפכו לכבדות וחזקות יותר ויותר. קול הגשם נשמע לה כמנגינת הגשם הלך והתחזק, והטיפות החלו להכות בחלון. טיפות שהלכו של פספוס מילאה אותה. הייתה כה טיפשה?  היא לא יכלה להרגיע מחשבות אלו בתוכה. תחושה למה לא יוכלו להיפגש בשנית? זוהי הרי שאלה כל כך מתבקשת. מדוע תחושה של ריקנות וחוסר נוחות מילאה אותה. מדוע לא שאלה אותו לחלוק איתו רגעים קסומים נוספים. האם התאהבה בו בכל זאת? ביכולתה להסביר. כל כך רצתה לראות אותו, לפגוש בו בשנית, אחד, מאז לא התראו בשנית. היא הרגישה כלפיו משהו, שלא היה וידעה שגם הוא לא אותה. הפגיש ביניהם הגורל האכזר, לערב בודד בגורלו, היכן הוא, והאם מצא לו מישהי אחרת. היא לא אהבה אותו, כעת, ישבה בביתה, חודשים ספורים לאחר אותו ערב, ותהתה מה עלה ניצמדה אליו לחיבוק צמוד וחזק מהרגיל. היא אפילו לא שאלה אותו למה, למה לא יוכלו להיפגש שנית, רק האחרונה. עליהם