ממני. עליך שלוש שנים מחיי". את פניה עם ידיה. "אני לא מאמינה לזה." אמרה לעצמה. "בזבזתי הצורך להתנצל." היא גלתה לי מחדש. שיר השפילה את ראשה והסתירה "ממש לא אכפת לך." היא הבינה לבסוף. "את לא מרגישה בכלל את והבטתי בה ב 'כאילו דאגה'. אלי מעט את פניה, בוחנת אותי מקרוב. הרחקתי את פני מפניה שיר בחנה את מבטי האדיש בסקרנות. היא צמצמה את עיניה וקרבה לא עלה בדעתי להכחיש. הפעמים! אז אל תנסי להכחיש." "הוא סיפר לי." היא אמרה בבכי. "הוא סיפר לי הכל, על כל "איך את יודעת?" שאלתי. שגילתה. האמת היא שמעולם לא הקדשתי לכך מחשבה. אבל בכל זאת הופתעתי לעשות לי את זה?! באמת חשבת שאני לעולם לא אגלה?" "...מעולם לא חשתי נבגדת כל כך! את כלבה אמיתית! איך יכולת כועסת. החלטתי להתאמץ מעט ולהקשיב לדבריה. מבטה היה זועם. הבחנתי בזעם בקולה. מעולם לא שמעתי אותה שוב שפתיה נפערו, שוב יצא קול מגרונה. הנחתי שהיא צועקת, הפעם הבטתי בעיניה הנפוחות, שקיבלו גוון אדמדם. עמדתי מולה המומה. למחרת שיר ניגשה אלי וסטרה על פניי. "הלו? זיו?" אצבעותיי אל המספרים הנכונים. הפומה. ליטפתי את המספרים. כמו אינסטינקט הוא שהוביל את גדולות. החזקתי אותה