לו ויצאה מהחדר. היא ירדה הוא הביט בה במבט צמא לרחמים, במבט נוגה ללב, נוגע בקווים ספורים. היא לגמה אט אט מהקפה, והשאירה מעט, אותו שפכה לכיור. כל מה שחשבה, כל מה שהרגישה, ויכל לדעת שהיא יודעת שהימים והנחתו על השולחן. הוא הסתכל עליה במבט חודר, כאילו יכל לקרוא היא נכנסה לחדר והביטה בפניו הצנומות. לגימה קטנה מן הקפה המציאות באותו החדר, שהיא אמורה להיכנס אליו, עם הקפה. המחשבות. היא לא אהבה את הקפה מהמכונה, אבל היא רצתה לברוח מן המחשבות התערפלו לה, והריח של הקפה רק התערבב עם ערפול מחשבתה. רשרוש המטבעות הזכיר לה את המפתח שסבב לו בדלת. עצרה ליד מכונת הקפה, הכניסה כמה מטבעות, שקטעו לרגע את חוט כל הפעמים שהיא ישבה שם ופשוט רצתה לומר לו שהיא מפחדת. היא פניו הצנומות והחיוורות, על האינפוזיה העומדת ליד מיטתו, על הלכה בדרך המוכרת, חושבת על ריח התרופות שממלא את אפה, על עם כניסתה לבית החולים ריח חזק של תרופות מילא את אפה. היא שבועות, אך הזמן עומד מנגד. הוודאות הזה, היא יודעת שחוסר הוודאות יתבהר תוך ימים, או שההתחלה שלה כל כך ידועה, והסוף לא ברור. היא שונאת את חוסר החלה נוסעת בדרך המוכרת כל כך, בדרך