בשביל הדברים האלה? למה מנצלים אותה ככה, באה לעבודה. השמש התביישה, וכבר לא אהבה את עבודתה. למה כבר לראות את כל הדברים שאנחנו עושים שם למטה, בכל פעם שהיא היא לא הבינה למה אי אפשר שישאר פשוט חושך כל הזמן. נמאס לה את הכל?!" "למה אני?!" היא כל פעם אמרה, "למה דווקא אני חייבת להאיר פה צהובה ומבריקה באמצע עולם שחור ועצוב. כל כך קל פשוט לקום ולהסתלק. היא היתה תקועה איתנו, נקודה צריכה ללכת למקום אחר, לברוח. אבל מהר מאוד היא הבינה שזה לא "הדברים שהם עושים," היא אומרת, "הזוועות". היא החליטה שהיא ומאבדים אותו אחר-כך בחשיכה. תודה. השמש התביישה באור שמכרה, כשהבינה שגונבים לה את היום המסלול הקבוע שלה בלי להתלונן, ובעיקר בלי לקבל שום הכרת אפילו פעם אחת, היא התייצבה לה במקום שלה שם למעלה, ועשתה את והתביישה. כל יום, יום אחרי יום, כבר שנים בלי לקחת חופשה