רציתי... רציתי ללמד אותם... אך לפתע פי, חיים שבק... רציתי לצעוק חזק, ושידעו שבתוך כל הרוע, הטוב שלהם מתישהו ישאף לבצבץ... שילמדו כיצד למצמץ כדי שילמדו, ואני ממצמצת ללא הרף, בלי די, והם מסתכלים עלי, ואויר, אטום בחגורות... אין מצמוץ בעינים, חבורות, חבורות... הנה הם הולכים, יהודיה בימי התופת... בעקבות המסע לפולין, השיר כתוב מנקודת מבט של ילדה קטנה