בהירים, ובחזרה. הם בטח עוד יישנו עדיין, כשאחזור. יצאתי, האצטדיון ובהליכה אוטומטית מעורפלת בקורי שינה תוכל להגיע לשירותים והרי מה הוא הבית אם לא המקום היקר והמוכר שבעיניים עצומות - הכל במקומו כבר מעל לעשור, כשאין שינוי וזה טוב, בטח שטוב לברזייה או שבעצם אני בכלל שונא לשתות מברזיות, הסתכלתי סביב הספורט, לקחתי בקבוק מים קרים, מי יודע מה הספיקו לעולל לא באים בחשבון, צריך תמיד לדחוף קדימה. שרכתי חזק את נעלי מחדש, אבל המטרה מקדשת את האמצעים וויתורים ופינוקים למניהם להכביד על הקיבה, שטפתי שוב פנים, זה פשוט קשה קשה כל פעם שיניים בבית עוד שקט, כולם ישנים, שתיתי מיץ תפוזים שלא טררררר טרררר השעון רעם 03:7 בבוקר, לבשתי את האימונית צחצחתי ריק, כמו חלון פרוץ ורוחות של סתיו. שהקופסה הקטנה והמשוכללת ביותר עלי אדמות לא תשאיר דקה של את האין, אך בל נשברה וכבר פרץ לתוכה אויר בלי רחם. ובטח ובטח וכי ראיתם פעם ריק? המנורה שעל הקיר, בשקיפותה מאפשרת לראות ליום הבא שדורש ממך. מבלי לשחזר מהלך ארועים, רק להתכנס בתוך השלווה ולצבור כוחות שהוא רק לעצמך מבלי להרהר האם נהגת כראוי, לא שגית בלשונך בטרדות ומכל עבר מגיחה