"שבי יקירה", הוא לחש בקול מאיים. בפניה את שיניו הגדולות. היא נכנסה בצעדים מהססים. היא נעמדה מולו. הוא חייך וחשף צליל. "בואי, היכנסי", הוא אמר בקולו הצרוד. זו הפעם הראשונה שהשמיע היא נשארה מהופנטת עומדת במקום. מבטו תלוי בעיניה. הוא הרים את ראשו באיטיות. עיניו נעצרו על שלה. הוא החזיק את "היי", היא ניסתה בפעם השלישית, חזק יותר מהפעמיים הקודמות. הוא חירש? היא מדברת עם חירש? הוא הזיז את הראש מצד לצד אבל לא הרים את מבטו. "היי", היא ניסתה שנית, הפעם חזק יותר. הוא לא שמע. ראשו עדיין היה מופנה כלפי מטה. "היי", היא לחשה. הוא אפילו לא הבחין שנכנסה. הוא עושה יוגה או משהו? מה יש לו? מטה. אולי איבד את המסרק. על פניו לא נראה חיוך. מבטו הושפל כלפי נדמה כאילו לא יצא לו להסתרק כבר הרבה זמן. באמצע החדר ישב גבר בחלוק לבן. שערו השחור היה מפוזר. היה אבל לא נתגלתה אף דלת מאחוריו. רק חדר עבודה. הארון היה הדלת. היא הפעילה את מירב כוחה כדי להזיז אותו. הוא הוזז. אולי יש עדיין אנשים שלא נגמלו מלהתחבא מאחורי ארונות ספרים. משהו מאחוריו. שווה לבדוק. היא הבחינה בארון ספרים שעמד שם. ארון ספרים? האם זה אומר שיש שראתה