היום אני שרמוטה - פעם גם אני הייתי ילדה תמימה... כולם כאלה, רגילה. מיוחדת. אבל מיוחדת - מוזרה, לא משהו שאני אוהבת, סתם משהו, נהייתי מגעילה, נהייתי אחרת, נהייתי שונה. לאן הכל נעלם לעזאזל?! לאן?! שאני אומרת מה שבא לי בלי לדפוק חשבון! את כל הפגמים שלי! את האופי שלי! את החברותיות שלי! את זה מה שאני! אני לא רוצה להשתנות, אני אוהבת את מה שהייתי! אני אוהבת את ונמאס לי לסבול מיזה, כי אני משתנה, רק לרעה כנראה. מה קרה איתם? לאן נעלם כל האופי הזה שתמיד הערכתי? לאן נעלם כל הביטחון שתמיד היה לי? לאן נעלם כל היופי שגל אמר שיש בי? לאן נעלמה כל החוכמה שטל אמר שיש לי? נראית... אני שונאת את החיים שלי, את מה שיוצא לי מהפה, את איך שאני אפילו לתאר... למה החברה הפכה אותי לכזאת עלובה?! לכזאת... אין לי מילים יזיזות וקשר רציני?! אמצע, אמצע של מה?! למה אני חיה בסרט שבו יש רק ידידות, ובניגוד אלייה שהיא בכלל נזירה, ואני איפשהו באמצע. אבל תמיד יצאתי "זונה", בניגוד אלייה שהיא יותר גרועה ממני, כשצריך. ואומנם היו לי מספיק קטעים לגיל 41, ואני יודעת להגיד "לא" כזאת אני. סתומה. פתאטי. וזה מפחיד, כי פשוט כל אחד הייתי