ידאגו לנו, ומיד הובילו כמובן, ברגע שהם הבחינו בנו הם צעקו עלינו וגערו בנו על עמד שם כבר כמה עשרות שנים טובות, אם לא מאות. בהתחלה לא הבנתי מה הם כל כך התלהבו מאותו עץ זקן שככל הנראה הקטנים. בלי שהם יבחינו בנו עקבנו אחריהם עד לאותו עץ נשגב, כרגיל הם אכלו שישליק אחד ויצאו לדרכם, מיד אחריהם גם אנחנו באחת השבתות החלטנו לעקוב אחריהם, לראות את העץ של הגדולים. לנו אסור ללכת לשם. רצינו להצטרף אליהם הם אסרו עלינו בטענה שזה העץ של הגדולים, איזה "שישליק" אחד וכשאני והבן דוד הקטן )"האחים קטנים"( והבן דוד הגדול )"האחים הגדולים"( היו תמיד נעלמים להם אחרי לפיקניק במסגרת של המשפחה המורחבת יחד עם הדודים ביער. אחותי כל שבת כמעט הייתה המשפחה המאושרת הזו )הכל כך רחוקה( יוצאת מיותרת. על העתיד או העבר, אז באמת חייתי את היום בלי פילוסופיה השחורה המזעזעת הזו, לאחותי עוד היה פוני ואני בכלל לא חשבתי ושלמה. אבא עוד לא שתה, לאמא היו את המשקפיים עם המסגרת