מתאר שפתאום לאחר שהסתובב במקום , הוא הרגיש מכה על גופו, הוא הסתובב כדי לראות מי נתן את המכה, ואז הוא רואה שיש לו, יש לו יד, הוא נתן לעצמו את המכה ולא הרגיש! מרוב שהספיק להתרגל ברבע השעה האחרונה שאין לו יד הוא לחלוטין שכח איך זה מרגיש. הוא לא ישכח את בכי ההקלה, הדמעות שהחזירו לו את תמונות הדברים שיוכל לעשות עם שתי הידיים. הוא גדל על זה ש'אסור לבכות- לוחמים לא בוכים' אבל הוא בכה. כמעט כולם בכו אבל תיפקדו, בכו וירו, בכו והסתערו, בכו וטיפלו וחילצו- והכל תחת אש. כמו אריות ממש. "אסור לי לבכות ומותר לי למות" אביב גפן כתב באחד משיריו, 'מותר לי לבכות, אני חייב להישאר בחיים בשביל האחרים' הוא חשב באותם רגעים. "אתה יודע שכל רגע יכול להיות האחרון שלך" הוא אומר ומנסה לשכנע שזאת לא קלישאה "ראיתי את המוות מול העיניים, לחצתי לו את היד ואמרתי לו: לא עכשיו,עכשיו אני עסוק, ניפגש מתישהו" הוא לא ישכח שברגע שעברו את הגדר הרגיש עצמו מטושטש על סף איבוד הכרה, החובש ניגש אליו ותיאר לו את פרטי העסקה שהוא עושה עם הפצועים בהם הוא מטפל " אתה חייב לי סוכרייה, אוקיי?" בחור צנוע. ואז עצם את עיניו כשספק שומע ספק לא, את