אלעזר רק עבר שם. שיכסח אותו, כמו שלא היה אף אחד שיכסח אותו בתיכון. בתיכון, צמח וגדל ללא שליטה, התפרע, תפס כיוון לא ברור. לא היה אף אחד במגרש, מגרש שפעם שיחקו בו כדורגל, ועכשיו המגרש ריק. הדשא שם לכתוב על אהבה ועובר לכתוב על עצמו. הוא מדמיין את עצמו רץ לו קווים, יוצאות לו מריחות, יוצאות לו נגיעות. הוא מפסיק הרגיש, אז הוא מנחש. הוא מקשקש. יוצאים לו שירבוטים, יוצאים אהבה. אבל אהבה הוא אף פעם לא חווה, אהבה הוא אף פעם לא אחר כך הוא מוציא מהמגירה את המחברת שלו וכותב. הוא כותב על אפילו לא מודע לכך. אלעזר רק בולע מים, אלעזר נחנק. לטוש, המים שורפים אותו, אבל הוא בכלל לא מרגיש את זה, הוא את פניה. היא אוהבת את זה, חשה את זה. כשאלעזר עומד מתחת מרגישה כל טיפה רותחת על גופה, האדים האפורים שבאמבטיה עוטפים שוכבת, והמים החמים עוטפים אותה, היא מתנועעת לה קלות, זעה, רותחים, היא עוצמת את העיניים, וכמעט שנרדמת שוב. כשנירית המראה שממול. הכל נראה שוב מטושטש. נירית נכנסת למים, המים הערב, ממלאת את האמבטיה במים רותחים. אדים עולים, ומעלימים את המראה, היא נבהלת לרגע, מבינה שהיא עוד צריכה להתכונן לקראת אותה צמא