למחרת בבוקר הוא יצא מהבית ולא התכוון לשוב עוד לעולם. לנוע משך שנים של קפאון שם היא חיכתה לו זאת שאהב מתוך פשרה וחום גופה אפשר לו להמשיך שבהעדר רגש בליבו קרא לו בית. ולאן אלך עכשיו? שאל את עצמו ובעין עונה מצא עצמו בדרכו למקום וכשפקח את עיניו רק אבק וחושך סבבו סביבו. הוא הביט עוד קצת על האופק וניסה לדמין את מותו אך ללא הועיל שפעם שזר אותם לידי שלמות וכעת אינו בנמצא. ,טרם ישקע השמש בפעם האחרונה, למצוא עבורם את אותו חוט זהב מבעד לאופק המטושטש והדהוי יכל לשמוע את שברי חייו קוראים לו לא ראה את השמש כל כך עיפה וליבו נעצב עליו. מוחו בנסיון כושל לדוג זכרון של ארוע דומה, אך נידמה שמימיו הוא נשען על גבעת כורכר קטנה והחל לגרד מצבורי אבק מקליפת ובחרו לטשטש את הקיץ בטרם החל. שנישאו להם אי שם מגדות הנילוס למעשה לא היו אילו העננים שהסתירו אותה כי עם האובך והחול לזרוח יותר. בקושי רב ולרגעים אחדים היה נדמה כי כבתה כליל ואינה מתכוונת