"הגידה לי שאהבה נפשי..." (שלמה המלך.) געגוע לגעגועים הוא עוזב הבוקר עם לב שבור, ודמעותיהם שוב בוגדות ומסתירות, את החיבור שבפרידה שרק דרכה ברור קשר ברית האהבה האינסופית הזאת. גם אלוקים אותם לפעמים זורק, לתוך החשיכה, לתוך תהום עמוק. הוא יודע, החיכוך והכאב, יולידו געגוע כשיהיה רחוק. "שוב אליי עכשיו, מהר, ואל תשכח, נאהב גם אם נרחק עוד פעם. כי יש גם געגוע לגעגועים, שבלעדם לאהבה אין טעם." גם הים עוזב את החוף לזמן קצר, המשורר את הדפים ליום-יומיים. רק אלוקים יודע איך בכלל אפשר להיות אחד גם כשהם שניים. הריקוד הריקוד שרקדו ביחד, נגעו באור, בצלילים הגבוהים שלא יוגדרו בשום תו ומילים. גופם זרם עם הרוח שנשב מבינות מיתרי הכלים, נשמתם הייתה מנגינה וגופם - היה המילים. ורגליהם קלות כקולות השירה, והקצב הוא קצב הלב. עוד צעד נצחי בנשימה מהירה במחול הגואל כל כאב. לא ידעו גבולות לא של זמן ומקום, אותן התנועות - היו חלום, המחול הגואל, האל המוחל.  לאורו המלא של ירח, לא היו בכלל כי אם צל וצלילים, והיו לבשר מנגינה ומילים. לאורו המלא של ירח, היו אחד, האורות, הכלים, הוא והיא, מנגינה ומילים. עת דודים עת דודים אהובי