רק כאשר הגיע ששת, הותר מעט סד מחשבותיו. את מפקד הימים ערך מעתה בהקפדה פחותה. היה לו כעת עד פקוח עין לזריחת השמש. הדחיפות והבהילות, בהן ניהל את חשבון הזמן, פחתו אמנם, עם בואו של ששת, אך לא כן החשיבות שייחס לחשבון זה. עוד מעט, בסופה של ילדות קסומה ומתמשכת תעגון אוניה בחוף ותאסוף אותו אל ארץ אבותיו. לכשיתעמת עם טעות, שנפלה בחישוביו, לא יצטמרר בבהלה או בתחושת אובדן. הבהלה ותחושת האובדן מטפטפות טיפין, טיפין, טיפין, טיפין, כל זמן שהותו על האי, והוא הולך ומתחסן.  לא, אין הוא חושש.  כשיעמוד על סיפונה של אוניית ישועתו, ויסתבר לו כי הזמן, אותו מדד בעמל ללא קץ, משולל אחיזה כלשהי במציאות, יערוך חיש קל את חשבונו מחדש. הוא ישוב ויעמוד על הסיפון, כשרגליו נטועות בו בביטחון של איש האדמה. את ידו המושטת של רב החובל ילחץ כאילו לא אירע דבר. רב החובל לא ישכח את הרגשות שגאו בו, כשלחץ את ידו של הניצול. הוא, איש ים ותיק, ששעונו הוא שעון הים והגלים הנשברים על החוף ונסוגים לאחור, השתאה אל מול הלהט הקורן מן האיש ההוא.