הבוקר מצא אותנו חבוקים בשינה חסרת מנוחה, כחבורת יתומי-רחוב. כמאובן. ידעתי שלא ארדם. חשבתי שלעולם לא אחדל לרעוד. רציתי שיחבק אותי. הוא ישב על המילים "איזה קטע. איזה יללן. לפחות הוא למד ת'לקח". אל יאיר. גופו היה חזק וחם. הוא בטש ברגליו בעפר, כשהוא חוזר הכפות. צחוקנו  המוגזם לא הצליח למחות בי את הרעד.   נצמדתי " אמא, אמא, מחבלים, הצילו, אני טובע" חיקה בעל השיניים את ישבנו צפופים. הנערים. כעת הייתי אחת מהם. אחר כך התכנסנו. רחוק יותר, ליד המים. מעשה הפשע קשר אותי אל לביצוע פשע. חשתי עוצמה לא מוכרת. שפת הים. רעדתי. בכיתי. צחקתי. לראשונה בחיי הייתי שותפה לא רציתי לחזור למחנון של בני קיבוצי. עמדתי לבד, מרוחקת, על עבר. הוא ניגש וחתך בזריזות באולרו את החבלים.  התפזרנו משם לכל החיוך שעל פניו, כמו זה שעל פני חבריו, היה נבוך. "זהו", אמר הג'ינג'י, מתנשף. "איזה יללן!". קולו היה עז, אך ומפציר. מגחכים ואני  מאחוריהם. " די. שחררו אותו", אמרתי בקול חלוש באוויר העומד. הנערים ניצבו במרחק מספר מטרים  מהגוף הגונח, במזרח, הטיל על הים שביל מרצד וכסוף. ריח הגופרית התגבר המים השמיעו שכשוך לאה וקצוב, כנשמת ישן.