מתנופפות על החלל העוטף אותה, וכך היא רוקדת, ורוקדת... עד שהאש נחלשת וכבר אינה מרגישה את ירכיה הבוערות ואינה מרגישה כיצד היא נופלת על האדמה, ונשארת שם, גם כאשר הולכים כולם, מעולפת, שוכבת שם. צינת הלילה עוטפת אותה והאש מלחשת והחושך מונח סביבה, והיא ישנה. לפנות בוקר עוד לפני שעולה השמש, היא חשה ברטיבות בכף רגלה, הוא מותחת את הרגל ונתכלת בפרוותו של כלבה, פיה דבוק אל האדמה, היא מסתובבת ומטה את ראשה, מבעד לערפילי השינה היא רואה צללית רחוקה על ההר. גוש שחור קטן נע על ההרים, בדרך המובילה אל העמק. לאט היא מתיישבת עניה נעוצות בדמות הזז לעיתה, שערה סתור ודבוק לפניה, בבגדיה חול וכפות רגליה שחורות מן הפחמים הסובבים את המדורה. הרחק במוחה עדיין נשמעות מחיאות הכפיים. לאט עולה השמש מעבר להר, והיא חוזרת ונשכבת על האדמה. ידיה פשוטות לצדדים, עיניה נעוצות בשמיים המתעוררים, ומוחה ריק, ריק מכאבים. היא מחכה. .. זה שלושה ימים שהיא רחוקה מהמאהל, לבדה בשדה, עשרים ושתיים כיבשותיה ושני כלביה עמה. הזר עדיין במחנה, גופה יוצא אליו והיא אינה יכולה ללכת לשם. בחיפוש אחר עשב טרי התרחקה מאד. שמש הצהרים האטה את קצב ליחוך