שם. כמעט שהכל היו מרוצים. אבל רק כמעט. האישה הקטנה שעמדה לצדי באותה העת הייתה לא אחרת מאשר שירי חלילי. המראה שניצבה מולנו הייתה מאותן מראות מרחיבות מסתבר. מאחר שלא ידעתי על קיומן של מראות מעין אלה, ומאחר שמעודי לא צפיתי בדמותי המשתקפת מבעד לזכוכית הקסם אלא רק שמעתי על סגולותיה הנפלאות להפגיש בינינו לבין עצמנו באופן מדויק ולא כמו שמי הנהר נוהגים לעשות, הזדעזעתי לנוכח מראה עיניי. ילד מחוצ'קן ושמן, שעומד לצד היפיפייה שהוא אוהב לאהוב. לא ידעתי את נפשי מרוב צער. רציתי שהאדמה תפתח את פיה, ואפול לצד השני של העולם, שם אעבוד בעבודות כפייה, בתנאים מחפירים ללא מזון עד אשר אשיל מעליי את עצמי. האדמה בגדה בי, אז פתחתי בריצה, וכל אנשי העיירה אחריי. איש אינו מבין, כולם שואלים את עצמם מה זה עתה התרחש. שוטים, מישהו חשב אולי שארצה להשתתף בתדרוך בטרם אפגוש במראות המדוברות? גם כן הפתעה. חציתי את המדשאה בריצה, ואחריה את הגשר שעל פני הנהר. נכנסתי אל שדות התירס, בשלב זה אנשי העיירה כבר לא נגלו בקו האופק. עברתי את שדות התעופה והגעתי בטעות לשדה של שרה החולבת, שבמרכזו נחה לה רפת מתפוררת. המשכתי בריצה קלה, מתפלל