ולאחרונה זה כמעט תמיד, פותחת לי עדנה, את הדלת. ילדה גדולה אולי בת 14 וקצת,  אבל כמעט בלי חברים, אולי בגלל שהאמא שלה מדברת גרמנית?  הבית של גב' הופמן  קצת יותר גדול משלנו, כי להם יש מרפסת גדולה וסגורה, בעוד אני והורי עדיין גרים בבית של חדר אחד. אפילו השירותים שלנו עדיין משותפים, עם משפחת חייקיס ואנחנו לא סגרנו שום דבר, כי אין לנו אפילו מרפסת. אני דווקא מחבבת את גב' הופמן, למרות שהיא צועקת עלי לפעמים בגרמנית ומרביצה לי עם הסרגל על האצבעות, אם אני מרימה אותם יותר מידי גבוה. אחר כך היא מיד מתנצלת ונותנת לי סוכריה צבעונית, ולפעמים אפילו חתיכת שוקולד  שיש לו ריח  וטעם מוזרים. גב' הופמן אומרת שזה שוקולד תוצרת חוץ. מאיפה יש לה בצנע שוקולד, ועוד תוצרת חוץ, אין לי מושג, אבל אלה דברים שמוטב שלא אספר להורים שלי כי הם לא כל כך אוהבים אותה. במיוחד אבא שלי שלא סובל את הכובע שלה עם הנוצה. אימא שלי תמיד אדיבה כשהיא באה לשלם לה גם  עבור השיעורים שלי וגם עבור התירגול. אימא שלי  מתעצבנת כשגב' הופמן אומרת לה שאני כשרונית ושהגיע הזמן לקנות לי פסנתר. אני יודעת לפי הכתפיים שאימא שלי לא אוהבת לשמוע את זה, כי