הכביש עפה חמש מטר ממכונית שפגעה בה באזור האגן, ושם היא בוכה, חבולה, אומרת אני בסדר ונראית כמו גיהינום. הג'ינג'ית הזקנה מתחת למדרגות כבר מתה, מזמן. ראה אותה לרגעים, כילד קטן. לא יודע למה הוא זוכר אותה. סבא שלו, עם הזקן הארוך וכובע הבארט, לא מדבר הרבה, אבל רואים מתבונן היטב, יש לו דעה. הילדים ההם, שלוש או ארבע, דפקו לו מכות בגן בארגז החול. החול נכנס לפיו לעיניו. הם היו משועממים כמו מוות וטיפשים כמו שרוך נעל. הוא ראה אז את העיניים של שירלי, המפוחדות והאמיצות. -רק תאהב אותי- ביקשה. הוא לא היה יכול. היא הלכה ממנו עם ציור של פרח שצייר לה. הציור היה חיוור וגרוע, בשבילה הוא סימן אהבה. היא הלכה ולא חזרה. עדיין מסביבו חיפשה אהבה אצל נערים אחרים, והוא היה מביט, ושותק -זה גדול- היה אומר יובל, חבר של עידית, -ככה לנסוע באוטובוס עם ווקמן. אתה מרגיש עף, אתה מרגיש חופשי. החיים לא נוגעים בך.- הוא התאבד בצבא, עם הצחוק שהיה לו, עם חוש ההומור המופרע, עם אהבת החיים השרוטה, אכלו אותו שם. -אתה לא צריך לכתוב על מין- אמר לו יובל אחר, חבר שלו. -זה זול ומטומטם. אתה יכול יותר מזה- אבל כל הנשים שהוא רצה עדיין היו