     אנחנו חוצים את הכיכר. שפיגלר מתנודד באלכסון. גם אני. הרחובות ריקים, כל כך ריקים. איך העיר שלך נראית אחרת בשעות  הלא חשובות האלה. איך אותם מקומות מגלים לפתע את עצמם  מחדש כשאתה שיכור. אנחנו עוצרים. שפיגלר מביט בשמיים ושותק. הוא מציץ בשעון, הוא נראה מהורהר, אפילו יחסית אליו. -"תמיד רציתי להיות פה כשאין אף אחד. ואם אני שיכור, אז זה   הרבה יותר טוב אפילו" - הוא אומר. -"אתה לא נורמלי..." -"אז מה? אז מה אם אני לא נורמלי? אתה כן? אולי תשתוק   שנייה ונשב? אולי נשב שנייה ונשתוק? אולי נגיד לאיש הזה כמה  מילים בלי שאף אחד שומע אותנו? בלי שכל המטומטמים מבזבזים   את המילים שלנו ושלהם? מה אתה אומר? אולי נשב פה קצת   ונדבר כמו ילדים גדולים עם אחריות מינימלית? "  אני מתיישב לידו. הפעם אני מסכים. -"כמה פעמים עברתי ליד המציבה הזו והמשכתי הלאה כאילו לא   קרה כלום. כמה פעמים ראיתי את  כל הילדים עם מדי החאקי    המזויינים שלהם שרים שירי 'בא לי לבעוט בכם'. כמה פעמים   שמעתי את כל הסיסמאות הריקות האלה, כמה פעמים רציתי לגשת  ולא יכולתי. כמה פעמים רציתי לבקש ממנו סליחה ולא הצלחתי,   כמה פעמים רציתי להגיד