וולטר הקטן, נישקה וחיבקה את הילד ופשוט מיאנה להיפרד מבנה. פסח פול ניסה לעצור אף הוא את דמעותיו, וולטר שלו נוסע ואולי לא ישוב לראותו עוד. "אנחנו ניפגש ממש בקרוב" - הבטיח לילד בעיניים דומעות. וולטר עצמו לא בכה, עד אשר נקראו כל הילדים להיפרד סופית מהוריהם. "כל הילדים מתבקשים לעלות אל המשאיות" - הכריז מאן דהוא ברמקול. וולטר הקטן הבין פתאום את משמעות הדבר. בעוד דקה או שתיים, יישאר לבדו והוריו לא יהיו עוד לצידו. וולטר סירב בכל תוקף להיפרד מהוריו ופרץ בבכי קורע לב. "אנחנו נגיע ללונדון, וולטר, נגיע..." - ניסה פסח פול לשכנעו. "אני לא נוסע, אני נשאר כאן", צעק הילד בן ה-8, אשר קול בכיו הצטרף לבכיים של שאר הילדים, עד שלא נשמע כלל במקהלת הבכי. לבסוף, בלית ברירה, האיצו המארגנים בילדים בתקיפות רבה לעזוב, שכן הזמן דחק, קרעו את הילדים מחיק משפחותיהם, ועזרו להעלותם אל המשאיות, אשר החלו לנוע אחת אחת אל היעד הבא, תחנת הרכבת של וינה.  בעודו עושה דרכו ברכבת אטומה ועמוסת ילדים לעבר החופש, עד להולנד, ומשם באנייה לעיר הנמל הרוויץ' אשר באנגליה, שבו אסתר ופסח פול פייט שבורים ורצוצים לביתם, בלעדי בנם יחידם,