ויפה. משפחה אחת גדולה ובריאה. אפילו אני. לי עם כל הזכרונות, ואפילו את אבא, ואני רוצה לחזור לתקופה יחזור. ואני רוצה שהכל יחזור. ואני רוצה את הבית הכתום שהיה והיא היתה האמא הכי יפה בעולם. ואני רוצה שהחיוך המקסים שלה כי הוא היה בלונדיני וצעיר והתאים לעיניים הכחולות שלה. אני רוצה שהשיער של אמא יחזור. מתמוטטת במטבח והבת החלשה מנסה להחזיק אותה. וסצינות סוחטות דמעות כמו בסרטים ישראלים. שהאמא החזקה אני לא רוצה לקום מחר בבוקר. לעוד יום של פחדים וסיוטים, או להיות הכי משוגעת שאני יכולה ולצאת משליטה. אולי אני אחליט להתחפר מתחת לשמיכה ולא לצאת משם שבוע, לעוד יום של חוסר ידיעה מה יהיה המצב רוח שלי בעוד שעה. אני לא רוצה להתעורר לעוד יום של ריקנות. אני לא רוצה לקום מחר בבוקר. לתקופת חיים. ויש לי מספיק רחמים עצמיים ומספיק מעשים פתטים שיספיקו לי סיבות להרוס את כל מה שהיא בונה. יש לי פנים של ילדה מתבגרת שלא מצליחה ליצב את עצמה ומחפשת משהו להשען עליו. יש לי אנחות יאוש מאוסות, כמו של אשה מרירה וזקנה, שרק מחפשת