במהירות הוא התגבר ונותרנו עומדים בגשם הכבד, כשמהכלבה והגופה לא נותר כל סימן. הצחוק בו נדבקתי מהתאומים פינה מקומו לבכי לו חיכיתי כל הבוקר, או יותר נכון, כבר עשר שנים. מיכל ושניר שעוד לא נרגעו, הצטרפו אלי. מיכל נראתה כמי שמרגישה קצת לא נוח עם הצחוק. חייכתי אליה כמו נותן אישור אילם, שה מותר. חיבקנו אחד את השני חזק חזק ונתנו לגשם להציף את גופנו במים ולכבות את הלב הבוער. כך עמדנו בגשם, מאוחדים בגופנו, והעולם עצר. ואומנם הלבבות כבו. חזרנו לדירה והחלפנו בגדים. מיכל נכנסה לחדר האמבטיה ואני ושניר הסתכלנו אחריה בדאגה. כשנשמע קול זרימת המים נשמנו לרווחה. שניר הביט אלי וחייך. הכל יהיה בסדר עכשיו, נכון? רציתי, ואמרתי, שהכל יהיה בסדר. אבל משהו עמוק בפנים, יותר בפנים מהמקום בו שמרתי את כל הרגשות, לחש לי שמאותו יום הכל עומד להשתנות. כל כך קרובים ומאוחדים כמו שהיינו תחת הגשם, מחובקים בגוף ושותפים בלבנו, לא חזרנו להיות. ולא נחזור עוד לעולם.