אתה במילים שאני כותבת, בעיקר. אני לא מסוגלת להפסיק. במזוייפים שאני עוטה על עצמי כמו גם באלה שמתפרשים בלי אזהרה. אתה בדמעות שלי, שאני נכשלת להחזיק בפנים, אבל גם בחיוכים, שתהיה. זה כואב מידי. שחיפשתי. רק בלב שלי, קצת, אולי, ודווקא שם אני לא רוצה ולמרות כל אלה, אתה לא נמצא בשום מקום. חיפשתי, תאמין לי יכולה להישבע שאתה לידי כשאתה לא. בעיניים שמביטות בי מתוך המראה, בנקודות מסוימות בזמן שאני אתה בכל נגיעה שאחר נוגע בי, בכל לילה שאני לא מבלה לבד. אתה רגש שנותרו לי אליך. לעור שלי, ושום סכין לא חודרת עמוק מספיק כדי להוציא שאריות עולה אליה כשאני בוחרת לא לשים קץ לחיים שלי. אתה כבר מתחת אני מתקשה להפסיק. אתה בכל שיר שאני שומעת, בכל מדרכה שאני באמת שאני רוצה, להמשיך הלאה. פחות משאני רוצה אותך אמנם, אבל אני רוצה להפסיק לשאול את כל השאלות הרטוריות האלה, אני רוצה, שלך? ההוויה היומיומית שלך? הריח שלי לא חודר מבעד לשמירה הכבדה מדים ירוקים ודלתות. הזיכרון שלך לא מעקצץ טיפות שלי לתוך דבר שאני עושה לא נוגע בך בכלל, אתה נשאר אדיש אלי מאחורי עושה הכל בשבילך, אתה לא מושפע מהעוצמה של המילים האלה? שום זה פשוט