באופק המסדרון. המשכתי ללכת. אולי כדאי שאפסיק? שאחדל מן ההתהלכות המגוחכת הזו? בדיוק כשעברה מחשבה זו בראשי, הופיעה פתאום לימיני דלת. אבל לא בדיוק דלת. בהתחלה, היה נדמה לי שאני בוהה אל תוך השמש עצמה. כל כך מסנוור היה הזוהר שבקע מתוך הדלת, הילתה כל כך גדולה וחייכנית. צבעה הזהוב והיפה קסם לי, ופסעתי צעד לעברה. כמו ידעה את שעומד להתרחש, זהרה הדלת באור חזק עוד יותר, קורצת לי להמשיך ולהתקרב אליה. הושטתי ידי קדימה, נגעתי בידית הנעימה ופתחתי את הדלת. מיד נבלעתי בתוך כל הזוהר הנהדר, ותחושת סיפוק מופלאה התעוררה בתוכי. הרגשתי נפלא. הרגשתי כאילו טיפסתי כל הדרך לפסגת העולם וכעת איש לא יוכל להוריד אותי ממנה. ואז, כצפוי, מראות הבזיקו לפניי. ראיתי את ה-100 הראשון שקיבלתי בחיי, בכיתה א'. 100 בחשבון. כמה ששמחתי אז... ראיתי את הציור המיוחד שציירתי בשיעור אמנות, ציור שהשקעתי בו שבוע שלם, נתלה על הקיר בכיתה... ראיתי את הבובה תמי החמודה שקיבלתי ליום הולדת תשע ממיס אוולין, ואיך שתפרתי לה שמלה אדומה עם סרט. כל כך קשה עמלתי על השמלה, תפרתי וגזרתי וגם התחלתי מחדש כשלא הצליח. רציתי שיהיה מושלם... ראיתי את הסכין