עיירה באיטליה, לא היה מה לליל להציע. "עם כל קישוטים אלה על הבתים, גנים ופסלים לא הייתי מחליף אותה בתל אביב שלנו", קבע בהחלטיות מיקי, "אז זהו מה שיש לראות כאן ?"  " העיר אפורה והבתים על  אף הקוסמטיקה הזאת אפורים." " זה בלי כל ספק מאבק הפחם, שהרוח מביאה מהמכרות." "מה אתם רוצים 'חברה' ? קחו זקנה  בת שבעים או שבע מאות  ותעמידו מולה סניורינה בת עשרים. מי יותר יפה?" קבע ה'צבר'. "הי,חברה, הביטו פה בין העצים ! מה זה ?" קרא מישהו. התקרבנו ולומר את האמת הזדעזענו. קבוצת פסלים, שדמיונם לבני אדם היה מפליא, אך באיזה מצב. "כאן כתוב, שאלה הם ארבעה אזרחי ליל, שנורו למוות על ידי הגרמנים לפני  100  שנים", קרא 'ז'אן את הכתובת. "אבל אם הם נורו.." אזרח מקומי ,שראה אותנו מתבוננים בפסלים, כאילו קרא את המחשבות שלנו הסביר: "זה היה לפני מאה שנים ואילו  הברברים הגרמניים, שהיו כאן עדיין לפני כמה חודשים ערפו את הראשים של כולם ולשניים מהם הסירו את הרגליים." "איום!  זאת כאילו אנדרטה של השואה", לחש ה'צרפתי'. "אם זאת  היא אנדרטה של השואה, אז לא ראית את ברגן בלזן. אנחנו נאלצנו ללוות   את הקצין, כשהוא ביקר במחנה זמן קצר