אחרת. עדיין אבודה. אבל כבר לא על השביל שלך. שקט כאן כל כך. אני אוהבת את השקט הזה. שקט שקיים רק ביום כיפור, ורק בארץ הזאת. 25 שעות של ברכה, של זמן לעצמך. מתנת הבדידות ליום אחד שנכפית עלינו, מאלצת אותנו להתמודד עם הדבר האחד שמפחיד אותנו יותר מכל - עצמנו. דפדוף קל במחברת מבשר לי שאלו הם עמודיה האחרונים. בקרוב אצטרך לקנות מחברת חדשה. איני יכולה להימנע מהמחשבה, האם שמך יופיע גם במחברת הבאה? וכמה פעמים? אתה, שפעם היית מעין עוגן בחיי, עוגן הפכפך ובלתי אמין, הולך ונעלם מהם בהדרגה. אבל נדמה שלא לגמרי. אף פעם לא לגמרי. אני נינוחה לחלוטין כשאני חושבת על החלומות שלי עליך, איתך אבל בלעדיך, שהתפוגגו כבמטה קסמים כך יום אחד, כמו לא היו מעולם. על השנים שבזבזתי במעקב שקט אחריך, נחושה ומתמידה ברגשותיי. לפעמים זה מצחיק אותי, איך לעולם לא תבין. אני יודעת היום, יש דברים שמוותרים עליהם בחיים. השניות הבודדות בהן מתקבלת החלטה, הן כאן ועכשיו. אבל היקום הוא הוגן. הוא לעולם לא מותיר אותך ביד ריקה. וכך, ברגע בו הכי פחות ציפיתי לכך, הגיעה יד גדולה ובוטחת ולקחה את ידי, חפנה אותה בתוכה. ומאז לא נפרדנו. לא אשקר לעצמי