להבהיר שמשפטי מחץ שמתאימים לכיתה ח' הם בדרך כלל אחלה, אבל לא היום. "איך פועל הלב שלך, מר דיין?" הוא התעקש, מגביה את קולו במקצת. "הלב שלי?" עניתי בקול רועד, חי מחדש את אתמול, "הלב שלי פועל לבד". כיתה מלאה, פרופסור, מתלמד ולוח. 33 סטודנטים - ורק אחד מהם בוכה. התחלתי לאט, בקטנה, עם דמעה אחת. עין ימין, נדמה לי. כולם במתח, מחכים לראות מה קורה עם האשכנזי הזה, שבוכה בעשר בבוקר של יום שני. ולא אכזבתי, בכלל. הכל יצא, עד הטיפה האחרונה ועוד קצת. לא התכוונתי. באמת שלא. "הובהלתי" למשרד היועצת, כ"מקרה חריג". הובהר לי בעדינות שבימים כהרגלם יש לקבוע תור בשביל לראות את היועצת, אבל הם רוצים שאני אדבר איתה, כ"מקרה חריג". וכאן אני, מונח על ישבני החריג אל מול דמותה הדרוכה בכוננות ספיגה, מתלבט איך אני יוצא מזה, ואיך נכנסתי לזה מלכתחילה. זה בגלל נועה. לחלוטין ולגמרי בגללה. פעם שניה שהיא עוזבת אותי. השנה. ואני אוהב אותה. מאוד. והיא? לה נוח איתי, כי אני בחור נוח. תמיד עושה מה שהיא רוצה, מתי שהיא רוצה וכמה שהיא רוצה. וחושב שזה בסדר, כי אני אוהב אותה, וככה זה כשאוהבים. והיא? לה נורא נחמד איתי, כי אני בחור נורא