אני מרגישה את זה מתחזק, הכח שבתוכי. אני מרגישה את זה אוכל אותי מבפנים, את הנשמה שלי, הנפש שלי, הלב שלי, המח שלי.... וזה מפחיד אותי, כי ידעתי כל כך הרבה זמן את הרוע שבועלם הזה, ואת הכח שיש לו להרוס אותי, ועכשיו זה נראה כאילו שמצאתי משהו טוב, מה שחיפשתי עד עכשיו. וזה נראה לא מציאותי, וזה נראה טעות כי זה נכון, וזה לא צריך להיות, כי שום דבר לא צריך להיות נכון, לא פה.... אבל הנשמה שלי גוררת אותי עמוק יותר לתוך זה, אני מרגישה את זה קורא לי, לא בשמי אלא בקיומי אבל אני מרגישה שלמה. ויש כאלה שידעו על מה אני מדברת, ויש כאלה שלא יסכימו איתי, ויש כאלה שיצחקו. אבל מה, לעזאזל, אכפת לי מהם? הם יכולים לצחוק. הם יצחקו כי הם לא מבינים, וזה מפחיד אותם שהם לא מבינים. הם צריכים את הכל מסודר וגמור ותחת שליטה. וזה מה שמייחד אותי. זה מה שהופך אותי, עד כמה שאני מוזרה לאנשים מסוימים, נפש שאני מעריכה, וזה הדבר היחיד שחשוב. אפילו אם חלק מהדברים שאני אגיד או אעשה הם לא כמוך, והם לא מספיק טובים בשבילך, והם מוזרים, ומעצבנים, ומוזרים, אני מרוצה מעצמי. אני מרוצה מעצבי בגלל הנפש והיישות שלי, ואני לא מתחרטת על הדברים