"אני!" היא הניפה אלי אגרוף. "את ואיזה צבא???" שאלתי בחוצפה. "אל תהיה תמים, אני אכסח אותך!" היא אמרה. "אני אולי מזל טלה אבל אני לא שה תמים. מהההה" עניתי. "יופי מיגי, שלום כיתה אל"ף. אני המורה להגנה עצמית שלכם ואני אדגים את התרגילים על גופו של אחד מכם. יופי שהתנדבת מיגי. תקבל תעודת הזדיינות בסוף!". "חכי חכי, אני אדפוק לך כאלה מכות. יאללה בואי נסתלק מהקאמיקזי בפוטנציה הזה". "מק'מקי לא פה!" ציינה עינת. "תגידי, מה הקטע הזה של לעוות לה את השם?" שאלתי. "מיגי, זה מידע שמופץ על בסיס של צריך לדעת ואתה לא צריך לדעת!" עינת חייכה ברשעות, "תשאל אותה והיא תגיד את אותו דבר". חייל מיחידת הליווי ניגש אלינו ומנע ממני לתת תשובה עסיסית. "איפה ג'וליאנה?" שאלה עינת. "אה... תראו..." החייל החל להתרפס מיד, "הייתה... אה... החלטה של המפקד..." הסביר. הסתערתי אל תוך הבניין ששימש, בין השאר, כמפקדה של יחידת ליווי האח"מים של הפנטגון. "מה הקטע הזה??" דרשתי ממפקד היחידה, "למה לקחת את ג'וליאנה מאיתנו??". "אה..." עוד מתרפס חסר חוט שדרה, "הגיעו אלי דיווחים שהיא... אה... שוכחת את הגבולות... איתכם". "התכוונת שהגיעו אליך