@-<-<- הבוער, מעבירה יד בשיער, ואז ניגשת אליו ומצטרפת בחיוך. גומעת לגימה אחרונה מהקפה הלוהט שלך, מתרגלת להרגשת החום בודד פה. את יודעת את זה. את תמיד רואה אותו יושב שם לבד. את מגלה את הבחור המיוחד והתפוס שלך יושב בשולחן ליד. גם הוא שלך. מרגישה את הנוזל הרותח מחליק לך בגרון. את נרתעת בהתחלה, ואז מרשה לעצמך להנות קצת מהרגשת חריכת החיך בהפסקה את יושבת בקפיטריה ושותה קפה. הוא צורב לך את הלשון. ומחייכת לעולם, כמו שהעולם אוהב. באיחור קל ללימודים, עוטה על עצמך את הפרצופים הרגילים, טלפון לבנק לברר עד כמה צמח המינוס שלך בזמן שישנת. מגיעה אומרת לו שתגיעי לסופשבוע אצלו והכול כרגיל. אחר כך עושה עוד החלטה מהירה, ואת מתרוממת וחוזרת לאוטו. בדרך את מתקשרת אליו, אחד לא מסתכל. את מרשה לעצמך בכל זאת לשחרר צרור דמעות קטן החוצה. ממילא אף לא, לא, את לא הולכת לבכות, לא היום, היום הזה התחיל טוב. אבל וללכת מול הים. ועוד יד ביד. פתאום את מרגישה גל רגשות מציף. כך הרבה שנים יחד עדיין מסוגלים בשמונה בבוקר, סתם ככה לקום ליבך. לא שיש לך סיכוי, אין הרבה זוגות כאלה. כאלה שאחרי כל לחייך, נשואה באושר, בבוקרו של יום רגיל