עמית?" נעמה פנתה אליי, מפוחדת, היא התעוררתי, ספוג בזיעה ורועד כולי. "דיי! תעזבו אותי! התחלתי להצטמק ביראה. להתקרב עם ידיהן מושטות אליי. "למה רצית שנמות? לא עשינו לך כלום. למה רצית שנמות?" הן החלו מכיסאותיהם ולהתקרב אליי. עיניהם נראו ריקות, חלולות, חסרות חיים. הן החלו לקום "הנהג שלנו חברה'מן, הוא ייקח אותנו לתימן..." הילדות בהו בי, האוטובוס, שכוב בספסל האחורי בוהה בשממה האינסופית בחוץ. התעוררתי ושפשפתי את העיניים, מצאתי את עצמי שוב באותו "עוד חצי שעה נהיה בבאר-שבע", קרא הנהג. אותי ברגע שקיבלו את שיטת הטלפון. הכרחתי את עצמי להירדם. לא רציתי לראות את הפרצופים הבוכיים שלהם, בטח חשבו להספיד לא רציתי לחשוב על כלום, לישון ולהתרחק, לברוח כמה שיותר מהר. לידה, וגם זה מהול בכאב אינסופי, שלא אחווה לעולם. שנאתי בתי חולים, הדבר המשמח היחיד שמתרחש בכלא הלבן הזה הוא שמה ראשה על בטני. "כמה דאגתי לך, חשבתי שאתה מת", נעמה החלה לבכות תוך כדי שהיא אמא החלה לבכות ואבא לקח אותה הצידה. "הבן שלכם בר מזל, הוא ישב במושב הרחוק ביותר מנקודת הפגיעה", התעוררתי בחדר לבן, פנים מוכרות בירכו אותי. מיקדתי את שארית