הראשונה, כמו שאף אחד אחר לא מעז. המאוורר מסיט את השער מעיניי ואתה מסתכל לתוכן, כמו בפעם לעתים אני מתעוררת ומוצאת אותך שוכב לצדי. אתה לוחש שנפלת. כי אולי... אתה רק של קיץ? אולי, עד בוא החורף, אתה תיעלם? ולא תאמר לי עוד שזה לא הזמן, החלו לנשוב רוחות של סתיו, ריח של סתיו מתפשט פה בחדר. אז חשבתי על זה. משהו שמח' והתהפכתי על בטני. פניך. ואני התלבטתי אם לגרש אותו אבל בסוף מלמלתי 'תכתוב אתה שלשום נכנס עש לחדר באמצע הלילה והתמקם לך על האף. עיוות לך כפרה. אותי מרימה ידיים, משתתק ועוצם עיניך, מודע, או לא, לכך שאין לעברי ושב לסימפוניה ואני תוהה מתי הפכת כה אטום. אתה רואה להתעלמות קרירה והתחזקות הזמזום. 'תכתבי משהו שמח', אתה זורק אני מתחילה להקליד ואתה מזמזם, שולחת בך מבט נוזף אבל זוכה תקרה אחרת. שפכטל ולגרד אותך. מחיי. ואז יישארו לי רק הצללים. ואתה תמצא לקום ולהתגנב למטבח. לחפש את כלי העבודה של אבא, לנבור ולמצוא להבחין רק בצללים באדיבות המכוניות שנכנסות לחניה, אני חושבת