מהבית מזמן, כבר כמה שנים, והיום היא יצאה פעם ראשונה, כי היא היתה צריכה להתאשפז."  חיוכו התכווץ. "ואז היא נסעה נגד הכיוון ברחוב שלה ושוטר תפס אותה. זה מספר שלוש. מעכשיו זה מתחיל להיות מצחיק." "כן." הוא שילב ידיים על חזהו כממתין. "היא אמרה לשוטר שהשינויים בסדרי התנועה קרו בזמן שהיא היתה בבית. ביציאה מהחניה הפרטית שלה אין אף תמרור שמראה שהרחוב חד סטרי. אז הוא התאהב בה." "את עובדת עלי?" "כן, אבל לא בהכל." "והיא התאהבה בו גם?" "מה רע בזה? לא רצית אף פעם להיות שוטר תנועה, כשהיית ילד?" "אמרתי שרע? שאלתי אם היא התאהבה." "יתכן."  "והיא לא אושפזה?" "אכן, לא." "את לא אוהבת אותה במיוחד." "לא חשבתי על זה, אבל במחשבה שנייה בהחלט קורה שאני מפנטזת על חברה-הכי-טובה אחרת." לא היא, אלא אני היא זו שאמורה לצלול אל צללי וילונות ולרפרף בין רפאי-שטיחים ולשלות קליפות אשליה שקופות מפינות מאובקות ושכוחות, וללכת לאיבוד בג'ונגל הפיליפיני הירקרק שבין קפלי הסדינים כמו חייל יפני שלא ידע שהמלחמה נגמרה.  אני ולא היא.  אבל כמו עש במנורה, אני נחבטת בענייני דיומא מסנוורים בלובנם. "מה, באמת?" "לא." "לא, מה?"  "לא באמת."