שלא כבה. והניצוץ, אותה אהבה אותו המגע, נוטעת עץ לזכר... שם אשב כל השנים בין ים לימים של עיני. במרחב התכול נושמת גלים של הנאה מציירת בצבעים של הטבע, ניצבת אני, שם של דמיון, מנתצת גבולות אוחזת חלומות שרקמת, בין ים לימים עד חדלון. עד קץ השנים ופורח שבע נסיון פוקח עיניו וצומח כמו עולל הגדל בבטני מטפחת זריחה והשכמה ניצבת אני, שם השזורים בחוטים שארגת, בין כחול לרגעים