לחדר. קדה קידה קלה חייכה חיוך גדול, מה גדול? ענק   ואמרה שלום לכל הנוכחים לנו ולכל אלה שמימיננו ומשמאלנו לפנינו ואחרינו ומאחורי כתפינו... רותי אמרה שקהל גדול נוכח איתנו היום שכולם כולם אוהבים להגיע ושהם סקרנים ושאולי יבואו עוד... נתנה כמה הנחיות ושנפתח את החלון כי נהיה צפוף כל כך וחם כל כך... אני התחלתי להזיע מפחד.  רותי לקחה מהשולחן את הפתקים עצמה את העיניים חייכה לעצמה כל מיני חיוכים קראה פתק קטנטן ושאלה מי זה איתן? איתן הרים את היד רותי קראה לו לשבת קרוב בשורה הראשונה ממש ממש מולה ואמרה אני רואה בדידות אני רואה מחלה  וזה לא קל  ואיתן ענה שזה בדידות מרצון המחלה ממש לא! וצחק  אבל היא המשיכה ואמרה  שהיא יודעת כמה שהוא בודד וכמה שקשה לו... והוא סיפר על אמא שלו שמתה מסרטן ועוד כמה אחדים מהמשפחה. רותי חיבקה אותו חיבוק אמיץ שכזה שאפילו אני מלכת החיבוקים לא הייתי מחבקת כך את אף אחד. איתן הרגיש כל כך נעים שהעיניים שלו דמעו כי הוא נזכר באמא שלו והוא חיבק אותה כמו את אמא שלו  בחזרה... וכולם מחאו כפיים. רותי אמרה שהיא רואה שיש סיבה שהוא יצטרך לפגוש אותה בהמשך באופן אישי שהיא תשלח לו מייל שהיא