הזיל את דמעותי במקומי. בקרקעית עיניה של מארה ראיתי פצע בלתי מאוחה, אבל גם חיוך מתריס וקנטרני של לאחר יאוש. חיבקתי את כתפיה. שפתי נגעו בכמה תלתלים בהירים פליטי הפקעת המהודקת. ראשה הורכן על כתפי, וידיה שולבו בחיקה. בטנה לא היתה שטוחה כבעבר. יותר משמץ עגלגלות ניכר בה. גופה חמים כל כך ומוצק. ריחה, צבע קולה, העצב המפויס בעומק מבטה. הכול שמור עמי. הבטנו בעד החלון. בבואותינו השיבו לנו חיוך. מבטו של ילד ננעץ בי, עיניו כהות ושערו הבהיר מכסה את מצחו. הוא חייך אלי את חיוכה של מארה. החוץ הואר בבת אחת באורם של פנסי ערפל גדולים, אור, אשר גבר בזוהרו על האורות שבפנים. זגוגית החלון הפכה שקופה לחלוטין, ואנו הסתכלנו בשקיקה, כשני ילדים, בנוף הלילי ההולך ונפרש לעינינו, מואר באור כתום חזק. הפעלתי את מכשיר הרדיו ליד מושבי. זה היה "שיר לכת באדום וזהב", השיר האהוב על מארה.  היכן הפוסעים עלי מדרכת וברואי הספסל העומדים מלכת עלי שלכת אדום וזהב נשרו אל חיקו של הים הרחב המים צלולים מסתירים את כזבם המים עולים לוחכים עקבם בים הנשייה המים רוגעים הים הגדול מסתיר את פניו אלה שלא ייוולדו שם כורעים עירומים הם טובלים ומוכי