אחריה רק אור קטן כחלחל נועם נרדם. היא מנשקת את רותם, עושה את הסימן הקטן שלהם, זה למבט שלו. בתנועה, לא להיות מונחת כאן לפניו כבולה על ידי הסיפור הזה רוצה לרוץ, אליו, או ממנו, לרוץ בלי לחשוב, בלי להגיע, להיות שורות, לא לרוץ קדימה, לא להתבלבל, העיניים שלו עליה והיא את הרגליים שלה. והוא מפר את השקט שלה. היא מתאמצת לא להחסיר סיפור לילדים שלהם, מניח את הרגליים שלו עליה, או מושך אליו מארח לקוחות מחו"ל, בדרך כלל זה הוא שיושב ומתבונן בה מקריאה הזמן השקט שלה ושל הילדים. בדרך כלל גם של עומר, כשהוא לא בהתמדה לספר שבידה, מצטערת שלא ביקשה ממנו לחכות לה בסלון. זה בשלה. היא מרגישה את המבט שלו עליה, העיניים שלה נצמדות בגבו על המיטה של רותם. הרגליים שלו ארוכות, כמעט נוגעות בחדר היא מקריאה להם סיפור. הוא יושב על הרצפה מולה, נשען קצת פחות בעדינות משרגילים. נועם מתלונן. שחם שם. היא מתרוממת על רגליה ומביאה את המגבות, מנגבת אותם בגדים חמים כשנכנסת לקלח אותם, מצטערת ששכחה להזהיר אותו קודם השיער בצידי פניו ועל העורף רטוב. היא רגילה לפשוט מעצמה כמה הוא נרטב ושמה לב שחם לו. המקלחת מחוממת והוא לבוש בסריג, היא