יותר הזה דיבר אליה באילמות. הרגשתי כמו אידיוט. דה-ז'ה-וו בפעם הדבר היחיד שהיא אוהבת. אף אחד לא היה אמיתי איתה. רק המקום היה אנושי. היא הסיטה ממני את המבט והתבוננה בכלום. ידעתי שזה שזו לא הייתה היא. אבל רציתי להאמין שכן. זה החזיק אותי. זה שאני שומע. הייתי אצלה בבית, מחוץ לדלת. ידעתי שיכול להיות בלטו מתמיד. התחלתי לשיר לה שיר שהיא שרה פעם. היא לא ידעה השחור שלה כיסה את הגב. הוא ארך לה מאוד, ועצמות הלחיים שלה אותה, ואני לא יכול להרשות לזה לקרות. פשוט הבטתי בה. השיער לשאול. ורציתי למות כי ידעתי שהיא לא תענה, ואז אני אאבד בסדר" היא אמרה. "עוד משהו?" היו כל כך הרבה דברים שרציתי הפה שלי נפאר קצת ואז מלמלתי "סתם, חשבתי... מה אתך...?" "הכל בעיניה. היא ידעה בדיוק מה קורה. היא חייכה חצי חיוך עצוב. "מה?" היא אמרה בקול המאופק והמשגע שלה. הרגשתי איך אני טובע לי את היד, היד שלי הזיעה מאוד בשתי ידיה הקפואות. והביטה בי. צחוק עצוב. רציתי למות. למה היא לא מדברת איתי. ואז, היא תפסה התוכן. היא הוציאה מהקלמר הריק שלה מצית ושרפה אותו. צחקתי היום. היא לא לקחה ממני אותו. תפחתי אותו והקראתי לה את הוצאתי מהתיק