היו שנים - כלומר היו שני אנשים ששכחו ולא עירבו, ושאר בני החצר שעירבו ביניהם ביטלו לשנים האלה את רשותם שבחצר (כדוגמת שביטלו בפסקה הקודמת ליחיד), אוסרין זה על זה - זאת אומרת שהשניים שקיבלו את רשות שאר החברים שעירבו, אוסרין זה על זה, ולא יכולים לטלטל ולא להוציא ולא להכניס, למרות ועל אף שכל הדיירים ביטלו להם את רשותם  שהרי מעתה החצר של שניהם היא, והם לא עירבו, הלכך אסור להם להוציא מן הבתים לחצר או להכניס מן החצר לבתיהם. בגמרא מבואר, שאפילו חזר אחד מהם וביטל את רשותו לחברו, הדבר אינו מועיל, לפי שבשעה שביטלו להם שאר הדיירים את רשותם, ביטול זה לא הועיל, כי האחד אסר על חברו  נמצא שהחצר עדיין ברשות כולם, ואין מועיל איפא ביטול רשות האחד לחברו, שאחד נותן רשות - היינו מותר ליחיד לבטל את רשותו לכל אנשי החצר האחרים שלא עירב עימהם, ונוטל רשות - התנא חוזר על פסיקתו הקודמת ומדגיש אותה: "יחיד" יכול ליטול, מן הדיירים שעירבו, רשות  או בניסוח אחר, הדיירים יכולים לבטל ליחיד את רשותם  שניים נותנים רשות - וגם שניים שלא עירבו, יכולים לבטל את רשותם לטובת הדיירים האחרים שעירבו, ואין נוטלין רשות - בעוד "שניים"