עונת הכדורגל הסתיימה. קבוצת הבוגרים נשרה לליגה השניה. אנחנו, הנערים, זכינו באליפות המחוז (במסיבת הסיום בנצי טפח לי על השכם, וצפה לי עתיד מזהיר: "אתה תשחק אותה בגדול.") שנת הלימודים הסתיימה אף היא (המורה חיבקה את כתפי, והחמיאה לי על הציונים הגבוהים: "מתקיים אצלך שילוב מלבב של גוף בריא ומוח פורה. עלה והצלח!") המונדיאל התחיל. נבחרת דנמרק, בתצוגה בלתי נשכחת, מחצה את אורוגוואי 1:6. המתנדבת הדנית שלי, סיפרתי לחבריי בעיניים נוצצות, חגגה אתי כל הלילה. שבוע מאוחר יותר דנמרק ניצחה גם את גרמניה, ניצחון שהעלה את היחסים שלי עם קירסטן לפסגות חדשות, והוסיף ברק למבטי ההערצה של החברים. "מי סיפר לך?" ניסיתי להרוויח זמן. "אתה מתחמק", יערה לא ויתרה. "לא שכבתי עם אף דנית", התגוננתי. "אתה משקר", תקפה יערה, "אני יודעת שאתה משקר". "אני אומר לך שהמצאתי הכל", התוודיתי. "לי זה נשמע כמו סיפור אמיתי", התעקשה.  "יש לי דמיון מפותח", ספק התנצלתי ספק התגאיתי. "תיהנה עם הדנית שלך", היו המלים האחרונות ששמעתי אי-פעם מיערה. לא נורא, התנחמתי במהלך הקיץ החם והארוך. אני כדורגלן, הזכרתי לעצמי, יבואו מעריצות אחרות. בינתיים