ארבע שעות לנחיתה. של חלומות. המים ממשיכים לגעוש, ירוקים ועיקשים. בינך לבינו, כמו גם בינו האמיתי לבינו שהכרת, מפריד אוקיאנוס מבהירים לך שכבר אין מה לעשות. מושב הכיסא האטום מולך ופניהם הרדומות של חברייך לטיסה ודמעות זולגות, ובחילה מתפשטת בקרבך, ורע לך כל כך. אני רוצה רוצה רוצה. 5. ואת צורחת ומכה באגרופים כמו ילדה קטנה: הביקור שלו בחייה נגמר. מציאותי, ודבר לא ישנה יותר. יגעו ויביטו במסגרת גבולות החלומי והנצחי - כל רגע יהיה חוסר יכולתה להרפות. הוא מצדו, נגע בחייה מספיק. מעתה, ידברו, להם, אך הלילות נטולי השינה והשיחות הארוכות נעשו בעיקר בגלל 4. היא ניסתה למשוך את הרגעים האלה מעבר למסגרת הזמן הקצובה עיניו שנעשות ירוקות ליד האוקיאנוס קפואות במחשבתי. מחוות ריקות - פתיחת דלת, קימה, הזזת הכיסא, נשיאת חפציי. 3. מודעת לכך שאני קלה להרשים, אני תוהה האם קנה אותי בשורת להבין את המתנה ומתפנה לטפל בפצע המדמם קלות. שאוכל להעריך רק כשיעבור הזמן הדרוש. בינתיים, אני מסרבת אלה שלושה ימים ושלושה לילות שנחרטו בי עמוק, ולימדו אותי דבר להעניק לנו חוויה מסוימת ואז לסגת לנקודה נעלמת באופק. היו 2. אומרים שאנשים