ההשמדה, הסבר ששמעתי כבר כל כך הרבה פעמים שאני יכולה לדקלם הטקס התחיל, המורה שלי להיסטוריה פתח עם הסבר על מחנות תיל. מכבים את האורות, האור היחיד בוקע מנרות הזיכרון הכלואים בגדר אני, אני עומדת שם, מחזיקה את הטקסט שלי ביד, בוהה ברצפה. בכסאות, מדברים אחד עם השני. מאה ומשהו ילדים שלא היו בפולין, דוהרים לתוך האולם, מתיישבים שאין להם מושג, אין להם תמונה יותר ספציפית על מה שהיה שם, מאה ומשהו ילדים שרק למדו על השואה לבגרות, מאה ומשהו ילדים הגיע הרגע. כולם ולהקריא, דבר שנורא קשה לי לעשות. למרות התמונות הייתי יותר עסוקה בעובדה שאני הולכת לעמוד מול נגמרה הצפירה, המשכנו כרגיל. לא נתפס לי בשכל. והמספר שהדהד בראשי כל הזמן 000,000,6. בראשי רק תמונות כמו סרט מהמסע, מהמחנות, מהגטאות, האנדרטאות באמצע החזרות הושמעה הצפירה, נעמדנו דום, שתי דקות שלמות עברו קצר, לא לעניין, פשוט וחסר מהות. אני ועוד ארבעה אנשים עושים את הטקס, בהתחלה חשבתי שהטקס יהיה אחרונות לפני הטקס. מסודר למופת, תפאורה מרגשת שהכנו יום לפני. התחלנו בחזרות האולם בבית ספר היה מוכן כבר להכיל את כל כיתות י' ו-י"א, אתמול, יום חמישי ה-5.5 - יום