זה, איתו, פעם ראשונה. לא ומתפורר, מתגבש על הדפנות. "שלום..." אמרתי מרגישה את הפחד מחלחל עמוק עמוק בתוכי "שלום שלום." הוא חייך אלי. את השלט אל הפוף. עידן שכב על המיטה וראה טלוויזיה, ראה אותי וכיבה אותה, זורק בקצה המסדרון בקע אור מפתח קטן בדלת, דפקתי עליה ונכנסתי. פתחתי בזהירות את הדלת, הבית היה דיי חשוך, עליתי במדרגות, פה אף אחד, פתוח, תעלי.' אותו ערב הגעתי אליו בשמונה וחמישה, על הדלת היה פתק, 'אין ואז שרון נכנסה וקפצה עלי, צורחת: "מזל-טווווווב." חייכתי אליו, החיוך שהכי הייתי צריכה להתאמץ להוציא בחיים. "בטח." הוא מלמל. "בשמונה אצלך? כי אני מתחילה לעבוד היום ב-11." זאת.... סקרנות. בעיניים שלו ראיתי סליחה, על זה שהוא אמר דבר כזה, אבל בכל עידן הסתכל עלי, הוא ו-5 החברים שישבו סביבו היו בהלם טוטאלי. "רוצה לנסות ולראות?" "אמממ..." קמתי נעמדת מולו, "לא שווה זיון הא?" יותר. להפסיק להעריך אותו. אצליח להשיג. זה מה שהיה שניפץ את היכולת לשתוק ולא לענות לו ואחרי שנתיים, שהוא היה הדבר שהכי רציתי בעולם, וידעתי שלא "זאת נהייתה שווה", עידן הסתכל עלי, "אבל לא זיון." בשכבה השתנו בשנה האחרונה. וכמה חברים