הידיעה שאתה חוזר לבית ריק, שבו אין אדם שמחכה לך, שמצפה רק עכשיו אני מוכנה להודות בהם אבל הם היו מאוד קשים בשבילי. תחושת הביטחון חזרה אלי פתאום. הלילות האלו שבהם ישנתי לבד, "בסדר שתחזור". "מה בסדר?" "בסדר" אלייך" "אני רציתי לדבר איתך על זה, אני רוצה לחזור הביתה. לחזור "אז למה אתה לא פה איתי?" "כן" "אתה עדיין רוצה אותי?" הוא כל-כך מנסה להרגיע אותי אבל ממש לא מצליח לו. את השטויות האלה מהראש". "הוא לא יפול לך וזה לא נכון שאף אחד לא רוצה אותו. תוציאי לך אותו כי כולכם גורמים לי להרגיש חרא שיש לי אותו". ממזר. אבא לא רוצה אותו כי אמא לא רוצה אותו ואני לא רוצה מיליון פעם שהוא כן. אמא לא רוצה אותו כי היא לא רוצה נכד אתה לא רוצה אותו כי אתה חושב שהוא לא שלך, למרות שאמרתי לך מרגישים הכל, בטח עכשיו הוא מרגיש שאף-אחד לא רוצה אותו. "גם אם אני לא אפיל אותו הוא יפול לבד, אומרים שעוברים "את לא מפילה שום תינוק". "אני חושבת להפיל את התינוק", אמרתי באדישות. ולהראות לו כמה אני חלשה. בפנים, בכל כוחי ניסיתי לא להישבר. אסור היה לי להישבר עכשיו כבר הרגשתי את הדמעות בעיניים ובכל כוחי ניסיתי להשאיר אותן צרות".