הוא הביא את החיוך המקסים שלו, את הנמשים, העיניים הירוקות ואת גומת החן ליד הסנטר. יובלי עשה אתנו, עם החברים שלו ועם המורות שלו מה שהוא רצה.  "טוב, זה בגלל שהוא נולד אחרי טל, והיא כזאת ילדה נהדרת, מחוננת, יפה, מושלמת. מה עוד צריך? ילד צריך את הנישה שלו. אם היא הנהדרת, אז הוא הממזר התחמן. לא ככה?"          אני באמת תמימה כמו עגלה. העיניים של שי נשארו אותן עיניים מחפשות תשובה. "מה את אומרת, אוריתה?" שואלות עיניו, אבל הפעם זו שאלת רב. מי אני שאענה... "שאני אגיד לך מה לעשות? אני? אני?"  כך אומרות עיני. גם זה רפלקס מותנה. השאלה הזו, המבט השואל הזה, גורמים לי לרצות להתהפך על צדי ולהרדם, כשגבי מכוסה היטב בסדין. אני נשענת אל המעקה ומסתכלת בעין אחת בים. מה הוא רוצה ממני? שיחליט בעצמו. "הכל תלוי בך!..." אומר לי קול פנימי ומתחייך בתוכי עם נמשים ועיניים ירוקות וגומת חן ליד הסנטר. "...תשחקי טוב טוב עם הקלפים שלך." "מי ממזר? יובל!?..." אני קובעת, לא שואלת "...הוא שלך בכלל? יובלי נולד יותר משנה אחרי שהעפתי אותך!" "לפי ההלכה אין לכך כל חשיבות..." האם דקלומו השקט מכסה על עלבון גברי צורב? "...כי לאחר