מבקשת סליחה מאדוני. רק דפי רצתה לתקן ראש לאדוני. באמת חבל שאדוני משוגע. לא רוצה להידבק מאדוני..." בעיטה לפרצוף שלה קוטעת את השיגעון הזה ומשטחת אותה חסרת הכרה על הרצפה. לקחתי את המברג החשמלי וזרקתי אותו דרך החלון האחורי אל החצר. חשבתי, עוד מעט, כשאישן, באמת תקדח לי חור בראש המשוגעת הזאת. אני עם חבורה על המצח מכבה את כל הבית. את החשמלים הרדיו והטלוויזיה. לתת רק לשמש השוקעת להאיר את הבית הזה דרך החלונות. כשדפי ישנה היא נראית כמו טנק נטוש ומפורק. כאילו טעונה מבפנים ומנוטרלת מבחוץ. אני עוזב את הסלון ונכנס לחדר שלי, מדליק סיגריה, מסתכל על הנוף המכוער שנשקף אליי מהחלון, ומייד, לא מייד אבל כמעט, אני שומע את הרגליים היחפות שלה יורדות מהמיטה אל הבלטות, באות אלי לחדר, ממלמלות: "דפוק אותי." וחוזרות שוב על עקבותיהן אל השירותים. שם אני שומע את זרימת השתן לתוך האסלה, מבליחה לרגע ונעלמת בחדר של האמבטיה לשטוף את הידיים, חיכוך מגבת, ושוב לידי, ממלמלת: "דפוק אותי." ושוב נעלמת. הפעם היא שוטפת את עצמה במקלחת במשך כשתי דקות. יוצאת עירומה כשהמגבת על צווארה, תולה את המגבת על הקולב בפינה, וממלמלת: "דפוק אותי."