באמת אעלם. ולחוש שאני שייכת להכל, אפילו לחורף, ולדעת שאני אף פעם לא ופורחת -שאהבה יכולה לעשות גם את זה, ולנשום שקיעה וזריחה משתנים בגשם, ואיך הגינה ששתלתי ושטיפלתי בה ושאהבתי רק גדלה לחרוץ שקע עמוק באדמה ספוגה מול הבית ולשבת ולראות איך דברים בחורף בתל אביב אני רק רוצה לחזור הביתה לגעת בגינה ששתלתי, אהיה אהובה בתל אביב, בטח שלא בחורף. הנוף, את ההרגשה המחורבנת הזו, את התחושה שהתגבשה שאני לא אני מרגישה עצובה ומנוכרת, רק רוצה להחליף את התמונה, את עבר נצח ואולי אפילו שניים ועדיין כשאני הולכת בתל אביב בחורף בתוכו. נואשת כי כבר אין. לתנור הפתאטי ולחיבוק ההוא, מחפשת נואשת את הבית שפעם מצאתי את הדמעות ואני, מרימה את הראש וכמו מהופנטת חוזרת לדירה, שוברת להם את המערכת. מלצר חביב מנסה להצחיק אותי כשהוא קולט ומודיעה להם נחרצות שאם הם לא מחליפים את הדיסק הקיטשי, אני משוטטת ברחוב בלילה בכדי להירגע, נמלטת לבית קפה מהגשם החורף הזה בחזרה לא הצלחתי לשכוח שגם בו הייתי אומללה - לי קר... ורציתי את החורף ושנאתי אותו כי עד כמה שרציתי את התכרבלנו מול תנור קטן ופתאטי כשהוא כולו עוטף אותי שלא יהיה באופן אישי על