קלוי ?" שאלה והושיטה לעברי את השקית כשהיא יותר מכל דבר אחר, נער פרוע . הפעם האחרונה שנפגשנו, הייתה לפני כמעט שלושים שנה. הייתי אז, חייכתי אליה. " זה אני, מיקי, " אמרתי. "אבל אחרי המון שנים." בסקרנות. "בועז תירוש," אמרה בהפתעה. "זה באמת אתה ?" היא בחנה אותי ונעמדה מול השולחן. מיקי רונן. לה  היא שלמה והמשיכה בדרכה, ואז נפגשו עינינו. היא ניגשה אלי הערמונים, שוחחה אתו, הוא מלא שקית נייר חומה בערמונים, והגיש היא חצתה לאיטה את הכיכר הגדולה, עצרה לרגע ליד מוכר ראיתי אותה מרחוק. אישה גבוהה, אדומת שיער, שנראתה לי מוכרת. העילאית. שבתי אל השיר הראשון שקראתי, הרמתי את עיני, ואז במשך שנים רבות, שותה בצמא מכף-ידו את סודות החוכמה והאהבה השליך רומי מעליו את חייו הקודמים, והסתגר עם שאמס בחדר אחד מורה סופי נודד, פרא ללא אלוהים לבד מהאלוהים עצמו. באותו רגע המפגש התרחש בהיותו בן שלושים ושבע. רומי היה מלומד ידוע, שמס רומי, קראתי על השינוי העצום שחל בו כשפגש את שאמס-אי-טבריז. בספר שקניתי. קראתי שיר, ועוד אחד. עיינתי בתולדות חייו של ניתקתי מיד. לא היה טעם להשאיר את אותה ההודעה פעמיים. עיינתי תשובה. חייגתי