אבל את צריכה לקבוע לעצמך לוק ורק אחר-כך להחליט מה ללבוש. "את בעצמך לא אופנתית, טמבל!!!" משכתי אותך בשיער וטלטלתי אותך כמו טרול, "אני המצאתי את האופנה עוד בשנות השישים, הרבה לפני שנולדת, שמעת?" את מנסה בו-זמנית לצחוק וגם לכעוס שבכלל לא נולדתי בעצמי בשנות השישים ושאת לא טמבל, ולמה כולם מתייחסים אליכן כמו ילדות קטנות, ואני מתרסקת איתך על המיטה ומצהירה כוונות על לחנוק אותך עם הכרית לפחות עד שיתחילו להישמע חירחורים רציניים, ופתאום אני חושבת כמה שאני אוהבת אותך, וכמה שאת חמודה, אבל איפשהו בפנים אני דואגת מאוד. איך כבר בגיל כזה מתעורר בך חוסר בטחון מסויים ואת נשאבת לעולם של פוסטרים על הקירות, ובגדים רק מחנויות נחשבות, וטלנובלות, ואופנה, איך כבר בגיל כזה את מתעקשת שאת רוצה להיות שחקנית או מעצבת אופנה או דוגמנית, ושונאת שיעורי-בית וחושבת שמזל שדוגמניות לא צריכות את זה בכלל, איך כבר בגיל כזה את מביטה במראה ואומרת "איכ, אני שונאת את הנמשים שיש לי על האף הגדול שלי, זה כזה לא סקסי!" "מוררררררררר, את שםםםםםםם?" שאלת בפונט ורוד ונטוי ואני מצמצתי קצת וצחקתי לעצמי ועל עצמי, וכתבתי לך "אוי, שישה, איזה