לפול ושניהם מפחדים מאהבה, שניהם נכוו, ולשניהם יש אמונה שתמיד הראשונים שהייתי עם הגבר שלי, הציפיות שלי ממנו, הפחדים. ויש ביניהם דימיון כה עמוק כשחושבים על זה... החודשים כל-כך חזק. האמונה הזו שמשגעת... האמונה הזו שמפרידה את שני העולמות ומצחיק ומבין ושותק, ויודע שגם אם יגמר לא בטוח שאגיע אליו, והוא ממתין בדיוק כמוני, לראות מה יקרה עם הגבר שלי, סובלני ימים כדי שלא אאבד אותה, הריח שלי, נמהל לתוכו... זה אסור, והדיסקית שלו שהוא שכח שמונחת לי על החזה כבר ארבעה מתמיד... וחושבת על השעות שלנו יחד, שבת שלמה יום ולילה גם אם מאילת )חוץ מ42 השעות המסורתיות שבהם שומרים על שתיקה( לשבת, שכבר הספיק להתקשר ולחכות לצילצול יום יום מאז שחזרתי והמחשבות נודדות אל החייל המאמין, שהספיק כבר להגיע לרמה מספיק טוב" עבור הלב שלי... שאתמסר אליו לגמריי. פשוט לא זה... לא יודעת למה, לא יודעת מה חסר בו שהוא "לא וחושבת על המאהב שלי, שהוא לא זה, שכמה שהוא נפלא ונהדר הוא ולמצוא מישהו אחר, מישהו שיעשה לי טוב... שתקריב, ובסופו של דבר אני זו שתפגע. אז לחתוך, צריך לחתוך, שינוי שואף לאפס, תמיד זו תהיה אני שתוותר, תמיד זו תהיה אני