גמלה בליבי ההחלטה: אגדל את זו כשהלכת הותרת רק את הטומאה, השריד הבודד ממה שהיה אנחנו. טפילה בגופך, כזו המנסה להמשיך ולחיות בכל מקום, בכל מחיר. לא הייתי חולה, הייתי המחלה של עצמי, ובהעדר אישיות, הפכתי טענת שאני אובססיבית, שההתמכרות שלי אלייך מטורפת, אבל טעית. אותי, מעולם לא אהבתי את עצמי. מקום בשבילי, אבל כך היה טוב יותר לשנינו: מעולם לא אהבת כשהיינו יחד חדלתי מלהתקיים, הייתי אתה ואיתך ולך, ולא נשאר המעט שעוד נשאר בי, המעט שלא הספקת לגזול. שנטעת בתוכי משריש שורשים, נושם את החמצן שלי ויונק ממני את שעות ארוכות אחרי שעזבת עוד שכבתי באותו המקום, חשה איך הזרע