כדי להוריד מהלחץ." לא רציתי להמשיך את השיחה, אבל אבא שלי התערב: "תשמע איך אתה מדבר. אם הרבה אנשים הולכים לפסיכולוגים, זה אומר שהרבה אנשים חולי-נפש. אף בן אדם בריא לא ילך לרופא, בדיוק כמו שאף בן אדם שפוי לא ילך לפסיכולוג." "אוי ווי זמיר, הוא לא שפוי." אמרה אמא שלי לעצמה, עם פרצוף לבן כסיד. לא טרחתי אפילו להתווכח אתה, פשוט סיימתי את האוכל ויצאתי מהדירה לכיוון הבית שלי, בלי להגיד אפילו להתראות. תמיד שנאתי לריב עם אנשים, ואף פעם לא ידעתי איך לסיים ויכוחים או ריבים. יש לי היסטוריה ארוכה של בריחה מעימותים, ובדיוק כמו שיצאתי מהארוחה המשפחתית באותו ערב, כך יצאתי מקונפליקטים רבים אחרים. הפעם הראשונה שנפרדנו, למשל, הייתה כזאת. זה היה בערך חודשיים אחרי היומולדת שלה, זה בו קניתי לה את הג'ינס. הריב התחיל כריב טיפשי, שהפך עד מהירה לריב עקרוני. היא אמרה שהיא חושבת שאני צריך להסתפר. אני דווקא רציתי לגדל שיער. היא אמרה שזה לא יפה, ושזה לא מתאים, ושאני צריך להסתפר, וצריך לעשות את זה מייד. אני התעצבנתי על זה שהיא מחליטה לי מה אני צריך לעשות, ואמרתי לה שאין לה שום זכות. היא התעצבנה עוד יותר, ומה שהתחיל