על שאינני מרגישה עוד את הדברים שהייתי אמורה להרגיש כאשתו. לא עוד תסכול על הזמן שאיננו מבלים יחד, על החלומות שלא הצלחנו להגשים יחד. לא עוד אובדן ואבל על תשוקה שהייתה וכבתה. אני מרגישה שמחה. אני יכולה לקום בבוקר ולהדליק את הרדיו על קול המוסיקה בלי לפחד שזה יעצבן אותו. אני יכולה להסתכל על גברים אחרים בסקרנות (רק להסתכל בינתיים) ולתהות אם הם תפוסים כמו שאני הייתי עד לא מזמן, ורק תוהים לעצמם לפעמים כמה זמן זה עוד יחזיק מעמד ולשם מה בעצם. אני יכולה לקנות לי דברים ולהתחשבן עם עצמי בלבד. להחליט בעצמי מה נחוץ ומה לא. עכשיו אני פתאום שמה לב, כשהוא בא לבקר את הילד, עד כמה דברים שהוא אומר מעצבנים אותי. קודם התרגלתי והדחקתי וטייחתי, עצמתי את העיניים וסתמתי את האוזניים עד שלא ברור היה לי מה אני בכלל חושבת או מרגישה. עכשיו זה מתחיל לאט-לאט להתבהר. אני מסתכלת עליו אחרת לאחרונה ולא מוצאת בו דבר יוצא דופן. איש די טוב וישר שאני מכירה אבל לא יותר מזה. איזה מזל שאנחנו מרגישים אותו דבר עכשיו, לא כועסים ולא מקנאים. זה לא שאין לי לפעמים חששות, חרדות, חלומות רעים. זה לא שכל-כך נעים לישון לבד במיטה הזוגית