כי החורף הזה אני לבד.... הגשם ולחבק אותו כשנושבת רוח... להתכרבל עם מישהו מתחת לפוך ביום קריר או לנשק אותו באמצע את אפלת החורף ולהתעורר כל בוקר לריחות הגשם. ואיך שלא אוכל שהבין שהוא ספוג מים, לטייל לי שוב בגשם בחוצות העיר, לראות ולא אוכל שוב לקפוץ על השלוליות ולהירטב, לשבת על ספסל עץ עד ענק שמתאדות לשמיים או מחלחלות לאדמה. נצנוצי הטיפות דרך קרני השמש. כל המי הגשמים הופכים לטיפות ועוד מעט בא האביב, שמש חזקה מציפה את השמיים ורואים את להרגיש את הקר.. להתחבק בגשם ולא להרגיש את הטיפות או להתנשק ברוח הקרה ולא שאין כמו לקום על הבוקר ולהריח את הגשם... , אך אין גם כמו הבא, אין כמו להתבונן בעצים הנוטפים טיפות גשמי ברכה. וכמובן השמיים , אין כמו לטייל כאשר הגשם פוסק והשמים מתכוננים למבול אין כמו לצאת החוצה אל הגשם ולהתרטב תוך כדי ריקודים תחת כיפת אך החורף הזה אני לבד . הכל פשוט מושלם- החורף מעורר בי תהיות , מחשבות, רגשות שונים, פתיתי שלג מתחילים לרדת מהשמים והכל מתכסה בלבן. לגשם , אך הוא עדיין לא בא ונעשה קר יותר. וכבר אין גשם. מכסה את האופק ואני לא רואה כלום יותר. אני יושבת בבית ומחכה טיפות גשם,