ונושכת שפתיים. דם בימי חיי. בכיי מתגבר. אתה שולח יד לעבר החגורה שלך,שנמצאת על ידך מתקרבת ללחיי,ואני חשה את כאבה של הסטירה הראשונה שקיבלתי שאין לך מה להגיד?". אני מתחילה לבכות,וזה מרגיז אותך. אתה שואל ולא מחכה לתשובה, "מה קרה כלבה? בלעת את הלשון או הופכים בלתי נסבלים. "פעם ראשונה זוכרים כל החיים,את יודעת?" אתה ממשיך לרצוח אותי,נשימותייך מתגברות,זיעתך וריח גופך ופיספסתי את זה איכשהו. יכולת להשתנות בשניות כל כך ספורות,או שזה היה שם תמיד קפואה,נתונה לחסדייך. שומעת את מילותייך ומתקשה להבין איך אשמע ציוץ". גופי בוגד בי. אני לא יכולה לזוז,שוכבת שם אם רק היה מתחשק לי,כבר הייתי הורג אותך,אז באמת עדיף שלא "אני לא אוהב את איך שאת נראית,או איך שאת נשמעת,או מתנהגת. סטיבן טיילר מספר לנו שלג'יני יש אקדח. החיוך המוכר לי. חיוך אחר,קצת מוזר,של מישהו בטראנס אולי. אני מהנהנת ופורצת בבכי. "מי היה מאמין?" אתה מחייך,וזה לא החולצה. "את בתולה?" אתה שואל,אגב הפשלת מכנסייך ותחתונייך. לכיווני,מראה לי שהוא טעון. אני מתכווצת. אתה מוריד את אני נאלמת. לא מסוגלת להוציא מילה. אתה מכוון את האקדח