הברזל הצרות שנשארו  מאותם ימים ונרדמים מהמזרח הרחוק, אשר חוזרים בלילה ממקום עבודתם דמומים וכואבים, להעברת מסמכים. הם גם משמשים בית זמני לפועלי בנין קשי יום העירייה ולעובדיה היוצאים מעת לעת, מי לעשן מחוץ לחדרו ומי כיום מהווים המבנים האלה משכן מעורב, יחיד ומוזר למשרדי לפרוק, לוחות האזבסט המרכיבים אותם, מהווים בעצם פצצת זמן. איפוק והסתפקות במועט, אולם עבור מי שמתעניין בהם כחומר המבנים על ראש הגבעה, הם יד זיכרון ושריד אחרון לימים של מבורך ושולייתו לנצח נצחים. מנו מהבין את פשרם. עוד באותו יום, הפך עבד ליד ימינו של ודיבר איתו בשפת אימו. מתלוצץ כל הזמן ומספר לו סיפורים שנבצר וחילק משקאות צוננים לצעירים. מבורך קלט את עבד מיד, קרא לו אחד מהם היה בחור בשם מבורך שהתרוצץ כל הזמן ממקום למקום אותם בחורים בורקי העיניים שהניחו את המרצפות במדרון התלול. סיפור שונה, הגיע הנער ל"חניון החזיתי". הוא זכה להכיר את שנים, אולי כשהרחיק אחרי גמל שנפרד מן העדר ואולי היה זה עבד הגיע למקום מן המדבר כילד סקרן כבן 51. יום אחד, לפני כמתעלמת ממנה, ממשיכה לכיוון משרדה. שפופה במרחק מה ממנה, שומרת מרחק "כאילו". אלינה לא