הקול עם הדובי שלה ושותקת. רק דממה של רחוב סואן שהפסיק פתאום מסובבת את ראשה לכיוון רחוב פינסקר ולא אומרת לו כלום. יושבת מותר לאהוב. את אוהבת אותי? תגידי שאת אוהבת אותי, נערה. תגידי שבתל-אביב סבלנות לשיכורים. לא בא לי להיות שיכור אלא רק לדפוק קצת את הראש. אין לעיר הזו מתוכנו וממלא מיץ אשכוליות אל תוך החצי הריק. הכיכר ומתיישב על ספסל אבן. פותח את בקבוק הוודקה ושופך חצי בקבוק מיץ אשכוליות שעולה בערך אותו מחיר. ועולה בחזרה אל לבניין של קולנוע חן וקונה שם בקבוק וודקה בזול וקונה גם בא לי להיות שיכור, אומר לעצמו. יורד אל הסופרמרקט שנמצא מתחת יושב בכיכר דיזנגוף ומחפש מה לעשות עם עצמו. שלו ואל עצמו. נקודת ההתייחסות היחידה שלו אל החיים שלו ואל הבדידות הקיומית הלאה והלאה לאורך סמטאות צרות בחזרה אל הכיכר היחידה של חייו. אני לא יודעת מה אני הולכת לקנות עכשיו, עינת. חגורות? המלון החגיגיים והמפוחדים. חומות של ייאוש ולא של תקווה. מלון דן וחשבתי על החומות של הגטו היהודי. חומות הגטו של בתי החוף כמו מלון קראון פלזה או מלון קרלטון או מלון הילטון או אז וראיתי את כל המלונות החדישים והרזים והגבוהים שנבנו