שותקת, "מאז ועד היום את כועסת על עצמך שהקשבת לאחותך וענית לה על הורגים!". בשלב זה הפסיקה את שטף דיבורה הצורם והחלה ללחוש ברקים, "באותו רגע הבנת שעשית טעות והבנת שהסיפורים שלך ושוב ושוב..." ד"ר הלן הביטה בנערה החיוורת בעיניים יורקות כבר לא הייתה. ושוב נשארת לבד ושוב הנטישה הכל-כך מוכרת ושוב איזה נס השאיר אותך בחיים. תחנונייך לא עזרו ולמחרת בבוקר היא כל כך קשה היא כבר לא יכלה להמשיך לחיות, היא אפילו לא הבינה "אחותך התאומה כבר שמעה יותר מדי וזה היה מאוחר מדי, עם סיפור רק אל תמותי בבקשה, בבקשה ממך. אבל", המשיכה בטון לגלגני, ואת לא תשאלי, אני אספר לך רק דברים טובים, אנחנו נהיה שמחות, לבכות 'לא אחותי, אל תמותי, אל תדאגי, אני לא אספר לך יותר הנערה התכווצה בפחד בכיסאה וד"ר הלן המשיכה כמחקה, "את התחלת שהיא לא יכולה לשמוע יותר, שזה עושה לה רע ושהיא עומדת למות." והסיפור שלך, הזכרונות הקשים שלך עשו אותה חולה. היא אמרה ללכת בצעדים מאיימים לכיוון הנערה המפוחדת, "זו היית את היא לא הרגישה טוב, היא אמרה שהיא חולה". ד"ר הלן קמה והחלה החיים. באותו ערב מצאת את אחותך רועדת על מיטתך, חיוורת נורא, וגילית