חייכה אליו. עזבתי אותה כשהוא הופיע. "סאקורה סאן, אני  מבינה אותך" שמתי את אצבעי על השפתיים הקטנות שלה. "ט-טומויו" לא ציפיתי שתבין. היא לא הבינה. ובכיתי. נישקתי את לחיה ברוך. חייכתי. היא הסתכלה עליי בפחד. הסימן המוחלט לאהבתי אליה . הנחתי את המחק הקטן.. וחיבקתי אותה. הרמתי את ידי. לא הייתי יכולה לעזור לה להבין אבל בכיתי קצת. היא לא הבינה.. "גם אני אוהבת אותך, טומויו סאן!" סאקורה התמימה.. אמרתי לה איך אני מרגישה. אני עמדתי מולה אותו יום. אני מרגישה שהיא מפחדת ממני.. היא השתנתה כ"ך. לא יכולתי לחייך יותר. היא כ"ך אהבה אותו... ובשנה העשירית שלנו בביה"ס... אנחנו בנות 61 עכשיו. הימים השמחים, שהייתי יכולה להיות שמחה בשבילה, נעלמו. "אז את יכולה לשמור לך אותו" "לא." "יש לך מחק?" לפני כ"ך הרבה שנים. אני עדיין יכולה לזכור את היום שבו הכרנו... בשביל סקורה. אני לא יכולה לכעוס, אני חייבת להיות שמחה בשבילה. כ"ך ביישנית ותמימה. כבר הפנמתי עובדה אחת, היא לא אוהבת אותי בחזרה. איך אני אוהבת אותה... תחושת השם המתוק. "סאקורה". החיוך המלאכי שלה, קולה העדין, מלאכית. זו הייתה אהבה ממבט ראשון, בשבילי לפחות,