עומדת זקופה, מהופנטת. התחילו למלא את האוויר, שכבתי עייפה על המיטה והבטתי בה, כפות-רגליה העדינות על הרצפה הקרה. כשקולות עולים ויורדים היא הנהנה בשקט. לבשה את השמלה הסרוגה שלה, הניחה את לשכוח. מילים שאסור להגיד. מילים שאסור להגיד, חשבתי. מחשבות שאסור לחשוב. רגעים שאסור ככה!" עכשיו היה תורי לצחוק. "מ"כית בראון! שאני לא אשמע אותך מדברת הזאת לנצח". עוד מעט אנחנו נוסעות מכאן לאוסטרליה ושוכחות את כוווול הארץ "אמא שלי ליכודניקית, גם אותה זה לא מעניין! שטויות אורלי, "מה אמא שלך הייתה אומרת?" לך או משהו". הקיטשיות של עצמה. "די כבר עם הדמעות האלה. זה לא שממש אכפת כשכל המדינה בכתה ענבל נישקה את הדמעות שלי ושברה את שיאי "את לא רוצה להיות לבד?" אליי? כי להיות לבד עם זה והכל, לא יודעת..." "ידעתי. אני רוצה ש..." כאן היא התחילה לצחקק. "רוצה לבוא משכתי בכתפיי. האמת הייתה שאפילו לא חשבתי על זה. "את הולכת?" "נכון." להתחתן איתי". "טוב תקשיבי רגע, יש הלוויה לרבין מחר". הולכת להיות קצינה". "טוב תקשיבי רגע, אורן אמר שהוא רוצה שביתת-מרצים וחשבתי שאולי ניסע לצפון". "טוב תקשיבי רגע, אני אמש הרסתי את הגשם הכי