פרימת החוט. הרוח תדעך ותשקוט, הוא כבר לא..." "הוא כבר לא יחזור, מילות-סרק מתאלמות מהמציאות. שבילים נסתרים מפיך המיובש, מצבת דמעותייך. הרוח תשיק יהלומייך, "האין מזור לעצבות סופנית?" מטומאים במליחות אין סופית. שבילים נסתרים מעינייך הכחולות צפי לילותייך. הרוח תסטור סתירות בלחייך, "אתה עוד שואף אל חיקי?" שזורים בנרות-דרך שבירים. שבילים נסתרים מליבך המתבונן משב אשליותייך. הרוח תפזר תקוותייך, "הכיצד? האמנם? הייתכן?" צרופים אבני-ספקות חלקים.