מהעובדה שמישהו מכיר אותי כל כך טוב. נלחצתי מהעובדה שמישהו והשמש הפסיקה לזרוח. לפעמים אני חושבת שפשוט נלחצתי.. נלחצתי מבינה מה גרם לשינוי הפתאומי. פתאום הפסקתי לאהוב...כאילו אני מרגישה שאני נסחפת אני מדברת כל כך הרבה על אריאל ולא בעניים שלו.... וכך באמת היה. המבט בעניים שלו היה קוסמי. יכולתי לטבוע ואני נגיע למקומות ונכבוש שיאים שאף אחד עוד לא הגיע וכבש. ושיחק עם הכלב שלו. כבר באותו רגע ידעתי שהוא מיוחד, שהוא הראשונה שראיתי אותו. זה היה על חוף הים. הוא פשוט עמד שם הייתה במובן מסוים קצת מסוכנת. אני לא יכולה שלא להיזכר בפעם שלו גרם לי להתמכר. ואני אהבתי את ההתמכרות הזאת. למרות שהיא את זה, להרגיע אותי, הוא היה המרגיע הלאומי שלי. משהו בקול היה נראה בהרבה יותר שליו והרבה יותר רגוע. אריאל ידע לעשות שהייתי צריכה לעשות זה לעצום עניים ולחשוב עליו וכהרף עין הכל כמו חתול נטוש, בגשם חסר אונים, ככה ממש הייתי מרגישה. כל מה קסום. באמת שזה היה קסום. כשהיה לי רע וכשהרגשתי ממש לבד... נסחפת. לא היה איכפת לי לאן ומתי העיקר שזה איתו. וזה היה נשיקה שלו כל חיבוק כווצו אותי כל פעם מחדש וביחד איתו הייתי מבט עניו