ועכרו המים. גם הכיסאות היו מונחים של שולחן העץ דברים טובים יותר. גם הכיסאות היו הזב יהווה תחליף לדמעות והכאבים יחליפו את סערת-הרגשות. פעם המשתולל לו בפראות מעבר לחלון. היא נושכת את שפתיה. הן הדם למקומה? תנועותיה הופכות איטיות, איטיות כל-כך לעומת הזמן הקשה ומניחה פרוסה מרקיבה בכל צלחת. האם להשיב את הלהב מתוך מגירה בלויה היא מוציאה סכין עבה ומשוננת, בוצעת מן הלחם בוודאי נבנה איזו בובה ונצחק," שיתרוקנו הצלחות והגביעים נוכל לצאת אל הגן ולהשתעשע בשלג, "עוד מעט יבואו כולם", אמרה לתינוק, "ולאחר שנסב ולאחר השלג, עד שאין הקור מהווה עוד מטרד. שהביא עמו את הקור! היא הצמידה אפה אל הזגוגית. כה יפה הוא כל-כך קר... מבעד לחלון נערם לו השלג. כן! השלג נערם והוא והקרבה. הזמן חיה רצחנית הוא. מבין חריציו ריחו החריף של עץ עתיק והאור הנוגה של השייכות נצר מדורי-דורות. אך השולחן סתם ישן, ורק לעיתים עוד עולה אהבה לראות בשולחנה כאילו היה כבד-משקל בעל עיטורים גלופים, לא נותר הרבה מן השנים  שחלפו. את הסלסילה הניחה על השולחן. בתוך סלסלת נצרים עדינה ופשוטה הניחה לחם. לא הרבה לחם, שכן מה יגידו!" "הו מה יגידו מה