לעזאזל? שאח שלך ברח? אז למה "גולן!" וגולן... איך לא... שותק. מסתובבת סביב עצמי במעגלים. שלי, כבר שנה! ושותק כמו אידיוט, במיוחד אחרי הבוקר." אני מה לעזאזל עשיתם שם ולמה. ואיך זה שהחבר שלי יודע איפה אח "לפעמים," אני אומרת לו, "עוברים לי כל-כך הרבה סרטים בראש על חיוך שלו, כשהוא ראה את ההודעה. הזה את הסילון, את השמש מסנוורת, את הקרחת של גולן ואת החצי בכלל להעלות על הדעת שאיתמר ככה שיקר לי. אני רק זוכרת מהרגע הבידור המעוות שלהם. לא יכולתי לנשום. ומעבר לזה לא יכולתי "צאו מזה! אני מת כבר ארבע שנים!" אף פעם לא הבנתי את נתקע במחזוריות שלו. ואני מביטה בשמיים ופתאום שומעת מטוס... כועס יותר. גולן לקח לעצמו את הפתרון הקל של ההתנתקות וטל אחד יותר מילים. ואין לאף אחד יותר השערות... אבל הים, הים לא מעבירה יד על הקרחת שלו ונשכבת על הגב. השמש בוערת ואין לאף הגג של המסעדה, מסתכלים על האופק. גולן פורט על הגיטרה ואני פתאום הבועה של המציאות שלנו דוממת ואני, גולן וטל יושבים על החמישי ביולי. כשאנחנו מגיעים... הים שקט ואין גל, אין ענן, אין אוויר. שוב שלו ועוצמת עיניים. להגיד. אני מסתכלת על הגבר שלי, מחבקת.