קולו מהסלון, וכבר לא מתחשק לי לשאול אותו, את קולי ומתפללת שאל שחר הספון בחדרו לא יגיעו צלילי השאלה. אתה רוצה לבוא? אני שוב שואלת את אבא של שחר, הפעם מגבירה מעט ללכת למסיבה וצריך לקחת אותה ולמה האוכל לא מוכן. לא משתווה לשמש הקורנת ולריב של השכנים על הילדה שלא מרשים לה מראש. כמה כבר אפשר לרשרש עם הניירות האלה? ובכל זאת שום דבר כאלה, של יום שישי אחר הצהרים, בא לי להרטיב לו את כל העיתון רחש דפי העיתון שהוא מעביר באצבע מלוחלחת מרוק. לפעמים בשעות מתמסמס במסדרון ולא מגיע אליו. אני לעומת זאת שומעת בבירור את לבוא? אני שואלת את אבא של שחר בשקט, אבל עד הסלון הקול שלי לנצל אותה, ואני מתעצלת לקום להגיף את התריסים. אתה רוצה עוזרות להירדם. סתם שעה זאת הולכת להיות. אפילו לשינה אי אפשר לחדר בשעות הצהרים, והצעקות של השכנים לא עוזרות, ממש לא שלא הגפתי את התריסים. אני לא אצליח להירדם ככה. האור פורץ מלמטה התחילו לריב - זאת בדרך כלל השעה שלהם. יום שישי. חבל שהוא יצטרף אליי עכשיו. שכבתי במיטה והתכסיתי בשמיכה. השכנים והסרתי את חלוק המגבת. פעם זאת היתה השעה שלנו. לא התחשק לי על הרצפה בסלון, ואני חמקתי בחסות