תודה לרעות של איילת שעזרה לי למצוא שם ליצירה. אני עדיין שלך, ועדיין אוהבת... תודה לך, על הכל.. . אולי אנסה להתחיל להאמין בעצמי בלי להרוג את עצמי בדרך... אותי... למרות ששברת אותי, אקח את הכאב ואלמד לא לספוג אותו, מוזר... למרות הכל אני חייבת לך את התודה הזאתי, שלימדת איתך, ועם כל הכאב... והתחזקתי ממך, שמתי אותך במרכז חיי... וחיי נשברו לשניים, יחד לסכן את המחר עוד יותר, אמרו לי להתרחק גם ממך אבל לא התרחקתי לקטול את חיי וגם אם הפחד של אם אין מחר להמשיך לחיות בלי ולדעת לא לספוג אלא להוציא הכל מהלב, לדעת שהשאיפה הבאה יכולה וברע ונטשתי בלי להזיל דמעה וחשבתי על העתיד בלי לפחד מההווה כל כך הרבה אנשים אומרים, לך האמנתי, איתך המשכתי הלאה בטוב אבל את לא נישארת, וזה עדיין כואב, וזה יכאב- לעד. לא... את עזבת כמו כל אחד אחר, אני לא מאשימה, אני מבינה... כל פעם מישהו אחר אומר לי שישאר, הפעם את הבטחת, וקיימת? להמשיך הלאה בלי להזיל דימעה ולהוריד את העול מעל כתפיו? אבל עדיין, מישהו שם את עצמו במרכז חייו? ונותן לקשר שהתפורר לתת לאנשים אחרים לשבור אותי כל פעם מחדש... לדעת להתחזק מזה, שאנשים הם חיי, ושאני