חייכה. כן, אנחנו נהייה חברים טובים, אה ג'וני, ניסיתי גם אני לחייך, אבל הוא רק המשיך לנבוח, מעביר לי את המסר תשכח-מזה-אין-לך-סיכוי. שבועיים הצלחתי להתחמק ממנו. ליהי הייתה מקסימה, החיים היו יפים, אני הייתי מאוהב. בפעם הראשונה ששכבנו אצלה בדירה, אגב היה מצוין, שכחתי את החולצה הכי יפה שלי בסלון. בבוקר היו רק שאריות בד, וכלב אחד מחייך את חיוך הניצחון המוכר. ברחתי הביתה לפני שליהי תגלה עד כמה ג'וני שלה מתעב אותי. שבועיים נוספים נפגשנו בכל מקום, רק לא אצלה בדירה. ליהי אהבה אותי, החברים שלה אהבו אותי, ההורים שלה אהבו אותי, ורק ג'וני המשיך להשתולל כל פעם שבאתי לאסוף אותה.  חגגנו חודש להיכרות. מסעדה איטלקית, נרות, יין, ליהי מקסימה מתמיד, והשיחה הבלתי נמנעת. אתם חייבים להתרגל אחד לשני, היא חייכה אליי, מלקקת טיפת יין מהשפה העליונה שלה. אני ידעתי שאין סיכוי, אבל החיוך שלה המיס, והיין שיכר. חזרנו לדירה שלה, ישבנו בסלון, ג'וני היה שקט, אבל במבט שלו כבר קראתי שזהו השקט שלפני הסערה. שתי שניות אחרי שליהי חיבקה אותי, ג'וני נשך אותי, ולא הירפה, וזה כאב, ובעיניים שלו היה כתוב באמת-חשבת-שיש-לך-סיכוי-