של עליצות קדחתנית והירבה לפזם נעימות של חזנות. לבסוף, קרא לי,  נכדו הבוגר, ואמר לי בטון פסקני: "אהוד! אתה לוקח אותי לירושלים. אתה תדריך אותי שם. גם מפני שאני רוצה לראות איך פרצה החטיבה שלכם לעיר-העתיקה וגם בגלל שאני לא בטוח שאזכור את הרחובות שם. סוף-סוף עברו מאז שהייתי שם איזה עשרים שנה. הירדנים וודאי בנו ושינו את המקום ואני לא רוצה ללכת לאיבוד".  היציאה מהבית, ביום הנסיעה הייתה קשה. סבא, שהיה לבוש חגיגית, כמו לחתונה, עבר את כל בני המשפחה, נשק לקטנים ולחץ יד לגדולים. את סבתא חיבק חיבוק ארוך שסחט ממנה דמעות. הייתה באוויר תחושה של פרידה וגם אימא, עיניה נראו לחות.  לאורך הדרך לא הוציא סבא הגה. הוא היה שקוע בספר 'תהילים' מיניאטורי ואינני בטוח כלל שניתן לקרוא אותיות זעירות כאלה בטלטולי הנסיעה.  גם בירושלים נמשכה שתיקתו של סבא ולא ידעתי אם הוא אדיש להסברי ואם הוא קולט אותם."...והנה, כאן, בגשר לפני הכנסייה הרוסית עם הבצלים, נתקלה הסיירת באש-תופת והיו כאן המון הרוגים. אתה זוכר את הבן-דוד ההוא, איתמר? גם הוא השתתף כאן בקרב הזה".  סבא נענע בראשו, ושתק. משם עלינו אל שער-האריות. "כאן נתקע לנו איזה