משחק בידי השטן, מרב מכובד יקיר קהילתו, למרמס רגלי חזירים בדיר, יעד לחבטות נוראות, ממשה מלמן לאיוב. שושנה הייתה נעלבת והוא התעלם בגסות מרגשותיה. שום דבר מלבד מכאוביו לא היה על סדר יומו, לא עלה על דעתו, והוא לא הניח לדבר לחדור אל מתחת למסך ההגנה שכיסה בו את עצמו מפני החדירה לפרטיותו הנעלבת העכשווית. הוא חש חימה יוקדת המתפתחת ויורדת בעורקיו, זורמת אל תחתיות בטנו, הולמת בו ומשבשת את מחשבתו. ידע ולא רצה לדעת, שהמאבק הזה מתחיל, שעליו להתייצב לקרב על נשמתו, על עצמיותו, על אישיותו, ועליו לשאת בכל תוצאה. ידע שסבל רב עוד נכון לו ולא היה בטוח בעצמו. לא היה משוכנע שיש בכוחו לעמוד במשימה, לעמוד על שלו כאיוב. להיות נאמן רק לעצמו ולהגן בחירוף נפשו על תורתו ודרכו. הפחד מפני המאבק חלחל אל עצמותיו והן רחפו והרעידו, והוא שקע במרה קשה ופרץ שוב בבכי. שינה כבדה נפלה עליו עד הבוקר. למחרת כבר היה מאושש. לאחר ארוחת הבוקר, חייך בקרירות אל שושנה וסימן בידו כמבקש להישאר בגפו ללא הפרעה. הקרב החל בתוך ראשו פנימה. היו אלה הקולות ההם שנאבקו עבורו. היה הקול העבה, המצווה והשליט, החד והמבקר, הדורש והמאשים, והיה הקול