נשבה לה בנעימים. והחורף עבר והאביב בא. מהמכוניות הדוהרות. והשמש זרחה שוב בתחילתו של יום חדש, והרוח והוא נתן להן לבוא. הוא לחש את שמה בפעם האחרונה, ונחת על אחת חשוב, הוא חשב עליה בפעם האחרונה. הפעם הדמעות באו מעצמן, היה לו שמטען גדול הוסר מכתפיו. עכשיו, כשכלום כבר לא היה ועוד קצת, ועכשיו יותר מידי. פתאום הוא הרגיש חסר משקל, ונדמה הוא עצם את עיניו ופרש את ידיו לצדדים. אז, נשען קדימה, תחזור אליו ודבר לא ישנה את זה יותר. היא לא תחזור. של שחור. טיפות הגשם כיסו את פניו והסתירו את הדמעות. היא לא נראו בדיוק כמו השמים ההם, ביום בו הוא פגש אותה, אותו גוון הוא עלה על המעקה, ועכשיו רק עמד שם והסתכל למעלה. השמים שעות, רק בוהה בעולם שסביבו, וחושב. של מודעות הוא שם לב שגופו רטוב לגמרי. הוא בוודאי היה שם בעוד שהשאירו מאחוריהן את שובלי האור האדומים והלבנים. ברגע המכוניות שלמטה דהרו להן בדרכן לשום מקום, כה מהר הן נסעו לאט, הרי הוא לא מיהר לשום מקום, והסתכל על הכביש שמתחתיו. להחליף את הדבר האמיתי שקבר לא היה קיים עבורו. הוא קם מהמעקה עזיבתה של השמש. בעמקי ליבו הוא ידע שהם לעולם לא יוכלו גשם החל לרדת