יד אל כיס מכנסיו. האצבעות נפתחות ומגלות לטאה עדינה, ישנונית וארוכת זנב האוכלת עכביש מעוך מכף היד. בעיניים מסונוורות מביטה הלטאה הרכה באוחז בה, טרטור המנוע שב ומרעיד הגו בעונג דק. ריח גילוח חזק מציף את החלל. "דע כי אתה באחריותי ולכן אתה צריך ללמוד לקח על התנהגות של פרא אדם." - - - "אני מקווה שלמדת לקח ובבית אתה צריך לסדר את המיטה ולנקות חול ולכלוך מהקפיצות שלך". - - -  "זהו. ככה צריך, ככה. פשוט להיות מחונכים, בני אדם". לאחר מספר דקות עיניו של דוד מתי צפות שוב במראה, "אמרו יש שביתה, אין היום בית ספר. הודיעו ברדיו".  נרגש, מפנה מלצ'יק פרצופו אל החלון, השיחים והקווים הישרים של ליל אמש נמשכים ונמתחים לאחור בטיסה. נשימה עמוקה, רעד קל, חיוניות נבנית בטלפיים, תחת הציפורניים, בעורף. הבוקר הזה מביא עמו, כהרף עין, תעוזה לא רגילה    'חתול', הוא חושב וחשמל וצמרמורת זורמים בו, 'אני חתול, רק אני רק אני רק אני, תראו אותי, אותי'. אוויר המדבר כבר אינו קר - צלול, השרירים אינם קשים - משתרגים כוח. ראשו סחרחר, הוא מרחף במושב האחורי של קאדילק שחורה, והכתום, הכחול, הצהוב, והאור, האור, הללו, משום מה, חזקים