מהיותנו בני אדם. ככה זה טבעי וככה צריך להיות. לצחוק בלי לבכות כפי שאין טוב ללא רע. זו עסקת חבילה, כחלק זה, אבל עכשיו אני מבינה, שהדמעות הן המזור לנשמתנו. אי אפשר ואני לא מתחרטת על כך. לפחות לא עכשיו. כשהייתי קטנה שנאתי את או עד שכואב לי הראש. מה שבא קודם. מרגישה את סבלם של אנשים הסובבים אותי. בוכה עד שהדבר נשכח, שיר עצוב, בוכה מכל דרמה קטנה, שמחה או כואבת, בוכה כשאני אנשים...(, בוכה המון. בוכה ללא הפסקה - בסרטים, כשאני שומעת ואני, האדם הכי סנטימנטלי שאני מכירה )אני מכירה המון שנשאר בנשמתי הוא פשוט... פשוט... ריקנות." נשאר בי כוח לאהוב, לשנוא ואפילו להזיל דמעה בודדת! כל מה אי אפשר להזיל דמעות, כפי שאי אפשר יותר לאהוב, לשמוח. לא נושף בצווארי. כשרואים כל כך הרבה כאב , אי אפשר אפילו לבכות. - "הרגשתי את כל הרוע בעולם בבת אחת... ראיתי את השטן מולי, הכאב. מדוע לא בכית ואילו פעם אחת?" "אני לא מבין - נתתי לך את כל מה שהיית צריך בשביל להתמודד עם וכשהגיעה שעתו למות, שאל אותו אלוהים: השנים, האדם לא הזיל דמעה אפילו פעם אחת. וכך החזיר לו אלוהים את הדמעות וכך חלפו להן השנים. במהלך כל להיות אנושי שוב,