17. בדיוק בת 17. יום ההולדת שלי. אני יושבת לבד בדירה השכורה, מול עוגת שוקולד מצופה בקצפת לבנה ודביקה שגברת סמיטנס מהבית ליד טרחה כל כך להכין לי, ברגע ששמעה שהיום יום ההולדת שלי. על העוגה 17 נרות. את כולם שברתי ברוב זעמי שהתפרץ, ונותר רק אחד. היחיד שדולק. מאוכזבת, כי אני בת 17, בדיוק בגיל של החיים הטובים, בדיוק בגיל שבו אני אמורה להתחיל להיחשף לעולם האמיתי, עומדת במרכזה של פרשייה מסוכנת ואפלה. אבל כבר נחשפתי לעולם האמיתי. ראיתי יותר מדי ממנו. אני מיואשת ממנו, לא רוצה יותר רוע בחיי. אני בת 17, לבד ומאוכזבת. תמונות האכזבה בחיי המשיכו לרחף מולי. דמעות הציפו את עיניי ואותה ההרגשה המנוכרת שוב עלתה אל פני השטח, כובשת את לבי בצער. לא ידעתי שככה באמת הרגשתי. כמעט מעולם לא הרשיתי לעצמי להראות רגש כל כך לגיטימי ובכל זאת שונה - אכזבה. אכזבה מהלימודים. אכזבה מהחברים. אכזבה מההורים. אכזבה מהחיים, בכלל. אכזבה מעצמי. אכזבה מהגורל האכזר והמר. כל השנים האלה הדחקתי את השאלות שהיו מציקות לי מדי פעם, ולא שאלות המוסר וההיגיון שבאו לייצג את מה שנקרא המצפון שלי, שכמובן התנגד בתוקף לדרך החיים שבחרתי ללכת בה.