או אז, בעוצמה הראויה נפשי מתקיימת. הרגע בו אבק ואויר בנשמתי המתערבבת האוספות אליהן גוף ומרטיטות וכשצוק ברוחות הנושבות ועקב בצד אגודל מכוונים הפסעים שלטים מכוונים באורות ניאון בוהקים להיות פנסי הרחוב המאירים באפילה ובסמטה צרה חשוכה שמביט לשניה, לדקה, לשעה... המבט הצלול עין החתול החדה להיות אישון לילה אני השביל, הדרך הפתלתלה אני המקצב, המוסיקה אני אחת ויחידה אני אמת ברת-קיימא אלא להביט נכוחה ולא לעצום אותן לעולם אל עולם מפולג ומסויג עין מתבוננת בסקרנות ראשונית בנשמת אפו של אדם רוח מפיחה חיים בגוף בריא