את התיק השחור איתה ומתחילה ללכת לביתה, שקרוב מאוד לשם. ויושבת שם עוד קצת, לסיים את הרהוריה. אחר כך היא קמה ולוקחת אבל אין מה לעשות, זה צבא. היא יוצאת אל התיק השחור שלה מקום הצבתה ונותנת בידה צו סיפוח. הצעירה לא מרוצה במיוחד, היא מתעוררת משרעפיה ונכנסת שוב למשרד. הקצינה מגלה לה את איש, עד שהפקידה קוראת בשמה עוד פעם. הצעירה שוקעת במחשבות משלה, שאין  לה כל רצון לחלוק אותן עם לשיחתן הבטלה ומתעלמות ממנה מנקודה זו והלאה. בזמן הציפייה, ועונה באדישות ש"היה בסדר", והבנות מבחינות בטון שבקולה, שבות בחוץ, צובאות עליה הבנות בשאלות על מה שהיה, והיא מתיישבת הכל. הצעירה יוצאת החוצה בתקווה. הקצינה עשתה עליה רושם נחמד, בסך הקצינה מראיינת אותה, ובסיום הראיון מבקשת ממנה להמתין בחוץ. היא מתיישבת מול הקצינה, הנפוחה מחשיבות עצמית, בחוסר נוחות. בכניסתה למשרד, במטרה לעשות רושם. בקנה מידה קטן היא הצלחה, אבל בכל זאת מקפידה להראות רצינית בקנאה על כך שסוף סוף קורה לה משהו, והצעירה מחייכת לעצמה, כי בשמה של הצעירה, והבנות מביטות בה כשהיא קמה ונעה לעבר הדלת, הדלת לצידן נפתחת, והבנות כולן מפסיקות לדבר. הפקידה קוראת