"מעל אורות ניאון, מעל לעיר בטון אני רואה מלאך והוא אומר לי כך:" משינה: להתראות נעורים, שלום אהבה היה זה יום סגריר נסענו בגשם השוטף, שותקים. אני בצד הנהג, מתמקדת בכביש ובמבול השוצף מעליו, נשפך על חלונות המכונית כמו דליים שלמים המתרסקים אל מול פניי. אתה - לצדי, נועץ מבטים בי ובנוף לחילופין, בי ובטיפות הנושרות לחלונך ומסתירות אף את הכביש עצמו. השתיקה היתה כבדה, שנינו הרגשנו את משקלה. הרגשת את ההתעלמות המכוונת שלי, אני הרגשתי את המבטים החודרים שלך, את השאלה שמאיימת לפרוץ. הושטתי יד להדליק את הרדיו ואתה נגעת, כבדרך-אגב, באצבעותיי. המגע שלך צמרר אותי לרגע ומבטי פנה אליך באופן אינסטינקטיבי, חיוך מתכונן לעלות בדרכו הרגילה ולהתפשט מבעד לשפתיים. מבט אחד בעיניך הקפיא את החיוך בגרוני. הארור, כמו מתענג על האירוניה. אולי בשביל לעצבן אותך, השארתי את הרדיו דלוק וזמזמתי את מנגינת השיר. הדרך הביתה ארוכה היא, ומתנהלת בגשם, בשתיקה ובזמזום. והקבוצה הפסידה לא הלכתי למשחק באותו יום. הבטחתי לך שאהיה איתך, ושכחתי לגמרי שזהו יום המשחק הקבוע שלי, פעם בשבועיים. רציתי לבלות איתך ערב שלם, כמו שקבענו מראש. קלטתי את