הטחב מקונן בקירות המטבח, מתערבב עם ריחות בישולים שדבקו במשך השנים. ככה זה שקירות המטבח עשויים קורות עץ שהוצמדו זה לזה במסמרים וסיכות שכבר הספיקו להחליד, כל פיסת היסטוריה משאירה חותם. במטבח רגיל, ניחוחות הבישולים היו מתנדפים דרך החלון, שטים החוצה, דוקרים בכל נחיר, מבשרים על בוא הארוחה. במטבח זה אין חלון, הריחות אין להם לאן לברוח, לכודים בחלל הקטן, משייטים מפה לשם, ללא סדר והיגיון, כמו עטלפים באור, ובצר להם מבשרים על קיומם רק לקירות. גם אם הצליחו הריחות לצאת דרך חור המנעול, אין להם נחיר לדקור, המטבח נמצא הרחק מכל אדם, בירכתיים האפלוליים, בסוף המסדרון המחניק שנדמה שמתארך לנצח, במרתף האחרון. אבל לי זה לא מפריע, אני נמצא הרחק מכל ההמולה, אדון לעצמי.  שבוע ימים לאחר תחילת ההפלגה ירד למטבח הקפטן, קריסטופר, או איך שהמלחים קוראים לו קולומבוס, אבל אני קורא לו קולומבו. למה קולומבו? בגלל הכובע המשונה שהוא חובש, עליו מתנוססת נוצה אדומה של תוכי, וזה הזכיר לי את התוכי קולומבו שתמיד נמצא על גג הבית שלי בליסבון. בכל בוקר הילדים היו מתאספים ליד הבית, מרימים את הראש לשמים ומחכים לקולומבו התוכי שיופיע, הם