טיול בו הם נתקעו עם בעיה במנוע לשלוש שעות כאלה שנזכרים בהם שוב ושוב? מעשיות שמעוררות צחוק באסיפות "מכירה את הסיפורים האלה שיש בכל משפחה, מין מיתוסים פרטיים ונוכחותה הלא חודרנית איכשהו מצליחה לשבור מחסומים. כמעט להאמין שאני שוב לבד, אבל לא - היא כאן, במרחק נגיעה, היא לא מתווכחת, נותנת לדממה לעטוף אותנו. לרגע אני יכולה רוצה לדבר על זה". אני משעינה מרפקים על הברכיים, קוברת את ידיי בשערי. "אני לא "למה לא?" אותי. "לא", אני עונה, ואפילו מגע רפאים זה של אצבעותיה מאיים למוטט סוררת של שערי מפניי. "האם הופתעת?", היא שואלת ברוך. אנו יושבות לרגע בדממה עד שהיא מושיטה את ידה ומזיזה קווצה עדן. רואה אותה מתיישבת לידי על המדרגות. אני שומעת את צעדיה הקלילים על שביל הבטון, מרגישה יותר מאשר כן. אבל אנשים חונקים אותי. מהמציאות של המחנה ופשוט לשקוע לתוך היופי של הטבע. בנאלי, מלא שט בהם. אם אתבונן אך כלפי מעלה אוכל לנתק את עצמי לרגע העלים שמצטיירות בברור חד על רקע השמים הכהים, עם ירח כמעט אני נשענת אחורנית על ידיי, מתבוננת בצמרות העצים עשירות החשכה משישים אנשים שנתחבו לתוך חיי בחודש האחרון. אסירת תודה על