ואז כנראה היא הייתה שלי. הלילה בו הייתי עם הנערה על החוף, אז כנראה הייתי מספר אותה, הבדיחה שקרעה את שניהם מצחוק. אם הייתי מכיר את הבדיחה באותו חקירות. עניינה אותי הבדיחה שחוקר א' סיפר לחוקר ב', אותה במשך כל הזיון היה לי דבר אחד בראש, אותה חקירה, באותו חדר לזה, או שלא. הוא לפעמים צרח קצת, אבל אני לא השמעתי שום קול. זיינתי אותו אך עדיין לו הרגשתי דבר, אולי כבר הייתי רגיל לו רונן, והוא בן עשרים ושבע. רכבתי עליו למשך כמה זמן. מקומו, כמו כל אחד בכלא. מה לעשות? זו מציאות קיימת. קוראים גם הוא היה שאפתן ותמים יותר מידי. כעת הוא מנסה לקנות את הנער החדש. הוא נראה כמו שאני נראתי בזמנו כשהגעתי לכלא. בטח יש לי מתנה בשבילך". חמודי לקח אותי לחדר שלי, ושם חיכה לי חייך. הוא אפילו קצת גיחך, ואז אמר לי: "טוב, עכשיו בוא איתי, להראות לו שאני "באמת" מתכוון למה שאני אומר. חמודי, גם הוא עניתי לחמודי בלי להשתהות. גם הוספתי חיוך על פני, על מנת מובן?" "אין בעיה חמודי. אתה יודע שאני רואה בך כמו דוד שלי", דבר. עכשיו כשאתה שוב איתנו אני אדאג לכל מה שתזדקק לו, הסתיימה, חמודי לקח אותי לצד ואמר לי: "אתה, אתה אל תדאג