לשם שינוי, הוא אמר לי שיש לו הפתעה בשבילי. הוא הוציא מהכיס שלו קופסא קטנה ועטופה בנייר מתנה.  הלב שלי הלם בהתרגשות. לא לא. זה לא יכול להיות. לבן זה בכלל לא הצבע שלי וחוץ מזה אלה... ו...  "נו תפתחי" הוא אמר לי בחיוך.  הידיים שלי רעדו.  בתוך הקופסא לא הייתה טבעת. היה בה מפתח. מפתח לדירה של יוני ואלה. הסתכלתי בו המומה, מנסה להסדיר את הנשימות בין ההתרגשות האחת לאחרת.  "מחר הדלת תהיה נעולה", הוא אמר לי. "את תבואי יותר מאוחר. לא בשעה שאני אדע עליה. תפתחי את הדלת בעצמך ותחפשי אותי כמו תמיד". נו מה תגידו על זה? הבטתי בו כאם גאה בעוללה שזה עתה הוציא את מילתו הראשונה.  בחגיגיות ניגשתי והורדתי מין המסמר שליד הדלת את המפתח ספייר שהיה תלוי שם אחר כבוד באופן יעיל ביותר. הגשתי אותו ליוני ואמרתי לו: "אין בעיה. אבל אם לי יש את שלך, לך יש את שלי". הוא הביט בי מופתע. "הרגע עלית לכיתה ב'2", הוספתי עם קריצה. הוא שם את המפתח בצרור שלו וחייך. אני חייבת לציין שהמשחק החדש היה מעניין יותר. אבל לאט לאט, הרגשתי שמשהו מוזר קורה. ההבטחות שלי לעצמי לא ממש התגשמו. בימים שבהם אלה הייתה בבקרים בבית, מצאתי את עצמי דבוקה