כאמור לאירוח בדואי. תחת אוהל של צמר גמלים שחור, על מרבדים צבעוניים, כשרוח חודרת דרך פתח האוהל שיריעתו מופשלת כלפי מעלה, רוח משיבה נפשות. התרווחנו  אנחנו, הכיתה והמדריך ישבנו בעיגול, והמארח טורח ומגיש לכל אחד בתורו, על טס נחושת קלל מבריקה מלא פינג'אנים קטנים, ואיש איש נוטל את הספלון מהמר המר הלוהט והמהביל הזה.. אחר כך, כשיצאנו מהאוהל והתפזרנו קצת,-היינו  אמורים להמשיך בטיול לאחר ביקור זה, עודנו במתחם השבט, אהלים נוספים פזורים אי פה אי שם, ובעודי הולכת לאטי מזיעה בחום הלוהט שהיכה בלי רחם מהשמיים הלבנים כמעט, אמר לי אחד הבנים מהכיתה: את יודעת שהשייך רוצה לקנות אותך בעד 20 גמלים? נדהמתי.  20 גמלים? מעולם לפני כן אף שייך לא רצה לשלם עלי גם שני גמלים. איזה כבוד...  זה היה קצת מצחיק וקצת מביך: אני? אשה של בדואי? פשוט ככה?...ולמה דווקא אני?   בעיני רוחי ראיתי את עצמי עוסקת כבר במלאכות יום יום של אישה בדואית, פני, מלבד העיניים, מכוסות באריג השחור הזה, אופה על הטאבון, שהוסק בגללי פרות גמלים וחמורים, שזה אחד מתפקידי לאסוף, כמובן, יחד עם עוד 5 נשות השייך, כולן עטויות עד עיניהן בשחור, עיניהן