הבנתי כי הגיעה שעתי ללכת. שמשך אותי גם אל בית העלמין. הבוהקים וידעתי כי אני נמשכת מעלה ומעלה על ידי אותו המגנט נשמע סמכותי, מרגיע ובהחלט מבטיח.  הבטתי אל עבר השמיים וברור הלואט לי מילים את פשרן לא אוכל לעולם להסביר. הקול החל להקריא את אותיות הנשמה של שמי ולפתע שמעתי אני קול נהיר פעם והושתק, מלמולים ושאר גיחוכים הלכו התחזקו ונחלשו.  הרב ואפילו אני התחלתי לבכות בשביל עצמי.  צלצול סלולרי נשמע מדי אחי הרכין ראשו אל האספלט, "אל מלא רחמים" הדהד למרחקים כי כוסתי לגמרי.   אמי התמוטטה אל זרועות אבי ששתק ובהה בחלל, כולם. לאחר מכן, אחזו הגברים  באתים והחלו לערום חול מעלי עד התכריכים הלבנים התלכלכו משאריות דמי הקרוש וכעת נראו לעיני השליכוני לבור והקברן הסיר את התכריכים מעלי,  ניכר כי הקהל לא התמהמה יותר מדי וניגש ישר למלאכת הקבורה.  תחילה במרכז הגוש ובין שורת מצבות ארוכה. הבור היה בקצה השני של בית הקברות, מקום צפוף לכל הדעות, אותם בכף ידו ונגב אותה בתכריכי.  המניאק. אחריה, הזיע כמו חמור עד כי אגלי הזיעה נטפו מזקנו והוא מחה אותה עת על האלונקה המסריחה הטלטלה מצד לצד והרב השמן שעקב הדרך אל מקום