 כעת במדבר חייו- קראו לה יפעת. שום דבר כבר לא עיניין אותו כי רק דבר אחד חשוב ויקר מילא חלל את ההודעה השנייה שהושארה באתר ההכרויות הוא מחק מבלי לפתוח. בדיוק איך שהוא רצה שזה הסתיים. כל שהוא בממד כלשהו. הוא ידע בסתר לבו שהיה קשה ושזה נגמר במורד, בדרך המפותלת מלבו, דרך בטנו, רגליו והחוצה מהם לחלל ונדד במחשבות ולאחר מכן פשוט הלך והרגיש כיצד סלע ענק יורד משם את כל בגדיו, ארז אותם, ישב איתה בסלון, צפה בטלוויזיה "לא" מהיר. ברגע שהדלת נפתחה, נכנס לחדרה, הוציא הייתה כל כך מיותרת כי היא לא קלטה כלום, והפטיר מאשר מתוך הנימוס. הבחור הביט בה, חשב לעצמו שהשיחה הזאת אמרה היא ולא מתוך כוונה שהוא יישאר אלא מתוך הצביעות יותר הקפה, מיהרו לדירתה "אתה רוצה להישאר לישון אצלי?" באחרים, חייכה כמעט לאורך כל השיחה כאילו מנסה לומר - תודה היא קיבלה את דבריו בהבנה, הסתייגה מחלק מהדברים ולא הסכימה באמת טוב אבל בעייתי. צביעות, כלים לחיים, אהבה לצד אכזבה, ופרגון על הסקס שהיה יחד. היה לו המון לומר לה, דברים רעים לצד טובים- אימא שלה, לפגוש את האישה שעשתה אותו מאושר בזמן הקצר כל כך שבו היו ה"חופש" הגואל. לבסוף אזר הבחור