מלאכותי. שניכם כבר יורדים במדרגות החלקות, אתה לידה עכשיו, וכדי שהיא תבין ששום דבר פה לא במקרה, הכתף שלך משתפשפת בשלה. אתם אומרים סליחה בו זמנית, מחייכים חיוך מטופש, אבל ממשיכים לרדת. אתה רק צריך להתחיל לדבר איתה, אבל אתה תמיד אוהב להשאיר את הקצפת לסוף. יש משהו מאד תמים וראשוני במשחק הגופני שאתה שותף לו ברגעים אלה ממש. זה מזכיר לך את הנגיעות הראשוניות בבנות המין היפה כשהיית ילד קטן. גם אז הייתם מעמידים פנים ששום דבר בעצם לא קורה, למרות שהייתם יכולים לשמוע את הדם זורם באוזניים. כבר אז אפשר היה להרגיש את מה שיהפוך עם הימים למנגנון הגנה חזק מאד. כשמישהי הייתה דוחה אותך כילד, זה לא היה כואב כמו היום, אבל זה לא היה נעים. לכן, היית מעמיד פנים שאין בעצם למה להגיד "לא", שלא קורה שום דבר מיוחד, וכך גם אף אחד לא נפגע. בכניסה לסינמטק אתה עוקף אותה, פותח את הדלת ונכנס, ממשיך להחזיק את הידית. קצות האצבעות שלה נוגעות ביד שלך, חמימות מתפשטת לך בגוף מהמגע הקצר הזה. השומר בודק לה את התיק, והרגליים שלך, שמסתבר שיש להן רצון משלהן, מובילות אותך הרחק ממנה, לעבר הקופות. אתה צועק בפנים, איזה סרט, איזה קופות.