שלא הכרתי אותו. ואז עזבתי, אותו, בלעדיו, דרך הדלת האחורית, לחצר שלא הכרתי- מלמלתי שלום חפוז, כאילו שלא ניתראה עוד לעולם, סוף של תקופה, בחדר, ושובר את השתיקה. שקמתי היה כבר מאוחר מדי. הכל נהרס. לשבריר שניה- כדי לראות מי זה שמעיז להפר את האיזון הדק ששורר המקולל הזה, אני ממלמלת ברגע שיואב הסיט את עיניו- רק לרגע, נישמעה בדלת. צריך לקום, צריך ללכת, צריך לעזוב את המקום נקישה אחת זהירה, מתלבטת, ואז עוד אחת, כבר מלאת ביטחון, ממוסמרת לספה, מדממת מהידיים והרגליים. ותמיד נישאר ככה, באותה הבועה- באותו השיגעון, ואני מרגישה דמעה אחת נשפכה! הזמן עובר לאט, ונדמה שהנצח לעולם לא יבוא, מוותרים  איך שנינו ישבנו שם, קרענו את עצמנו לגזרים- ואף לא הכאב הזה, שחודר מתחת לעור, אוכל אותנו מבחוץ, במפנים- ולא נקודה, מעבר לחזה, עמוק יותר, כואב יותר. אחרונה של חיי מהגופות הגוססות האלה, שבוהות ביחד, באותה דחוס וריק מבפנים. כל נשימה היא נסיון אחרון לגרד שארית כל נשימה נשמעת כאילו זו האחרונה. כאילו אין יותר כלום- הכל את חלל החדר, מקיר, לקיר, לקיר, לקיר, מהרצפה לתקרה, ובחזרה. שתיקה. היא יושבת מולו, והוא יושב מולה. שתיקה