ברחתי, למגרש המתקנים. לא ידעתי מה להגיד לאימא, איזו בושה שנתתי להם להגיד עליה כאלה דברים. והיא עוד שמעה. אז זחלתי לתוך צינור מתכת גדול וישבתי ובכיתי. אחרי כמה שעות אימא מצאה אותי, בוכה. היא ישבה מחוץ לצינור, הדליקה סיגריה, והתחילה לבכות בעצמה. מאז עוד אמרו לי כאלה דברים כמה פעמים, אבל תמיד היו מסתכלים לראות שאימא שלי לא בסביבה. קוראים לי יוני, אבל המניאקים האלה, כשהם רצו להעליב, היו קוראים לי יאסר, כמו יאסר ערפאת. לפעמים הייתי עובר ברחוב, וכמו שקוראים לאורי "דובה", כי הוא שמן, אז הם היו קוראים לי "יאסר", לא להעליב ממש, אלא כשם חיבה. אבל אני עשיתי את עצמי כאילו אני לא יודע שהם מדברים אליי, ולמה בכלל שאני אענה לשם שהוא לא שלי. אז הם היו קוראים לי "יונתן!" או "יוני!", ואני הייתי מעמיד פנים של מופתע ומסתובב אליהם. פעם אחת, שמעתי את קרן, הילדה הכי יפה בבית-ספר, אומרת להם בשקט שזה ממש לא לעניין מה שהם אומרים לי, ושאם הם יעשו את זה שוב, היא אישית תדאג שהם יקבלו מכות, וקרן הייתה בכיתה ו', וגם חברה טובה של כל הכושיות, אז הם הפסיקו, מרוב פחד. אהבתי את זה שהיא הגינה עלי, הילדה הכי יפה בשכונה,