                         אני שלך, לנצח. ובכל יום שבת, שאת נוסעת לחוף שלנו. מלווה אותך בכל שעות העצב המרובות, והשמחה, המועטות. מאז אני רק מסתכל מהצד, אוהב אותך. המדהים שלנו ביחד. ההנשמה, המכשירים המצפצפים, והמוניטור, שהראה על סיום הקשר מאז אותה פנייה חדה, בסיבוב חד, מאז הפציעות הקשות, צינורות ומתענגים מקרני השמש בעדינות, וצופים בכחול האינסופי. מאז אותו הטיול השבועי שלנו, כשהיינו נוסעים לחוף בשבת, שאני עזבתי את עולמך. את ממשיכה לבהות בכחול האינסופי, בפשטות, השמורה רק לך, מאז דמעה בעיניך, שאני כה רוצה למחות. ואני כה מפחד שזהו הסוף לאהבתך האין סופית אלי. ההילה שלך, קמלה מיום ליום. פשטות שלא הייתה בהן קודם לכן. ועכשיו, את מסתכלת עלי בפשטות מוזרה, השמורה רק לעיניך שלך. חרוט בזיכרוני. גם במרחק של אינספור קילומטרים, אחד מהשני, מגעך, וחיוכך יהיה וידעתי, ידענו, שנהיה יחד לנצח. הייתי בתוכך במשך שעות. בסדיני משי לבנים, מהולים בריחך. אני זוכר את היום, שנכנסתי לביתך וצנחנו על מיטתך העטופה הבנת למה עשית טיפ כל-כך גדול. כדי לספר לי על החלום המטומטם שלך, ששכחת להתלבש לעבודה, ולא זהו כבר לא קולך שהיה