על כפות רגליי, עיניהם מלאות שנאה. אני חותך הכול חוץ מגוף וראש, ואז נותן להם לפרפר על הרצפה הרכה. כל-כך מתוקים בחוסר האונים. היא בסטלה אחרת, מדברת עם אבא שלה ז"ל על אבן לגדות נחל. והציפורים מצייצים להם מבין ענפי העצים הקטנים. היא עומדת לעזוב, אבא שלה נפטר, והוא עומד ברחוב זורק שקית זבל לפח. והיא רואה אותו כל בוקר באותו יום שבת, עומד ברחוב אותה השעה, וזורק שקית זבל לפח. ואז הוא מסתובב באיטיות, ועומד רגע לפני מכונית חונה, חושב על משהו. הוא לבוש לבן של שבת, ועל הראש כיפה, ופניו מביעות חוכמה ענווה ונחישות. והיא צועקת אבא, היא צועקת אבא כל-כך בלחש, והוא לא שומע, הוא לא יכול. הוא רק מרים את ראשו לשמיים, כאילו שמע בת-קול, ונעלם משם, לאט-לאט, נעלם הולך ולא נראה. קיר הבית מסתיר את הליכתו המתרחקת, ואז היא עומדת על המיטה בפיסוק רגליים, כורעת, משתינה את הקוס השחור שיער שלה לתוך המיטה, ואומרת בחרטות שלי אני מתפלשת, באבלי, בטיפשותי, ומתחפרת עמוק בתוך השתן, ומאוננת בתוך השתן, ומרגישה כל-כך שפלה, מטומטמת, בהמה, וזה מה שעושה לה טוב כשכול השתן מרוח לה על הטוסיק והקוס, והיא מושחת אותו על פנייה, מריחה את