אבוא? אולי אני יכולה לעזור במשהו?" "לא אמא, עדיין לא". "הוא עדיין לא הגיע?" "הלו, איציק?" אני עונה. פררר.... פרררר. על כיסא, זה מה שאנשים יראו. בפנים גם אני כזה, כנראה. אם אגלח את כל הגוף ואשב בלי לזוז אבל במהותו השיבוט הוא חומר הגלם שמרכיב אותי. איפשהו עמוק מטרידה אותי המחשבה שאני צמחתי ממשהו כזה, כלומר לא בדיוק, קציצה מסריחה. ראשונים, שילך לראיונות עבודה, שילך לעבודה. ומה קיבלתי? עצלנות זה הכל. בסה"כ רציתי מישהו שיצא במקומי לדייטים מעביר. תחושת בהלה וביישנות. מה לעזאזל חשבתי כשרציתי שיבוט? במערות האף שלו, במערות האף שלי. אני שונא את התחושה שהוא שלו לסביבה, את הצליל העמום הזה שהאוויר משמיע כשהוא חולף שלאחר לידה. אני שונא את ריח השיעמום שעולה ממנו, את האדישות אלוהים, כמה שאני שונא את השיבוט שלי. אולי ככה מרגיש דיכאון כבר לא ילד. בגילי להתקל בעצמי מהצד. ילדים מסתדרים עם זה מהר, אבל אני הזהירו אותי מהפסיכוזה הזו של הכפילות. אמרו לי שזה לא נעים בחומר גנטי ממישהו אחר, שאני לא אתקע עם שיבוט של איזה טמבל. אמרו לי לבקש לראות תעודות הסמכה וכאלה, לוודא שהוא לא משתמש אבל רציתי שיבוט ולמה לי לשלם