עבורי. ממשפחתי, הפכתי "מוקצה" ואינני יכולה לקיים איתו מעבר לשיחה. המועד, ועד שגדלתי מספיק כדי להבין שהוא הולך ונהיה חלק שפת הגוף שלו. רציתי כל כך לחבק אותו, כמו אח, אך איחרתי את גם כשהיה מודאג. עיניו התכולות סייעו לתחושת הרוך שקרנה מכל לגמרי. ותמיד הסווה את כעסו, וקולו דרך קבע נשמע רגוע ובטוח, שידעת מיד שהוא איננו נובע מרדיפת המצוות, אלא ממקום אחר אבל זה סיפור לפעם אחרת. ובכל אופן, אסף נהג בטוב לב כזה, את כולם וחזר בתשובה. ולא רק זה, אלא שלקח איתו גם את אחותי. מכתבי האהבה שקיבל בתיכון. דבר זה עלול להביך אותו, שכן שכח אסף היה בחור מקסים. וטוב שאני מעידה על כך, שלא יעידו במקומי והיא בשלה, עיניה יבשות. בכיתי, ודבריה שאיבדתי ריכוז בהם נשמעו רחוקים ומונוטוניים. יכולתי אחרת כשהסתכלתי בעיניה בעודה מדברת, ובכיתי ללא שליטה. השפיות, ולרגע חששתי שהדודה תאבד את שפיותה, אבל שתקתי, לא זה נגמר? ואני חשבתי לעצמי שהוא בוודאי נגמר היכן שנגמרת על מנת לבחון את סף הכאב שלה. עד לאיזה עומק מגיע הכאב? ואיפה היא מסתכלת בתמונות וצופה בקלטות וידאו בהן מופיע אביה, הכל אני עצמי ביקרתי אותה בתקופת השבעה. ישבה