לבועה שלי, ללב שלי. במקום הכלום הענק הזה, אבל הוא היה הראשון שהכניס את הכלום וניפץ אותה, לא היה כלום, מושג לא קיים. תמיד היה משהו שבא והכי הרבה לא ידעתי שבבועה הורודה שבה חייתי, עד שהוא בא ואפילו ללכת. לא ידעתי שהדבר היחידי שארצה לעשות הוא כלום, עד כדי כך עד כדי שאאבד כל רצון לישון או להתעורר, לאכול כסרט אילם, שפתיו זזו אך לא שמעתי כלום, לא חשבתי שזה יפגע בי מ"לא", לפחות זה כל מה ששמעתי, לאחר מכן כל דבריו נראו לי אתמול בלילה כששפכתי את ליבי בפניו והוא לא אמר דבר חוץ עצוב באמת. השתקפותי במראה, לא רציתי לדעת איך נראה בן אדם עצוב, בן אדם פניתי למקלחת צחצחתי שיניים ושמתי לב טוב טוב שלא אראה את בידיעה שלמה שבלילה לא זכיתי לדקת שינה בה, פעלתי כמו מכונה - לא הרגשתי מה שאני מרגישה עכשיו , העפתי מבט למיטה המבולגנת