 ידיהם. אלון וליאת יכלו לדבר, וזה הרגיש הכי טוב בעולם. הלוח, כמעט כמו שהוריהם השתמשו ב"כתבן" כדי לכתוב על כף ושוטפת, כמעט כמו המורה לביולוגיה שהרצה על ניוון באמצעות האצבעות היתה איטית ומהוססת, הרי שכבר היא נהפכה למהירה עליהם. גם יכולת התיקשור שלהם השתפרה. אם בשבוע הראשון תנועת היא הכירה אותו, והם ידעו אחד על השני יותר ממה שהוריהם ידעו כל יום הם שוחחו, באמצעות מגע על כפות הידיים. הוא הכיר אותה, שנאסרו כל כלי הכתיבה, זה לא נכון לומר שדבר כזה הוא שגרה. בין שני אנשים מתחת לגיל חמישים ושתיים, דבר שלא התאפשר משום בהקשר הזה, כי זה יהיה פשוט לא נכון. זה לא נכון לומר שתקשורת זה כבר הפך למנהג, אבל לא לשגרה. לא כדאי להשתמש במילה "שגרה"