בתוך התא, כשקירות שחורים עם תמונות מפוחמות על הקירות, מיטת ישב מולה האיש הזה עם הברדס השחור על פניו, ומתוך הברדס מציצות שתי עיניים אדומות נוצצות.  "החדשות לא כל כך טובות." אמר.  "למה? מה?" נבהלה. "אני עומדת למות? אני מרגישה דווקא טוב יותר. זה זמני? זה כמו המחלות האלה שנדמה שאינך מרגיש בהם ופתאום בום, אתה מת?"  "על מה את מדברת, אשת מידבר?"  "מה זאת אומרת 'אשת מידבר'...?"  "תסתכלי מותק לתוך עיניי, מה את רואה?"  "כלום."  "בדיוק. אני ריק כמו אוויר, ואפילו אוויר עמוס מידי בשביל הדימוי. בקיצור, אחרי שחיברנו לך את הידיים, הרגליים, והראש, למקום. החזרנו את המוח לקופסה, והלחמנו חזרה את הדגדגן, (את הרי רוצה ליהנות מיחסי מין, לא?) החלטנו שאת בריאה. אבל..."  "מה אבל. אני לא אשלוט על צרכיי? אני לא אוכל שלא לאכול יותר ממה שאני צריכה? יהיו לי סיוטי לילה? אני אקיא דם? אני אקריח? יהיה לי אלצהיימר?"  "תראי, מתוקה ודובשנייה. בעסק שלנו לא מדברים יותר מידי, זה עושה לנו כאב ראש. את בסדר גמור חוץ מדפק אחד קטן, אסור לך לרקוד!"  "מה?" היא נבהלה. "חיי הסתיימו! אלוהים אדירים. אם יש מוסיקה אני חייבת לזוז. אני