הסבירני כי בזו המיטה אוכל לשבת עת יצייר את דמותי. יפניות ומכחולים גדולים ועבים עד למאד. ואף מיטה גדולה הוצבה בידי אל פינת החדר, שם ניצבו כלי עבודתו, צבעים ובד, אולרות להתיק מבטי מתמונות אלה, עד שבא אלי אותו ראבערט, והובילני וכל חזותן מעוררת פליאה. והנה מצאתי לחרדתי כי אין ביכולתי היו בלבוש חווה אמנו ממש. והן שרועות על בדי סאטען מבריקים הבית כולם דמויות בנות העיר ולבושן מועט עד מאד, ואף ביניהן רייזלע שלי, בבואי לאותו מקום כמעט פרחה בי נשמתי. על קירות אשר הגיד לי. בדברים שכאלה, ונעתרתי לתחינותיו, ובאתי במוצאי החג אל המקום ועיניו הולכות ובורקות, ונפשי החלה לסעור בי שאינני רגילה תושבי העיר. ואחר זאת פיאר וקילס את מראה דמותי והיה מפציר בי אליו אל אחת הסדנאות בה עוסק הוא לפרנסתו בציור דמותם של ראבערט, כינה עצמו אותו תמהוני, ובפיו בקשה משונה כי אתלווה נתקלתי בערב חג השבועות עת עשיתי דרכי מהשוק אל ביתנו החדש. לעירנו היקרה. מלאה היא מיני אנשים שונים ומשונים, ובאחד מהם זו השנה השניה מאז הגענו לבראקלין ואין עיר זו דומה כלל ועיקר משמר במהרה תביני מדוע. וגמרתי אומר לבסוף לכתוב לך איגרת זו. אנא שמרי