ההגנות מתחילות לנשור. הלב שלי פועם אני בולעת את הרוק. כמעט חי. הגרעין פועם אני נוגעת בגרעין והשיניים לי נוגעות בו גם הוא נוזל ומרטיב לי את השפתיים אני אוכלת אפרסק והוא מתוק ועסיסי ורטוב אהבה לעצמי. אהבה להכל הוא מכיל אהבה טונות של עצב הוא מכיל עצב. אני עוצמת עיניים ומוצאת את המרכז הפנימי שלי כמו שמרגישים בתחילתה של התאהבות. דמעות של התרגשות מהעיניים רוצות לצאת דמעות מגיעה הרגיעה. אני נושמת עמוק ועם כל נשימה מגיע השחרור אני מרגישה את זה גם בידיים מן זרימה כזאת דקה של אנרגיה מהלב זה עולה לגרון וכמעט פורץ החוצה דרך העיניים מן התפשטות של חום נעימה שכזאת זה עולה למעלה לכיוון הלב איפה שכל ההדחקות נמצאות זה מתחיל בבטן בדיוק מעל הפופיק אני מתחילה להרגיש את זה. לראות את כל היופי הזה. והצל שימש לי מכסה מפני השמש שהייתה רק לתאורה כדי שאוכל מרחפת. הם כל כך עמוקים ורכים וגורמים לי להרגיש כאילו אני כמעט אסתכל כמעט הלכתי לאיבוד כי ידעתי שאין סוף לשמיים שלא משנה כמה הסתכלתי לשמיים וראיתי את החופש, ראיתי את האינסופיות והילה דקה ושקופה שסובבת את העץ. שבו נגמר העץ ומתחילים השמיים הבטתי אל צמרות העצים