דבר! אני מסתפק במה שיש והעצב אותי לעולם לא כובש." הפעם  דפק ה'דרוויש' ביתר כוח והדלת מיד נפתחה. רק איש אחד היה בחדרו ועל השולחן  מונחת הייתה ארוחת ערב צנועה. "ערב טוב", פתח הדרוויש, "התסכים לארחני. בחוץ  יורד גשם ואני  לצערי הרב תעיתי בדרכי." "ברוך השם, שבאת, אורחי היקר. לכבוד לי לארח אותך ולקיים מצווה חשובה של הכנסת אורחים. אנא הורד ממך את הגלימה הרטובה, שב ליד שולחני ותתכבד בארוחה צנועה שלי, שתספיק לשנינו. מבגדיך רואה אני שאתה דרוויש, החי חיי עוני ופרישות ואם כך לא אפנק אותך. א ני לידיעתך נוטל מהחיים כל מה שהם יכולים להגיש לי ובכל מצב שמח בחלקי. אנא הורד את הברדס הרטוב, שיפריע  לפיך לטעום משהו." "צר לי, שאינני יכול להסיר את הברדס. התסכים שאסור לחדר הסמוך         ואחליף את הברדס במסכה, שאני חובש?" "כרצונך, אורחי הנכבד. תאמר לי, האם במקרה את  מסתתר מפני החוק?" "חלילה לי, רק נדרתי נדר, שאיש לא יראה את פני המכוערים. אבל לו באמת  ברחתי מפני החוק, האם  בתור שומר חוק, הייתי מוסר אותי לשלטונות?" "חלילה לי. מצוות הכנסת אורחים גדולה מכל החוקים  ועתה הנך אורחי הנכבד. לא רבים אורחים, שפוקדים את