 היא כבר לא קיימת. היא נשארה לעולמים עצובה. היא מצאה את ה"כיף" האידיאלי לבריחה. היא החליטה ללכת, לא לנסות, להתעלם מכל, לברוח. רחוק. היא הייתה חיה בבועה של יסורים מול אושר. היא שיקרה לעצמה, לאני האמיתי שלה. היא לא הצליחה לקבל את עצמה.היא רצתה. רצתה לצרוח, לרוץ, לדלג, ככה. סתם. היא אהבה לברוח מהכל, מכולם. הרגישה כל כך כמו כולם, בדיוק כשהיא ניסתה להיות שונה. היא שנאה את הנורמל, שנאה את עצמה. באותה עת כל כך נורמלי. היא ניסתה להבין מה נכון באמת, איך הכל כל כך מוזר לה אבל