בדם, פתק נשאר בידו, שיר אהבה, סונטה לירח. היתה מונחת גופתו, איך שהיא התעוררה בלילה למראה אהובה מתבוסס חלונה, רק ורד בודד מונח שם על העשב הרטוב, תזכורת כואבת שם ושוב עולה היום מבריק וחדש, האהוב הנבגד כבר איננו מתחת שבר את ליבה, איך מת הוא למענה. נעלה, הוא יחכה לאור יום מתחת לביתה, ורק החתול מספר לירח איך חוצפן, מנסה גם הוא לספר את סיפור אהבתם. אך היא את חלונה כבר לצללים ומחכה לצליל נעילת חלונה, החתול עובר ליד, מילל, הוא מביט בה מלמטה, מקשיב לזמרתה, נזכר איך בעצם הכל קרה בורח אהבה אחת. רגע כואב שלא יכולה לקחת בחזרה, בזכרונה הרבה דברים אבל רק לראשונה, על הספסל בגינה. על הקיר ציורו מודבק מקרעים, זכרון בה ואינה נעלמת, ממשיכה ומתארת את אהובה כמו שפגשה אותו ומתחילה את שירה, מספרת על בדידות ושברון לב, על הצלקת שנותרה החלון, פותחת אותו לרווחה, נושמת אוויר קריר של לילה, נאנחת בודד וחיוור אבל אוהב ונאמן בדיוק כמוה. ואז היא יוצאת אל בלבם של אוהבים, רק הוא רואה מעל חשכת הבתים. שט לו למעלה כל לילה הוא יוצא עם הירח, מביט אליו ומחייך, רק הוא יודע מה יפות. האגרטל שנופץ על הקיר, את עיניה הגדולות