לקראת השעה היעודה הייתה נעם ישובה בתחנת האוטובוס, שקועה במחשבות, משחקת עם שערה הארוך, מחלקת אותו בשתי ידיה, מאחורי העורף, לשלושה פלגים, קולעת אותם במיומנות לצמה עבה ומניחה לה להיפרם וחוזר חלילה. נעם סיימה זה עתה תואר ראשון בפסיכולוגיה והתרגשה להיות הבוגרת שהתקבלה, השנה, כחונכת מתנדבת ב''שלוותה''. היא הייתה סקרנית לגבי סדנת ההיכרות והמפגש הראשון עם המוסד וחוסיו. רכזת ההתנדבות, עידית, אותה לא הכירה, אמרה לנעם, בטלפון, לחכות בתחנת האוטובוס של "דן" על כביש התערוכה, והיא, עידית, תעבור שם, בפז'ו אדומה, ותאסוף אותה. אחרי מספר דקות של המתנה הגיעה בחורה נוספת שהתיישבה בקצה המרוחק של הספסל, מכונסת בתוך עצמה. אחת המיומנויות שרכשה נעם במהלך הלימודים, כך הרגישה, הייתה לקלוט בחושיה השונים מסרים לא-מילוליים שאנשים מפזרים סביב עצמם, ולהבין לגביהם דבר מתוך דבר. נעם שמה לב שבכל פעם שמכונית אדומה מתקרבת, הנערה השנייה נדרכת, והסיקה ששתיהן מחכות, בעצם, לאותה הסעה, וכנראה שהנערה השניה היא חונכת ותיקה. אך הנערה נראתה מרוחקת ונעם לא יזמה קשר. ככל שהתארכה ההמתנה עוד ועוד, הגניבה הנערה השניה יותר ויותר מבטים