ילדותו לבד בבקתה שלו. לא היה מי שישיר לו שירים שמחים כשהוא היה עצוב, או מי שישחק איתו בקוביות, או אפילו מישהו שיאכל איתו ארוחת ערב ויספר לו איך היה היום שלו. למעשה, הפעמים היחידות בהם יצא מביתו, היו בשביל ללכת לחפש אחר אוכל, ובשביל ללכת לבית הספר לדרדסים. גם בבית הספר, המצב לא היה טוב. כל שאר הדרדסתלמידים לא התחברו איתו. היו אף כאלו שצחקו עליו בגלל שהוא היה אדום, וכינו אותו בכל מיני שמות-גנאי. אפילו הדרדסמורים, אם היו נתקלים במצב בו דרדסתלמידים אחרים הציקו לו, היו פונים ללכת לכיוון השני ומתנהגים כאילו לא ראו את אשר התרחש. התקופה בבית הספר היתה הקשה עליו מאוד, וכל פעם שחשב, שהנה, הוא מצליח למצוא את אותו דרדס שיהיה החבר הראשון והיחידי שלו, הוא נכשל מחדש. הדבר היחידי שעודד אותו באותה תקופה, היתה הידיעה שכשהוא יגדל, הדרדסים האחרים יתבגרו גם הם, ויפסיקו לצחוק עליו, יקבלו אותו כמו שהוא, ואז יהיו לו חברים. אבל בינתיים, יום עבר ויום הגיע, והמצב לא נראה כאילו הוא הולך להשתפר בקרוב, אלא להיפך, אפילו מחמיר, כי ככל שהדרדסילדים גדלו, כך גדל מגוון ההצקות שלהם. ואז, יום אחד, כשכבר היה לדרדס-עלם, עלה