הסיפור הזה שלא לצורך. מהרגע שבחרתי בך, קשה כבר להימלט". "אתה לא יכול..." לוחשת אלכס, "אני רק בתחילת הדרך, אני מגששת אחרי האהבה." "אין שום קשר ביני לבין האהבה," צוחק המוות, "האהבה היא החיים ואני הוא המוות. את נוטה לבלבל בין שני הדברים. לאהבה יש משמעות, אין שום קשר ביני ובין המשמעות. אני בא והולך. אני חד. אני רגעי. אני אפילו לא אכאיב לך..." עומדת אלכס ברחוב ההומה ומביטה סביבה בחוסר אונים. היא באמצע. יש לה עוד אלף דברים על הראש. ואהבה, אהבה אמיתית עוד לא הייתה לה. היא עוד לא מוכנה, אין לה בכלל ספק בעניין. עיני האנשים מופנות ממנה והלאה, הליכתם נוקשה, מהירה. הם דבקים בחיים, היא חושבת לעצמה, הם לא יעצרו לעזור לי. "אני אספר לך סיפור!" היא אומרת למוות, "אני אתן לך הסבר. מה שצריך אני אעשה. אני אוכיח לך שעדיין לא, שחייבת להיות דרך אחרת. בשפה שלך אני אוכיח לך." היא נחרצת. המוות חוכך בדעתו, הוא לא מאמין בשפה והוא קרוע מעייפות. יחד עם זאת, נדיר שמוות מתלבט. מוות חייב להיות החלטי. מצמוץ אחד קטן של המוות, הפגנת אנושיות, וכל ההילה שלו מתמוטטת.  "דברי!" הוא מצווה. "אני ממהר אז בלי סיפורים. אני צריך