שטר חדש של מאתיים שקל ודחף לי אותם ליד לפני שיכולתי בכלל להגיד שמעון פרס.  חלקלק הבחור, אין מה להגיד.   אז בסוף הגענו מירושליים לפתח-תקווה דרך כביש המחצבות, שהיה יחסית פתוח (דרך צומת קסם שמה, אם מישהו מכם מכיר), ואת הדרך חזרה צפונה התחלתי לעשות דרך גהה  אלא שאז, בגלל שאמרו ברדיו שממורשה צפונה כל הדרך חסומה בגלל התראות לפיגוע באזור השרון, חתכתי לצפון דרך גלילות לכיוון כביש החוף, עברתי את אזור הרצליה...  ישר לתוך פקק עצבני ביותר מאזור מחלף פולג שמוביל לנתניה, ועד אינסוף (או איזשהו חור באזור שם). מה אני אגיד לכם, חברים?  לא נעים, כל העסק הזה.  וההוא שם, הנוסע שלי, לחוץ כמו טמפון, כל הזמן מסתכל על השעון לראות מה השעה - כאילו מינימום קבע פגישה עם המשיח בצומת הצ'ק פוסט של חיפה.  העיקר, הוא לא ממהר, 'מה פתאום?!'   תאמינו לי, כולם שקרנים!  בימים המטורפים האלה שאנחנו חיים בהם כבר אי אפשר לסמוך על אף אחד.  כל פלוץ פה ישחק אותה חבר שלך כל זמן שהוא יצטרך שתעזור לו פה ותסדר לו קומבינות שם  ותמיד ברגע שאתה הכי צריך אותו, אבל באמת זקוק ככה לחבר אמיתי שיהיה שם לצידך וכל השטויות האלו, בדיוק אז הוא יתקע