להסתכל על עצמה שוב ושוב מכל זווית אפשרית. אליה מתוך המראות, פעם מולה ופעם מן הצד. יודעת כמה יכאב לה דמעות בעיניה. "כן" היא ענתה, רואה מולה את פרצופה ההמום בוהה וחיבקה אותה. "עכשיו תוכלי להתאמן כל יום גם בבית" לחשה אימה, יודעת שלא תוכל לדבר עם אימה. "תראה, היא מתרגשת." אמרה אימה הרהיטים. היא עמדה באמצע החדר, עם דמעות בעיניה ומחנק בגרונה, כבר", אמרה אימה בהתרגשות. היא נכנסה פנימה וראתה את שאר עשויים דיקט, אלא עץ אמיתי שהפכו למיטה גבוהה ושולחן. "תכנסי במקום הרהיטים הלבנים שלה, עמדו רהיטי עץ, חומים וכבדים. לא הבית, קיפצה במדרגות ופתחה את דלת חדרה. החדר השתנה כליל. אמר אבא שלה בשקט. "תעלי לחדר שלך". היא שמחה כל כך, רצה לתוך הביתה. מחוץ לבית חיכו כולם - כל המשפחה. "הכנו לך הפתעה," חייכה אל אימה. "בת 11, כבר ילדה גדולה." היא הנהנה. הן הגיעו לכך. "יום הולדת שמח." היא שכחה לגמרי שזה יום הולדתה. היא "מזל טוב", לחשה אימה. היא היתה קצת מבולבלת. אימה שמה לב לגרום לה צער. היא ידעה שתהיה חייבת. היא נכנסה לאוטו. היא אהבה לדעת שהיא גורמת לאושר הזה. היא לא רצתה לאכזב אותה, אימה באה לאסוף אותה, מחייכת.