היה ביננו זוהר, נפשי לך עורגת, אל קמורי כתפייך -  קסמי עדנתך, שלוותך המתגנדרת, כזהרורים על המים,  תאוות לב ועיניים. נשיקות פיך היו, כצלוחית מלאה - בשיקויי תשוקה, מקוסמת אהובה.  עכשיו, פרשתי מפרש,  הפלגתי ללב ים. דפנותי הבולטים, אינם מרהיבים, עליהם קרסו - סופות ים וברקים. את, עשי דרכך, אישה נשגבת, בנעימים,  בלי פחד. אני, עושה דרכי, בקצב מרושל, מתון ואט, אט - בלעדייך,  אל הפחת. פרחים דה בסט לה נתתי.