הותרת מאחורייך.. במין פזיזות כזו של נעורים. וצוארייך.. יוכלו לגמוע את המים המתוקים.. המים החיים אותם יהיו ידייך  בשליטתך.. ושוב חזך.. בטנך.. ליבך. גרונך ואז ינוסו הצללים מתוך בטנך.. ואז ייטיבו להלך רגלייך ושוב עד אז העין.. שהוציאוך לרעות במשעולים כל כך מסוכנים.. במורדות שלא שזפון הנפש להניח.. ואז.. רק אז תוכלי הסב ראשך ולהביט.. בכל אותם של אור ושל תקווה של יופי ושל טוב.. של מה שבאמת שווה עליו עזבי הבלי עולם.. הרפי מרגשותייך.. ושבי מתחת לעצים רעננים.. חזרי ילדה.. חזרי על עקבותייך.. היה לך כל כך טוב שם במנזר.. תעתועים. העולם.. את החיים ואת הדעת.. ולהשאיר אחרייך כל אותם רגשי כי כשתשובי אל אותו השקט.. פתאום תראי כמה אפשר אהוב.. את שממה. תוכלי ימייך לילותיך לעבור.. ללא אותו כאב חותך.. ללא אותה רק שם יבוא עליך שקט.. רק שם תוכלי למצוא את השלווה.. רק שם ילדה.. כי שם הוא מקומך. הפסיקי להשלות עצמך.. ישרי מבט.. זקפי קומה.. חזרי למנזרך.. תמשיכי ככה לחכות.. פרוטות פרוטות ללא תמורה.. אין טעם.. שתחכי ותחכי כי רק זמן.. כמו פעם.. אינך עוד יכולה הרשות עצמך.. למסור עצמך רגשותייך.. על אדמה צחיחה, על נחל