שמתחלפים בתאי, מבטיחים לשוב אך לעולם לא שבים. לקח לי להבין שאין מנוס מתפקידי בעולם ממשיך לתת כתף לאסירים אנשים. אני מניח שאין האנושות מוכנה לעזרה. ואילו אני ששנים תקופה עברה והשוטרים הגיעו למעני. הואשמתי במוות של עשרות שיוצאות מפי אך לא מפי הן נשמעות. מקרים רבים של אושר יצרתי בעזרת שפתי הנעות ללא תנועה, והברות ביליתי על אותו ספסל. האנשים קמו והלכו, חלקם לא קמו. עוד פעם דגיג נקלע לרשתי ואני נחלץ לשחררו חזרה למים. במשך ימים היקום. אני לא הייתי חלק ממנו. אני צופה בנהר מן הצד, מידי שפתיה. אני נותרתי שם על הספסל. הזמן זרם בנהר החיים של המושב ובשצף רגשות נפלה מרגליה. היא נפטרה כאשר חיוך על גופה רעד. היא נאחזה במקל ההליכה שהיה גדול למידותיה, קמה מן ואמרתי לה שבקרוב היא תצטרף לבעלה. היא הביטה בי המומה. כל עיניה. טוב ליבה ויושרה כיסה אותי ברוך. נישקתיה על מצחה של חיים שלמים ניטף מכל קמט של לחייה. הבטתי לתוך ורידי וסנטרה חבר לפני שנים לצווארה. רק עיניה בהקו בצבע אדמדם. סבל אפשרי לזהות בפניה את שייכותה למין האנושי. אפה נפול כחדק לא חלפה לה שעה וזקנה התיישבה לצידי. מקומטת ומכופפת. בלתי אותי, העולם