הים בוכה. הדמעות מלוחות כמו המים הרחוקים מן החוף, וככל שהם מתקרבים אל החוף הם מתמתקים ומתעפשים ומליחות הגעגוע הופכת לסלידה מהידוע.  "מה תפקידך על הגחלילית?" שאל נמר הים.  "הוא יודע הכל," חשב נאגל "ובכל זאת מנהל שיחה רגילה לכאורה. האם מלאכים אוכלים? האם פיות מחרבנות? כן, אם הם רוצים להיראות כבני אדם."  "אני הצופה." אמר נאגל ושניהם אמרו יחד: "היושב בראש התורן".  "ומה אתה רואה מראש התורן?" שאל הנמר לאחר שניגב דמעות צחוק ומחט את אפו בקול תרועה.  "אני שמח כשאינני רואה כלום." אמר נאגל ונימה של חשיבות עצמית נשמעה בקולו. הוא ידע זאת, הרגיש שהיוהרה הזו איננה במקומה, שהוא משים עצמו לצחוק, אבל המלים נאמרו כפי שנאמרו ובעל כרחו נאמרו כך.  נמר הים התקדם בצעד אחד אל מרכז החדר הגדול. רגליו היו ארוכות. נאגל חש את שרירי רגליו שלו נדרכים.  מתוך הארון הגדול הוציא הנמר כלי מיתר. מסגרת מלבנית גבוהה כקומת אדם, שלאורכה מתוחים מיתרים דקים.  "אשמיע לך את השיר," אמר הנמר "השיר ששרנו, אני ומלחי הספינה שלי ביומנו האחרון.  הוא פרט על המצלולת האנכית:  "בלילה הזה מכל הלילות  ירדה ספינתי אל תוך המצולות  גליו של הים