חשוב להבחין בין טוב ורע, נדרשנו לפעמים לעבודת שטח. האנשים יודעים, או לכל הפחות רוצים להאמין בקיומה של הרשות. פורמלית היא איננה קיימת, וזו אירוניה, צחוק הגורל. גם לצד השני יש רשות שניה שיושבת בראשט שבאיראן.  נו? מישהו נפל מהכיסא?  ברור שלא. גם מי שאיננו יודע היכן ראשט, חש בכיוון הכללי.  הדרך היתה ארוכה - טורקיה, רחפת רוסית וצלילה למי הים הכספי. כשהתקלפנו מחליפות הגומי שתקנו. הבטתי בשי. הוא התרגש.  שי היה קטן מכדי לזכור, אבל אביו, שליח משרד החקלאות לאיראן, הכיר את הארץ כאת כף ידו, ותיאוריו היו כל כך מוחשיים, עד כי הרגשנו שגם אנו מכירים אותה היטב, כך הרגשתי אני לפחות. הוא תמיד סיפר שהארץ מרשימה, שנופיה מעתיקי נשימה, שתרבותה ועריה עתיקות עד סחרחורת.  וגם האנשים מקסימים. זה מובן מאליו, וחבל שזה המצב.