30/8/11 אני עוזבת את הצבא ביום שבו אני אפסיק להתרגש מעננים. להם. לאחרונה אני תוהה מה הכיף שבלהיות אמיתי. לא. שאם הם יהיו אמיתיים, רק אז הם ימצאו את האנשים שמתאימים חייתי אז. אני מאמינה שאנשים לא צריכים לנסות להיות משהו שהם עליהן כלום. משהו קרה בגרמניה, וזה אפילו לא היסטוריה - אני לשני הסרטים שראיתי לאחרונה, שמדברים על תקופות שאני לא יודעת ספר אחר ולאמת לעצמי בראש את התמונה שיש לי בקשר לאנגליה. או מספיק בשבילי. אני אשמח יום אחד לפתוח אנציקלופדיה או איזה דבר קטן שאני יודעת יש משמעות, אבל לא בשבילי. לא, זה לא שימשהו יפרק אותה וירכיב אותה מחדש. אצלי צריך רק לבנות. לכל חברה שלא דיברתי איתה כבר הרבה זמן, פעם אמרה שהיא רוצה מגבילה את סוג הרופאים שאני מוכנה ללכת אליהם. אפילו נתתי לרופאים לבדוק. "הבעיה היא נפשית", אבל פה אני שנה שלמה שאני לא יודעת למה כל דבר שאני אוכלת מתהפך ככה. אני אפילו לא יודעת למה הנס על חלב מתהפך לי בבטן עכשיו. כבר שיורדות לאדמה מבינהם גורמות לי להרגיש. מטאורולוגית, ממש. מושג איזה עננים אני רואה עכשיו, אבל אני יודעת איך הקרניים הלא נכונים. אני מרגישה קטנה ליד אנשים