המאוחרות, כאשר היו על סף יאוש, שמעו לפתע קול פרסות סוסים. בבתˉאחת, נעמדו האב ובנו על רגליהם. "מרים, יש לנו אושפיזין... חממי התבשילים..." - ציווה מנדל על כלתו. מרים, אשר חששה כי כל טרחתה בהכנת התבשילים במשך שעות תהיה לשווא, וכבר חישבה כיצד תחלק את המזון הרב שנותר בין בני המשפחה, פנתה מייד לטרוח שוב על הסירים. משנעצרו הסוס והעגלה בפתח הפונדק, הבחינו מנדל ופסח בזוג, גבר לבוש קפוטה וחבוש בשטריימל וברעייתו ההדורה בלבושה, הישובה לצידו. הגבר ירד במהירות ממקום מושבו, הושיט ידו לגברת ההדורה בעזרו לה לרדת ארצה, ושניהם התייצבו בפני מנדל ופסח. "מחפש אני מקום לנוח לשעה קלה ולסעוד לבנו" - פנה אל השניים. "הוא ורעייתו הגיעו אל המקום הנכון ובזמן הנכון..." - מיהר מנדל להשיב בשמחה גלויה. "ואף האוכל כושר למהדרין" - הוסיף פסח בגאווה. "כלתי, שתחייה, מקפידה בהלכות כשרות, בקלה כבחמורה...". "אם כך, נשהה כאן מעט לשם מנוחה לשעה קלה, לפני שנמשיך בדרכנו..." - השיב האורח הקרוא. ולאן פניהם מועדות?" - חקר מנדל בסקרנות את היהודי שלפניו. "אנו בדרכנו לשטאטל, רודניק נד סאנם. אני בודק האפשרות למגורים של קבע בעיירה, שם