נעלמו. היא עצרה. אנשים הרעיונות, הקונוטציות, הדימויים, הרעש הגס - כל אלה המפריעים היתה שם, פשוט היתה שם, בתוך ביתה שהוא גופה. המחשבות, עכשיו ה ר צ ו ן ירד לעברה. מוחה השתתק, הרעש פסק לגמרי והיא רצונה והמתינה להתגשמותו. רועש בעצמו. היא ניסתה שוב, אך ללא מאמץ. היא רק ביקשה את ואז ראתה את הניסיון  הוא היה קשה, היה בו מאמץ גס, לכן היה היא ראתה את הייאוש שלה, את צורתו, איך הוא מאפיל על הניסיון. אך ה מ ב ט היה שם בשבילה. היא הביטה שוב, והפעם יותר מגבוה. היה לה ה מ ב ט לעזר, היה הייאוש שובר ניסיון זה. עצמו היה רועש, והרעש רק הוכפל. מידה של ייאוש עלתה בה. לולא יכולה לראות את כל זה. היא ניסתה להשקיט את מוחה, אך הניסיון היה רועש מאוד, מלא במילים, וכיוון שהתבוננה בו מבחוץ, היתה מקונוטציה לקונוטציה, מדימוי לדימוי, מזיכרון לזיכרון. הוא ראשה. מוחה עבר מהתעסקות ברעיון אחד להתעסקות ברעיון אחר, ה מ ב ט  ירד לעברה. היא התבוננה מלמעלה במחשבותיה, בפעילות השלב החוויתי הראשון עמד להתחיל. קפאה לזמן ארוך ללא ניע. ביער ירוק עד. היא כבר לא זכרה באיזו ארץ התמונה צולמה. מיה הקרובה אליה. מולה על השולחן עמדה תמונה