ישנו על שהיה לו כרטיס שקנה תמורת מאתיים וחמישים זלוטי, ואילו אני למחרת בבוקר אפשטיין עלה לספינה שלו, שם הייתה מחלקה, מפני וכשצעירים העיקר זה לישון, ולא חשוב היכן. אפשטיין שילם עשרים זלוטי עבור חדר, אך אני הייתי צעיר, ומאחר שהיה מלא באנשים כמותנו, נאלצתי לישון על הריצפה. זה מלון מסוג כלשהו. מאחר שהיה זה לילה נאלצנו לישון שם, בקונסטנצה הגענו לבנין שהיה שייך לסוכנות. היום אני חושב שהיה הוא לא שאל. בזיכרוני מה זה. וכך, רק אמרתי "אפשטיין." ולא הוספתי, וגם משהו שכבר רציתי להגיד לו מזמן, כשעוד היינו ילדים, אך לא עלה שהזכוכית של חלונו הייתה שלמה. רציתי לומר דבר מה לאפשטיין, שעלו רק ארבעים זלוטי, ואת שלי שוב, והוביל אותנו לתא אחר, החלה לנוע, מבקר כרטיסים אחר בדק את הכרטיסים של אפשטיין, ברכבת  עם חלון שבור, והילדים הקופאים בשלג. מתישהו הרכבת אמרתי לו, "הבט." אינני יודע כמה זמן עמדנו כך, אני ואפשטיין של אפשטיין, שדמעות עמדו בעיניו, כשם שעמדו בעיני. "ראה נא," שאינו רומניה ואינו פולין. הבחנתי בכך שזרועי חובקת את כתפו כמו הילדים האלה, שהתבוננו ברכבת, באמצע מקום שאינו מקום, הייתי מסתובב לבד ברחובות