הרחק מן הבית, ולזנוח לזמן מה את עבודות הבית. אולם, "מה עושים עם הילדה"? סלומון העלה את הרעיון להשאיר את הילדה אצל משפחת סגל, אך שושנה לא רצתה להכביד מדי על הגב' סגל המבוגרת. "שלושה ימים הם יותר מדי..." אמרה לסלומון בפסלה את הרעיון. כך גם לא חפצה להכביד על בני הזוג כספי. "למה שהילדה לא תהיה אצל אחותך בבתˉים?" שאל סלומון בזהירות. שושנה אמצה מייד את הרעיון. "למה לא באמת?". כך הוחלט פה אחד שאת החג הזה תבלה הילדה בבית דודתה. את פי הנערה, כלומר הדודה מרים, לא היה כל צורך לשאול. היא תמיד הסכימה לביקורים מן הסוג הזה. היא פיתחה מין קשר מיוחד עם אחייניתה מיום היוולדה. אין ספק שהייתה שם אהבה דו  צדדית ענקית ולה הרי היו כבר שני ילדים בוגרים במעט מדניאלה.  וכך, יום לפני ערב ראש השנה, סוף חודש אלול, התשי"ט, עשו שושנה ודניאלה דרכן באוטובוס לכיוון התחנה המרכזית של תלˉאביב ומשם עלו על האוטובוס שיעדו: בתˉימה. לא היה קץ לשמחתה של דניאלה, ולמרות שהדרך לשם נראתה ארוכה ארוכה, ממש מסע, לא הפסיקה הילדה לעלוץ במשך הנסיעה.  באותה שעה, בחצר הבית שבשכון עולים בשכונת עמידר שבבתˉים, בבלוק מס' 12/6, כניסה ג' בקומה