קטנטונת וטעונת אנרגיות עמדה רחלי על הבמה והצביעה אל הקהל ב"אתה". שערה האגוזי מחליק על עינה השמאלית, וקולה חזק ומחוספס ועדין גם יחד. היא הביטה בי באותו מבט רחלי ישן ומוכר וחייכה אלי, אל שנינו. "אהובי, בואה אלי." ענה הקהל בהתלהבות. החברות בעדר של חני התחילו להצביע כמו ג'ון טרוולטה, לנפנף את השער אחורה ולענטז, כאילו בצחוק כזה? ואחריהן החרו החזיקו אדומת השער ובן זוגה הג'ינג'י וכל מנענעי האברים. "אנחנו שמחים ומופתעים". הדפנה הגבוהה היתה צריכה להתכופף אל המיקרופון, שהותאם לקומתה הזערורית של הזמרת. "רחל היא ידידת המשפחה וזמרת מקצועית." הדפנה חייכה אל רחלי "ריגשת אותנו בשיר מהיר וצעיר. אולי תוכלי לתת לנו עכשיו משהו בסגנון אחר? גם המבוגרים רוצים להנות". "תודה רבה." אמרה רחלי, ולא היתה צריכה לומר יותר מכך. כשהיא נמצאת על הבמה, קורן ממנה כוח בלתי נתפס. אפילו עפעוף מיותר בעינה עלול להחזיר את העולם לתוהו ובוהו. "בנות עשרים יוצאות בריקוד כי חתן הן מוכרחות לצוד  מי שלא תצוד בבוא זמנה..." "...תשאר  לה רווקה זקנה." הקהל זמזם יחד עם רחלי. ההתלהבות זהרה מעיניהם. הם התמסרו לקצב, רגליהם נקשו על הרצפה, היו