הרבה מלים, הרבה משפטים צריך, יותר מכל הדמעות האלה. לא ישמע. ובין המסך לשאר העולם. בידיעה שלא משנה כמה חזק אני אצעק, הוא אז אני צועקת אל תוך החלל הלא נודע שנמצא ביני לבין המסך, מי שאני רוצה שישמע כבר לא קיים. יש כל כך הרבה להגיד. ארי יכול, כי הוא כזה אבן. אבל גם הוא מתחיל להיסדק. ונועם לא יכולים להיות עם אמא כשהיא בוכה, זה שובר אותנו. רק והאחים - גם הם בוכים לפעמים. הם שונים זה מזה, וממני. אני העיניים, אבא, תסתכל עליי!". באמבולנס, ולא רק "אל תדאג, אבא, יהיה בסדר" ו"אל תעצום את הרופא כבר יכריז על מוות מוחי. אולי אז הייתי אומרת משהו אחר אז חשבנו שזה קלקול קיבה. אילו רק ידענו ש-54 דקות אחרי זה "אני מת, לילוש. אני מת." איפה שהוא חשב אולי את מחשבתו הצלולה האחרונה ואמר בקול בוכה, השירותים, במקום שבו אני רואה את ההשתקפות של אבא שלי במראה. הכרית בלילה, ולפעמים אני מתפתלת מכאבים על הרצפה של גם אני בוכה. לפעמים הרבה, לפעמים פחות. לפעמים זאת דמעה על ושיהוקים שמלווה ברעידות. היה עדיף שהיא כבר לא תתאפק. את הדמעות בפנים. כשזה לא עובד לה נוצר מין שילוב מוזר של בכי בוכה. זה לא קל כשהיא בוכה, כי היא