הילדים שלי. אני לוקח את הגוויה שלו למרתף, איפה שאני שומר עכשיו את הטרוף שלט בחייו, ואני? אני שולט בטרוף עכשיו. בי. גם לי פעם הוא נתן שוקולד. אבל לא עוד, הוא כבר לא יכול לפגוע ילדים קטנים, שהתבגרו באחת. גם לחישתי היתה בין הלחישות שם, מהקיר. חשבתי, ששמעתי לחישה, לחישה שיצאה מגרונותיהם של אלפי בטעות. כשהרמתי אותו נוקשה וקפוא לכיסא, משכתי את הטלוויזיה לעצמם את ההרואין שלהם. חשבתי, שהוא בטח איזה הומלס שהגיע לשם מצאתי אותו בבית הישן וההרוס בחורשה, איפה שהמסוממים מזריקים הטלוויזיה על שלג, מנוחה. הסורגים, נכנס לחדר ההוא, מתישב על כיסא הנדנדה ופותח את אני עולה במדרגות לחלק הצפוני של הבית, לחישה מימיני, מכה על השתקמתי, אבל לפעמים בלילות הצרחות שלהם חוזרות לרדוף אותי. לא בן 81, אלא בן ארבעים וחמש. כל ילדיי מתו, המיוחדת ברחה. הצרחות עדיין פועמים בכאב מעבר לקירות. גדלתי, התבגרתי, כבר עברו הרבה שנים מאז שהייתי בבית הזה. הוא הרוס עכשיו, אבל הדי אני נותן מכה לסורגים, שתיקה. אני מסתכל החוצה מהחלון אל הירח, מצחקק בחשיכה, לחישה מימיני. הזה היה מושא גאווה לתושבי האיזור, היום הוא מבודד. שכבר גססו מגרונות