הזיפים של אהובה, הוא מחייך אלייה חזרה. מחר הוא במילואים. -"ראיתי פעם כתבה על זונה אמסטרדמית," - שפיגלר שובר את   השקט, "היא הייתה צעירה כשהיא נשאבה אל המקצוע, הייתה   צעירה מאוד... בכל אופן, היא הייתה אדם עצוב, ראו את זה   עלייה." -"אתה יודע לאן אנחנו הולכים?"- שאלתי. -"והכתב הבן זונה הזה, שלא יודע לזהות סבל, שלא יודע להרגיש  אותו, הוא שואל אותה על הלקוחות שלה. הוא שואל על מחירים,   על תדירות, על מקרים של אלימות קשה. היא עונה לו המסכנה.   מה היא יודעת מהחיים שלה? היא בסך הכל כתבה בפריים טיים,  זה מה שהיא, היא  בסך הכל זונה. היא מוחה דמעה מהעיניים   שלה, המצלמה מתמקדת בה, סוחטת ממנה את כל מה שיש לה.  הכתב מוציא מטפחת מהכיס ומגיש לה אותה, הנחש...  אני יושב  מול המסך ואני לא מבין כלום" -"מה זה קשור עכשיו שפיגלר, לעזאזל? מה קורה לך?"  -"זה קשור!" - הוא מסנן אליי בזעם כבוש. הוא עוצר לרגע   ומסתכל עליי. "אני כמעט הרגתי אותו בן אדם.  אני בועט בו  ובועט בו, אני מקלל, אף אחד לא מעיז להתקרב אליי... אני  שומר על הגזרה שלי, אני מגן על עצמי, אני ילד בן תשע עשרה.  הכל קשור, אין מה לעשות... הכל