זאת היא אמרה"אמא שלי אולי תבוא אותי,תשחוט אם אני לא שם". דנה לא ידעה איך להגיב מה אם היא אותה."אני צריך להיות בבית עוד חצי שעה אמא שלי תהרוג קצת את מבטה היא לא אוהבת שמסתכלים לה ישר בעיניים זה מביך מהצד כזה ובאומץ רב שאלה"מה קרה?" הוא הסתכל עליה והיא הפנתה "אחד וחצי" בקול צרוד ושקט. "שיט" הוא אמר. דנה הסתכלה עליו הקסים אותה. אחרי כמה דקות הוא שאל אותה מה השעה היא אמרה הוא נראה,דנה שישבה לידה בתחנה לא יכלה שלא לישם לב אליו,הוא האוטובוס,היה עוד ילד איתה בתחנה בערך באותו גיל,לפחות ככה יום אחד אחרי הצהרים בדרכה חזרה מבית ספר שחיכתה בתחנת מבגידה,מנגיעה,ליטוף,מפחדת מדיחוי,מפחדת להתאהב מחדש בחיים. יכולה לסבול עוד רגע אחד של בכי או סתם שברון לב. היא מפחדת שהעבר זה היסטוריה וההווה זה מתנה. היא רק לא ידעה אםה יא שבורה אבל היא יודעת לשלוט על זה,היא מתוסכלת מהעבר אבל יודעת גבוה מדי אבל היא מסתדרת היא לא נותנת שידרכו עליה יותר,היא הפכה מילדה מתוסכלת, שבורה, אבודה לילדה עם בטחון בעצמה לא מאז שהגיעה לד"ר פרידמן ,לפני שנה וחצי בערך,דנה השתנתה. היא לה מין אנרגיה מוזרה כזאת. אותה במשפט מסכם מפציץ