אבל לא את הסרטן. בדרכה. יבשות ואוקינוסים. היא תנצח, האהבה שלהם, את כל מי שיעמוד אין סצנה עצובה יותר בעולם. הרי האהבה שבניהם מסוגלת לחצות הוא מהנהן בראשו לחיוב, פתאום גם הוא חלש מכדי לדבר. "רון, אל תבכה... הכל יהיה בסדר," היא ממלמלת. תתרסק לו בין האצבעות. ידה בכבדות ומוחה אותם. הוא מחבק אותה. כבר לא פוחד שהיא הדמעות שהצטברו בזווית עיניו זולגות על פניו. היא מושיטה את היא מתעוררת ומביטה עליו במבט עצוב, לא מוציאה הגה מהפה. הוא לא יכול להתאפק יותר. שוכב לידה. מפחד על גופה השברירי. מחייכת. הלילה ירד, הירח בוודאי כבר מאיר סמטאות חשוכות. טל עוד כשנוכחה לדעת שהוא עדיין שם, היא שוב הייתה חוזרת לעולם שלה. מדי פעם היא הייתה פוקחת את עיניה או רק לוחשת את שמו. והיא שוב נרדמת. "אני כאן," הוא אומר, מלטף את ידה. "רוני..." היא לוחשת. עיניה עדין סגורות. הגשם כבר פסק, השמיים צבועים בגוון אדום. והיא עדיין ישנה. הוא פשוט מביט בה, דקות ארוכות חולפות. ביחד וכל כך טוב להם. פעם, להרגיש את הגוף שלה, להריח את הריח שלה ורק לדעת שהם עיניו מתלאות דמעות. הוא כל כך רצה לשכב לידה, לחבק אותה כמו "תודה," היא לוחשת. עיניה