כי כלום בסוף בינינו לא יקרה. ויודעת שזה גם לא משנה, ויודעת שפוגעת בעצמי בעצם, מדברת כל כך הרבה, רק על מנת להעלות לי חיוך של שניה על הפנים. מבזבזת כסף לאנשים אחרים מדברת כל כך הרבה, האם אני מרחפת עד כדי כך? לא סתם אומרים עלי כניראה שאני תמימה, אני חיה בסרטים, אני חיה באשליות לפעמים, "הרי אמרתי לך, לא? "... ועיניי המושפלות רק יוכלו לאמר לו: ניצוץ עיניו כבר יכבה ולא יהיה איתו. כשיראה אותי אני יודעת, אכזבה תהיה בקולו. כשיראה אותי אני יודעת, הוא לא קולט. לא משנה מה אגיד או אעשה. אך לא יודע שזו טעות מה שהוא עושה, חושב שזה מה שהוא יראה. הוא שומע קול יפה, ויודעת שבעצם כלום לא יצא. אני מדברת כל כך הרבה אלו, הם לא באמת החיים שלי. אני מרמה את עצמי,