הצל שלי הולך ומתארך על הכביש המחוספס, אני נראית מעוותת במיוחד, הידיים שלי נראות כמקלות דקים ומאיימים. אני בורחת. זה מה שאמרתי לכולם, זה מה שהחלטתי כבר ממש מזמן, אז אל תנסו לשכנע אותי אחרת. הצל שלי נעלם, מתחבא בצלו של עץ רחב ממדים שחולש על כל סביבותיי. "אני בורחת", אני אומרת לעץ, מלאה בחשיבות עצמית. העץ לא עונה לי וענפיו זזים קלות כשהרוח טופחת בהם קלות. אני ממשיכה ללכת, הרוח הקלה שנושאת איתה לחישות של סתיו שהולך ונעלם עוברת על ידיי, החולצה הדקה שאני לובשת מתנופפת מעט, והעור שמתחת מצטמרר ממגעה העדין. הצל שלי חוזר אלי, מתחבר בחוט שקוף ובלתי נראה אל רגלי ואני משתדלת שלא לדרוך עליו. פנס רחוב אחד דולק מעלי, והצל שלי מתמרמר על כך שהוא צריך להעלם. אז אני עומדת מתחת לפנס שמסביב לאורו הרך מתקבצים אלפי יתושים קטנים, מתחננים לינוק מעט מהאור הדק, מהחום הקטלני שהוא מפיץ. מידי פעם שומעים התפוצצויות קטנות, כמו ענפים נשברים, ואפילו אפשר לראות מעט עשן עולה מהפנס, שמתאבל חרישית על גופתו של החרק שמונח עכשיו בקיבתו החמימה. חתול רחוב קטן הולך הרחק ממני, לומד את לקח היתוש, ולא מתקרב, לא משנה כמה מצמוצים