במהרה לכתיבה. שיערה כעץ, עצבוהקומרשימ, ושפתיה כנייר, מעוצבותכגלילימ. נוזל כחול הים, מסתמן לה בכף, כששותה גומות החן, כעמקים נרחבים נפערים, ירשימו כל טף. לפתע, בדיוק כשהוא תוהה האם החרוז האחרון נחוץ, היא מגיחה לתוך החדר, פורצת את הדלת, בשאלה. "המיץ שלך?". הוא מנער את ראשו, מקטין את חלון מעבד התמלילים. מסתכל עליה כשואל "מה." "המיץ שלך, אתה לא מתכוון לשתות אותו?" הוא מרים את הכוס, ולוגם ממנה. "כן, כן. את יודעת, שקעתי לרגע בעולם שלי. מצטער." היא מחייכת, חיוך אמיתי. "אתה לא צריך להצטער על דבר כזה. אם כבר אני זו שצריכה, על זה שכבר חמש דקות אני שקועה במרק שלי, לא מדברת." עכשיו תורו לחייך. הוא שומר את המסמך, מכבה את המחשב ויוצא מהחדר - מהדירה. "ואיך העולם שלך נראה, אם יורשה לי לשאול?" היא שואלת. דורון שוקל האם עליו להרים את המטקה מהשולחן, ולקבל את השאלה כקריאת אתגר לסיבוב נוסף. במקום זאת, הוא מרים את הכוס, ולוגם עוד לגימה. "סתם," הוא עונה לה. "חשבתי כל... לא יודע. כל מיני דברים." הוא מוריד את הכוס, והיא מהנהנת. מסתכלת לו בעיניים, מנסה לקבוע על מה חשב, אך לא מצליחה. לוגמת לגימה מהמרק, ואז