20.4.62                                                                         בעיקר עם עצמי. לומדת לאהוב, לומדת להשלים. נחלתי בלבד. ללא שמץ של שחצנות. מכורח הנסיבות, הגורל הפרטי שלי, שהוא אני, האחת והיחידה. שלא הייתי מה שאני. רק מה שעברתי עשה אותי מה שאני היום. הלוואי, שלא הייתי עוברת את מה שעברתי, זה כמו להגיד הלוואי מקטרת בגלל שהמשפט הזה נשלף ע"י כל כך הרבה אנשים לאוויר. בחיים..." והתחרות הסמויה שבו. שונאת את המחשבה שאני סתם שונאת לרחם על עצמי, שונאת את המשפט "כל הדברים שעברתי מטענים, צלקות, פצעים פתוחים. נאיבית, חולמנית ובעלת נטייה חזקה להידלק מהר. ילדה יחידה, אבל לא לגמרי. ואולי עדיף שכך. זיכרון חמוץ-מתוק של האהבה הראשונה שלי, שאף פעם לא התממשה שמא עלי לומר העבר שלי בכלל. כל החיים שלי היו חיפוש אחד גדול אחרי העבר המעורפל שלי, או )בשביל זה יש פסיכולוגים, למה לשבור את הראש?(. אני לא יודעת מתי כל זה התחיל, או מה גרם לזה, זה פשוט שם אבל לפעמים, זה לא בשליטתי. אני לא אוהבת לבכות, זה סתם גורם לכאב ראש.