מארבים שהיינו עושים, ועל איך היינו חודרים והתפלא שאחד כמוני שירת בצבא. שכולנו קומנדואים קטנים כאלו, כמו בסרטים של צ'אק נוריס, דייב מאוד התעניין בסיפורים שלי מהצבא. בהתחלה הוא היה בטוח כדי שאני אוכל לתלות אותו בתוך צביקה. ותולה אותם בקבינה שלו. פעם אחת ביקשתי ממנו לעשות לי צבי, דייב נהג לעשות חיות מאוריגמי. הוא היה עושה אותם בלילות, אשתך. שיש לי, הוא הסכים איתי, אבל אמר שזה מזל רע להחליף את השם של אחרי שזיינתי לו מספיק את השכל על זה, שזה מעין כישרון כזה "איחס, יש לך סטייסי." סטייסי. ס-ט-י-י-ס-י. איזה שם מגעיל. כמו שם של מחלה מדבקת. דייב רכב על "סטייסי". אמרתי לו שאני לא סובל את השם הזה. במשאיות. הרבה חובות עם הבנקים שהוא מכר את הבית, והתחיל לעבוד הכי אהבתי להיפגש עם דייב. הוא היה גרוש בן 24 שנכנס לכל כך לא הייתי מנהיג, לא הייתי מוזר. הייתי אני וזה הספיק להם. הם קיבלו אותי כמו כל אחד משלהם, אבל הייתי שונה. ומאמריקה שלהם. ילדים או דאגות על הראש אלא רק בא לפה ומתלהב מהכסף הגדול הייתי הישראלי שמספר להם סיפורים על הצבא, שעדיין אין לו דבר שני, עדיין לא הספקתי לשנוא את החיים של הטראקרים כמוהם,