אפילו מבטי התיעוב של אמא, שכוונו הפעם אל שמלת המיני הצמודה שלי, לא הפרו לגמרי את ההתרגשות, לפחות לא עד סוף הדרך לקומה הרביעית לדירה של אורנה. בלי מעלית. ושם הוא היה. גבוה, מקסים, חדש חדש. מיכאל. אהבת חיי מזה שבועיים רצוף.  הקטנטנה של ההורים של אורנה שלא היו בבית התפקעה מרוב אנשים וריחות של חולצות מעומלנות וסבון וסיגריות של ילדים נרגשים, ידעתי שהנה הגיע מה שאלוהים הבטיח לי משהייתי ילדה קטנה ואני נסיכה הייתי ונסיכה אהיה וברור שבסוף בא בן המלך העשיר והיפה ומכל הבנות בממלכה אני נבחרת להיות לו לאשה, וככה נכון וככה צריך. וכשהוא ביקש את מספר הטלפון שלי התפניתי אולי רק דקה אחת להגיד תודה לאלוהים, ולשמיים הכחולים המובנים מאליהם של הקיץ ההוא.  ולא זכרתי שיש פיות רעות, שמחופשות לטובות, וההיפך. אחר כך, בחצר של הבית המשותף שלנו, פיצלתי עשרות גבעולי דשא מולו, עיניים כחולות, תלתלים חומים, משוכל רגליים. שעות.  חוברות החופש שלפני התיכון נחו לא נגועות על שולחן הפורמייקה בחדר המעוצב שלי. אבא היה כרגיל סר וזעף, ואמא מודאגת למה לא חזרתי בזמן לארוחת הערב.  אבל לי היה את מיכאל.  וההבטחה שביום ההולדת הארבע