והתפוגג. אוזניו ולחייו נצבעו בארגמן, ועיניו שהבריקו חזרו להתרוצץ מצד לצד. הנחתי לו לפרפר כחיפושית עצובה, עגולת כרס ודקת רגליים שנהפכה על גבה. לא הייתי נוהגת כך בחיפושית. "את דווקא מבינה היטב." הוא שב לעצמו ועשן עלה מנחיריו. "את בדיוק כמו דייב וכל החברים היהודים-אנטישמיים שלו. את זקוקה למין אודי כזה כמו שדייב זקוק לאן מרי, ליפיפותו של יפת. אבל מה תעשי בלי שם? אודי הוא ה'גוי' שלך, קליפה יפה עם 'שכל בידיים'. אבל מה תעשי עם כל הכונניות שהוא יכין לך ועם המכוניות שהוא יתקן לך, ואחרי שתגמרו לטפס על כל ההרים ולגלוש על כל הגלים? בסוף תישארי איתו, רק איתו. איתו ועם הילדים היפים שהוא יוליד לך -  שושנים צחורים וזקורים עם ציונים גרועים." "אתה כאילו מנהל איתי שיחה, אבל לא מקשיב לי בכלל. זה מה שניסית לבנות כל הזמן, מגדל קלפים של טיעונים חצופים, אפילו גזעניים? כאילו מה? אני צריכה לבחור בין הילדים רפי השכל שייוולדו לי מאודי לבין הילדים המבריקים שייוולדו לי ממי? ממך? אודי הוא לא ה'גוי' שלי והוא לא רק קליפה. בתוך הקליפה היפה שלו יש נפש טהורה. ואן מרי היא באמת נהדרת. כזו אשה יפה וחמה וביתית, וכל האחיות