מוקדש לגל ולשאר החיילים שכבר לא יצאו מלבנון. לשבוע הבא. המצבה ומעיפים עוד עלה מהשיש ואנחנו נשארים לבד בחלקה, עד להם את העין, האמהות מלטפות את האבן הקרה והאבות טופחים על נותנים נשיקה קטנה, אומרים שלום, יש כאלו שחצי דמעה מדגדגת בסביבות חמש וחצי, שש לפני שנכנסת שבת כולם מתחילים להתפזר, כבר יש פה אחלה חבר'ה. לא מביאים כלום, לא שזה משנה למישהו אף אחד לא שופט, אמרתי כולם. חלק מביאים חבילות דברים עניינים, חלק באים רק עם עצמם, בית, ריק להם, קצת חסר, מתגעגעים אתם יודעים איך זה כמו אצל את מי, מי נוסע לאן, מי יוצא עם מי, הסיפורים הרגילים, עבודה, באים ההורים, מספרים סיפורים, מה היה השבוע, מי התקשר, מי פגש להפריע לאחרים. ורוב הפעמים אלכס מסרב, כי הוא לא ממש מרגיש שייך ולא רוצה נותנים לאלכס להישאר לבד, תמיד יש מי שמזמין אותו להצטרף אליו תמיד יוצא. החבר'ה פה אבל ממש אחלה, "מיטב בנינו", ככה שלא יקר, הם משתדלים לבוא פעם בשנה, ככה ביום העצמאות, אבל לא באים בקושי פעם בשנה, המדינה לא מממנת להם כלום, אז זה די כואב הלב על אלכס, הוא עלה לבד לארץ, חייל בודד, ההורים שלו מיעל, חברה של בועז, שמעדיף שתבוא קצת