שתמיד גורמים לליבה הקטן להתרחב, בדיוק כפי שקורה כאשר היא עוד ועוד סיפורים על אותן ארצות רחוקות ופלאיות, סיפורים השומם ולהאזין בשקט למלאך כשהוא מספר לה, בקולו העדין והנעים, בחדווה אדירה ומשותפת לשניהם, וכמובן לשבת איתו בגן לונדון של מכוניות, לקחת אותו אל הים ולרוץ איתו לאורך קצוות הגלים, לצאת איתו לטייל ברחובות הקטנים, אותם אלו שבהם אין תנועה רבה תמיד היה נשאר לה כמעט יום שלם לשחק עם טופי בבית או בחוץ, מצרכים, בכסף שאביה היה משאיר לה לפני שהיה הולך לעבודה. אבל גם לשטוף. ומדי כמה ימים היא הייתה הולכת למכולת וקונה שם הייתה משתדלת, כמעט בכל בוקר, לנקות את הבית, לטאטא ולפעמים עם טופי. כאילו והיה זה החופש הראשון והאחרון שלהם. אמנם היא חמוד. צוף השתדלה לנצל כל יום, ובעצם כל שעה מהחופש הזה, ביחד היה יותר גדול, משהיה כשצוף מצאה אותו, אבל הוא עדיין היה גור והשבועות חלפו, והחופש והקיץ התקרבו לסיומם המתוק. טופי כבר והשאיר אחריו רק נוצה אחת שהתעופפה ברוח. שבו היית כלוא, לא הבנת עדיין מהו חופש.  ואז נעלם המלאך, ללכת, ואתה גירשת את זה שרצה להישאר. למרות כל הזמן הרב הזה, אנשים רעים שכלאו אותך. ההבדל