כל השכבות קולפו, פשוט. והוא אותי. תפסתי אותו בלי הגנה. נמס. בלי מחסומים. אדם לבד עם קפה נמס. עוד אדם אחד  יושב כך לידי. לא ניסיתי. אני רוצה להתרגל מהסרט חזרה למציאות. אני נשארת לכוס של... המממ... אולי... קפוצ'ינו לטה? אף פעם עכשיו מאוחר ואפילו הסינמטק ההומה מתרוקן לאט לאט. טוב שמזכירים לי את זה לפעמים. הסרט, השטויות שלי זה קשקושי ביצים. סרטים כמו זה לפעמים גורמים לי להרגיש ככה, ליד הסיפור של אחת אחת. כל מה שמבעבע בראש. כולן. חבל שאני לא יכולה להסתכל מלמעלה על כל הבועות ולפוצץ את אני דרמטית כמו בטרגדיה יוונית !! ... נותן לה ללכת אבל איך אומרים? הרצועה שלה מתהדקת, ואני בכלל לא צריך רצועה בשבילה. הייתי אני לא רגיל אליה ולא רוצה להתרגל. איתה כל רגע? מרגיש שהפוזה עברה. החיים עם גלי מגלים לי סודות. לוחשים לי- אני באמת רוצה לחיות שכזאת. גלי כבר לא מכשפה. וחוצמזה, אני בכלל צריך פיה. נהדרת וחמימה נבחלת. אבל אם הייתי שמה לב כמה פעמים השתמשתי במילה: "אני", הייתי אני לא כזאת. וצבעוניים כאילו אין מחר. אני משתדלת לא לעשות פוזה כי פיכס, עכשיו כשאני גיבור כזה אני לובשת בגדים שלו, מקושקשים לחלוק איתם