לא מנתקת אותם מענפיהם. בחוץ שרקה הרוח. פורעת ענפיו של עץ יחידי, מבדרת את עליו, אך להתממש. בחייו. הוא ניסה להרדם אל תוך מותו פעם נוספת, אך הדממה סירב להתקשח, ולשיניו לחרוק. הוא מת בחלומו, אך נותר מתבוסס בסבלו לישיבה, וכאב התפרץ במעלה עמוד השדרה שלו, גורם לגבו הזקן ואז בפרץ גועש, כמו מים המתבקעים דרך סכר. הוא הקיץ, זינק אור שטף אותו ממנורת הלילה שבצד מיטתו, תחילה בזרזיף מדולדל, זכה בשלווה. ארובות עיניו התיישרו. שפתיו נמתחו מעט בחיוך מותש.סוף סוף הנמחה בפני הגשם. ולפתע מצחו התנקה מקמטים, והחרשים בפאתי רסיסים, תודעתו מתמוססת בתוך היצורים הזעירים, כמו ציור בחול האינסופי. ואז לפתע הוא חש את עצמו נקרע, מתפלח למאות אלפי פיסות הנפש מתוך הריק המפריד בין התאים, מספקת בהן את רעבונה ידעה. היא שאבה. היא ינקה את הנשמה מהגוף הדועך, מושכת את בערפל לגבי משמעות פעולותיו. אלא שהיישות הכוללת ידעה גם תודעתם התחלקה לרבבות של רבבות, מותירה כל יצור בפני עצמו לוט בעירות קטנות שמתלכדות ללהבה פראית אחת. כמו מלאכתם, גם ממלאים כל נקבובית בעורו. פעילותם הייתה מהירה ואחידה, כמו של אז הגיעו היצורים, נאספים אל גופו,