והרוח מתקלסת באורנים. של ירושלים בתיקון חצות )או שמא הרווחה( שזורות באנחת העצב נושאות אנשים הרחק מביתם ואנחות המכוניות החולפות, פעמוני הרוח במרפסת בחוץ מדברים מתוך שינה בטרם תאבדנה, מתפגלות, בחשיכה. לקשור מילותיה הדלות לעולה אוחזת קצות תפילה קלות מני-ארג וכמו מקיצה משינת עפר להזכיר חטאיה, זדונותיה ומרדיה רק מילים בודדות מכות על לבה אל חושך חדרה. שופכת שיח-לא-שיח, מלל צללים ולא-כלום ראשה כפוף כאגמון ואזניה ערלות לאמרי פיה והסתמיות גם את עיני רוחה סתמה עיניה עצומות תהילת השם פה לאילם?( וכיצד יגיד פה כבד הבלים מבשרה העכור )כי איכה תחזה אלוה טומנת פניה בין עלי הסידור