אותם לשקיות ניילון וצנצנות זכוכית שהביאו הקבועים חותך את דגי המתיאס לפרוסות דקות עבור הלקוחות המפונקים, בדוכן ליד דינה בשוק, עמד שנים שמואל, שמכר דגים וחמוצים, והיא כמו הבצק, הפכה עצמה מצד לצד ובלבד למלא רצונו. חלקיה, דש באחוריה, ונוהג בבשרה כמו היה בצק על משטח הרידוד. אהב אותה בקולניות, אהב אותה בחשק. לש את גופה, מערבב את שיתפח. האחורי ששימש כמאפיה, לערבב את קערות הקמח ולהמתין לבצק והיה אוהב אותה בימים ואוהב אותה בלילות לפני שהיה הולך לחדר שיהיו ילדים שחלילה לא תחסר ממנו אהבתה. בעשרים שנה כמעט. איש קשה. תובעני, רצה אותה רק לעצמו. לא רצה די מוזר אם היא אהבה אותו, חשבו השכנים. הוא היה מבוגר ממנה הצער על העלמו לאי שם הביא אותה אל כיכרות הלחם. אולי בכל זאת אהבה אותו, ולא תיעבה אותו כמו שכולם חשבו. אולי החלה להשמין בדיוק כשבעלה נעלם. אומרים שפעם היא לא הייתה כל כך שמנה. וזה די משונה איך שהיא להתעורר, ובעמידה לא הצליחה לקשור את השרוכים. נועלת נעליה בישיבה על הכורסא, הרגל מהימים שהוא היה עלול הצהרים, שיהיה לו מה לאכול כאשר יתעורר. ואז דינה הייתה מתעוררת. מעמידה על הגז את הסירים לארוחת לפנות