סביבותיו. לא היה שם איש. אלוהים... התגנבה מחשבה אל מוחו, שנענתה מיד בעוצמת שוק אדיר. חדל מזה! ציווה הקול הרם שגער בו מתוך מוחו הקודח. חדל מלמן! הוא דימה במוחו כי אותם שלושה בריונים הם הדוברים אליו, אבל איש לא היה שם. מי אתה? זעק? על מה? למה אתה מענה אותי ככה? הקול שבמוחו התחלף לו. לא עוד הקול העבה הרם והמאיים כקול אלוהי צבאות, כי אם קולה הרך והמענג של שושנה רעייתו האוהבת. מה לך יקירי? על מה תתענה במכאובים רבי ואישי? קולו של מלמן נשבר והוא החל בוכה בכי מר, זועק במכאובים ובוכה, ודמעות גדולות וחמות זולגות על לחייו וזקנו המצחין. יקירתי, עזרי לי, אינני יודע מה היה לי, עינויים קשים עוברים עלי וכבר אין בכוחי לשאת עוד. את חיי אתן בשמחה בעבור אלוהי... גופו ספג עוד שוק מר וקשה שהשתיק באחת את דבריו. אבל הקול הנשי שב וחזר כאילו לעודד את רוחו. יקירי, יקירי, הנני כאן איתך, אני אתפלל בשבילך, הנה אפנה אני אל אלוה... לאאאאאא צרח מלמן בקול נורא שהבריח את החזיר התורן שהתעניין במעשיו. לאאאאא, אל תוציאי את המילה הזו מפיך. לא עוד? אין בי עוד כוח סבל. מוחו של הרב משה מלמן היה אטום כבלוק בטון. הוא זחל בכהות