כל כך מוקדם. בכל מקרה היה לי ברור שבחיים, אף אחד לא יאמין לי שקמתי הבוקר כבר. אחרי הכל הוא נמצא בפתח בית הכנסת הגדול. ומייד הרגעתי את עצמי שמאד בקרוב ימצאו אותו ויטפלו בו, אם לא ברחוב. בכניסה לחדר המדרגות המוביל לדירתי, תקפה אותי בהלה שרוע על הארץ, התרחקתי במהירות לפני שעוד מישהו יעבור שם וכשגבי מופנה אליו- ראיה בדויה לזה שלא יכולתי לראות אותו לא צמרר אותי. במיומנות של רוצח שכיר ותיק, הסתובבתי מייד. קפץ בבהלה שנייה אחרי שחיים כבר שכב על הרצפה. הדם שלו אפילו האופניים, הפעם על קיר בית הכנסת. הבקבוק נשמט מידי והכלב שלי שנייה, כשהבקבוק לרגליי. חיים עמד עם הגב אלי, שוב משעין את הכנסת. שלושה צעדים אחרי הבקבוק נעצרתי וחזרתי, השתהיתי עוד שארים אותו ואתן לקשיש באופניים, שעכשיו התקדם לפתח בית כשחלפתי על פני בקבוק הזכוכית על הדשא, חשבתי שאולי רק מנומס בשם אחותי הקטנה, שכבר חיכתה לי בחדר ליום לימודים מפרך. בסוד, לנצח. כשנתתי לאמא את הגירים, היא נישקה אותי והודתה המעופש. מה שעשיתי כדי להשיג את הגירים הארורים האלו, יישאר אופן שאף אחד ידע או ירגיש את מה שקרה מאחורי הדלת של המחסן חלחלה, בושה ופחד לא