של הכינרת ברוחות אחר ברישול על יד ימין והשיער שלך התפזר וגלש, מדהים, כפי שמעולם וצמודה וג'ינס שתאם אותך כל כך והסרט של שיערך היה מלופף ארבע-עשר לילות בחלומותיי ואף יותר יפיפיה. לבשת חולצה שחורה כשנכנסת עמדת במפתן במשך דקה ארוכה והיית בדיוק כפי שהיית שבועיים תמימים לקח לך לחזור. שבועיים ויום אחד יותר מידי. במה שתגידי ובתגובתך. שאהבת. שנאתי עצמי על ההשקעה הזו. שנאתי עצמי על התלות הזו. למשוך תשומת לב. מידי פעם סירקתי את השיער. לבשתי שצבעים ורוד של הלב. אפור של הסתיו. מידי פעם הצצתי בשעון, ככה, בלי בחירות עירוניות ולעננים ראשונים של אפור אחרי קיץ בלתי נגמר. וביום שהחלטת לחזור קמתי לבוקר ורוד וקריר. לשלטים וכרזות של אראה אותך והכל יצטרך לבוא על מקומו. החזירו לי בת קול וצחוקך נעלם מאוזני ואני נפחדתי מהרגע בו הבאתי אותך למסקנה הברורה ששתינו נצליח. הגלים שקטו ולא במאומה.  אמרתי לך בבהירות שאני רוצה לנסות. בקול תקיף ומשכנע אותי גרמה לי לדמוע. והטיפות של עיני לא הזיזו לימה הירוקה ושניים שלושה מאמינים אדוקים שבאו להתפלל. והשמש שסינוורה ניהלתי איתך עשרות שיחות לאור השמש והירח ונופה של טבריה בודקת