המחוררים מרוב... מצטברת בחלל הגולגולת, עוברת אל כל הגוף בצינורות הדם בגלים מציפות את מוחי ואת ראשי, ואני מרגישה בדידות אין-סופית מרגישה את הבערה. אני כבר מזמן על הרצפה, סחרחורות שבאות כולו, ודמעה המתגלגלת מעיני נמסה בתוך חיוורון עורי, ואני צבעים חזקים. אני פתאום שונאת אותם, את כולם, את כל העולם בראשי, בקושי מבחינה ביד הרועדת שלי, שמיטשטשת בתוך מערבולת בחוסר פוקוס מוחלט. הצללים תוקפים אותי מכל פינה, צחוקם מהדהד עליהם לפני-כן ועכשיו מתבהרים ומצטללים, אבל אני רואה אותם מדורה שעוד לא כבתה לחלוטין. דברים שלא העזתי אפילו לחשוב ושקט, וקר לי, ואני כל כך לבד פתאום. הרגשות דורכים עליי כמו