התורה ענתה לי במפורש: מותר לך . חצר (או בניין) דינה כרשות היחיד, ואף על פי שגרים בה הרבה דיירים ויד כולם שווה בה, היינו אפילו שדומה במהותה לרשות הרבים- מותר מדין תורה לטלטל בשבת בכל החצר, וכמובן מותר להוציא דברים מהבית אל החצר או להפך.  אך הבעיה מסתבכת, ולא אנחנו אחראים להסתבכות, כי-אם בני דור החצרות... בזמן ההוא, הלא כל כך רחוק, היו גם מבואות! מעין רחוב פנימי צר, ניתן לקרוא לו בזמנינו "רחוב ללא מוצא"... ובכל מקרה, המונח המקצועי "מבוא" שבזמן המשנה- מדבר על שביל פנימי שלכל החצרות יציאה אליו  כלומר, לא יוצאים מהחצר ישירות אל הרחוב הראשי, אלא לכל החצרות פתח למבוא ארוך, ומהמבוא יוצאים אל הרחוב הראשי  וכאן באו כל אנשי החצרות והפנו לתורה את השאלה הזאת: את אמרת לנו, שהחצר שלנו היא כמו הבית, כלומר מותר לנו לטלטל בה וכאילו המדובר בביתנו הפרטי  ובהזדמנות זו אנו רוצים לאמר לך, שאנו מרגישים "קירבה" למבוא שלנו, לא פחות מהחצר... הילדים משחקים שם, אנו מעבירים מאכלים טעימים משכן לשכן דרך המבוא, לפעמים עושים שער למבוא וסוגרים אותו בלילה, בקיצור, מרגישים שם בבית- לא פחות מהחצר... אם כן, מה דינו של המבוא