זה חרשוף?" הוא שאל, מתבונן בחשד באצבעות הפרוסות על אכלנו את הדג על השטיח בסלון, לוגמים את היין הלבן מהבקבוק. צחקתי. "את רוצה עזרה?" שאל, לא בטוח. "כלומר, אמממ... הכל בסדר?" שאנחנו נורא צעירים, בעצם. מפנה מקום להשתאות כנה שהזכירה לי שהוא בעצם נורא צעיר. את בלוטות הטעם. רוני נעמד מופתע בדלת, ארשת האירוניה הטבעית ושרקו משמחה, ריחות עלו והתיישבו כאדים על החלון הקר, מדגדגים מנות. לזמן-מה המטבח נראה כאילו משתמשים בו. סירים ביעבעו ופול טרי" נשמע לי מתאים. אלגנטי. והמתכון בדיוק מותאם לשתי עמוקה. אבל את הספר שמרתי. "דג ברוטב יין לבן, ראשי חרשוף שלא אוכל בשר מדאיג אותה ושבטח זה נובע מאיזו טראומה נפשית שעות, קודם כסניגור בצידם של הקיש והנזיד והסלט ואחר כך שגבר בריא, וכי זה עדיף מהחלבונים הסינטטיים. היא התווכחה איתי שרוני בכלל צמחוני, למרות שלפעמים הוא מוכן לאכול דגים כי זה בעזרת נינוחות ומטעמים מטריפי חושים. ואני ניסיתי להסביר לה ואלמד משהו מהכישוף הנשי שלה, מאיך מפתים ומבייתים ומאלפים נתנה במתנה לי כשעברתי לגור עם רוני, לפני שנתיים, בתקווה לארוחת הערב קניתי דג, במיוחד. הוצאתי את ספר הבישול שאמא