ואחד מהם זורח שלט ניאון ענק שמודיע לי, שהנה הוא, האדם הזה, זקוק רק לי. והכישרון שלי, אף פעם לא טעה. הייתי לומד כל דבר ודבר על הקורבן שלי, מתי הוא קם, מתי הוא הולך לישון, מה הוא אוכל, אפילו איך הוא אוהב לזיין. לא היה לקורבנות שלי שום סודות ממני, הייתי היחיד שהם היו יכולים להיות גלויים איתו עד הסוף, אחד שאולי לא אוהב אותם, הרי אפילו לעצמי לא גליתי אהבה, אבל בטח שלא ישנא אותם בגלל מה שבאמת היה על ליבם. תמיד הייתי מחכה ללילה אפל, כשאין אף כוכב, כשהירח לא מאיר, תמיד הייתי מגיע מאחורה, לא הייתי בן אדם אלים, אז השתמשתי רק במטפחת עם קצת כלורופורם , וזה תמיד עבד. גררתי אותם למכונית שלי, הכנסתי אותם מאחורה, תמיד חגרתי אותם, הרי ידוע שזהירות בדרכים זה הדרך הנכונה להיות אזרח מועיל לחברה, ותמיד לקחתי אותם לאותו מקום. למאורה הקטנה והמסודרת שלי, לחור שנמצא בשום מקום אבל בו זמנית באמצע העולם. שם הרגשתי, שהנה אני משנה את העולם, כנראה שלא בצורה כל כך חיובית וכל כך מוסרית, אבל אני מביא לשינוי. הייתי מושיב אותם על כיסא, מזריק להם זריקה משתקת, לא היה לי צורך בדבר זולת מענייהם שרואות ואוזניהם ששומעות,