ונשוב הביתה. גמלה ההחלטה בליבי. ובכן, כן. אכבוש את עכו, אאסוף את החיילים הפזורים באזור, מקשים על הלחימה. אח, מלחמות ארורות, כיצד הרחקתן אותי מביתי? את נופי הילדות שליבי כה חפץ לשכוח. הזיכרונות, זה ידוע, הורי, בקורסיקה. הנופים כאן, ובמיוחד הים התיכון, מזכירים לי במזרח, ברחבי אירופה, קרוב לבית. אולי אפילו ניסע לבקר את נראה שגם סבלנותה עומדת לפקוע. אולי אשוב וניסע יחד לטיול. לא נישואינו. אני אהוב נפשה האחד והיחיד, אז זאת אדע לבטח, אך הזמן לחזור הביתה. אתמול התקבל מכתב מג'וזפין לרגל שלוש שנות חודשים בדיוק אהיה בן שלושים, ואני מתחיל לתהות אם אין זה מהקרבות הקודמים. הכוחות מותשים. מרד. גם אני. עוד חמישה מחזיק כאן צבא לתפארת, והעימות צפוי להיות קשה לעין ערוך היום הגענו לפאתי עכו. ננוח קמעה לפני הקרב הבא. אחמד ג'זאר 51 במרץ 9971 חששות כבדים בליבי. הנמוך, אני מהרהר בקול וממשיך במסע, כאילו בסתמיות, אך עם ומחרחר כעומד לנפוח את נשמתו. שוב ניצלו חיי בזכות מבנה גופי את הכובע וחור עשן מתגלה במרכזו. מאחורי נפגע קולונל דילון שורק מעליי, פוגע-לא פוגע, אך את החום אני מרגיש בבירור. מסיר בבודדת אל כוחותיי,