להניח את הראשי על הכר. "שירי?" נשמע קול שבור. "אימא?" לחשתי בשקט, עוצמת את עיניי, מקווה שהכאב ייעלם. "מה... מה קרה לי?" "היה... יש... המצב שלך הדרדר", היא אמרה בקול מרוסק ולמרות עיניי העצומות ממש יכולתי לראות את עיניה הנפוחות מבכי. "ועכשיו?" "עכשיו הכול בסדר, בעוד חצי שעה אם הכול יהיה תקין תיכנסי לניתוח", אמר קול אחר שגרם לי לפקוח את עיניי ולהביט בד"ר אלון. שמתי לב שחוברו אליי עוד כמה מכשירים מאז הפעם האחרונה שספרתי. "מה יהיה בניתוח?" שאלה אמי למרות שהייתי בטוחה שכבר קיבלה את כל הפרטים מאבא. "ניתוח די פשוט של הוצאת רסיס מהברך, בהרדמה מלאה כמובן", הוא אמר ובדק כל מיני דברים בשלל המכשירים שהיו מחוברים אליי. "טוב", היא אמרה בהרהור. "אני אקח עכשיו את שיר כדי להכין אותה. את מוזמנת להצטרף אלינו", הוא אמר וניתק אותי מכמה מכשירים. "יוצאים לדרך!" אמר ד"ר אלון בחיוך רחב והחל להסיע אותי במסדרונות בית החולים כשאימא משתרכת אחרינו. הגענו לחדר הניתוח. הוא חבש לראשו כיסוי מצחיק, לידיו כפפות, לרגליו שקיות ניילון ולפיו כיסוי בד. "חשוב שחדרי הניתוח יהיו סטריליים", הוא אמר והורה לאימא לעשות כמוהו בעוד הוא