לזמן אחר, 215 שנים אחרי יציאתי. גופי הקפוא חייב להיות באיזשהו מקום, אם לא נרקב בינתיים. וואוו! 215 שנים  המנחה כבר לא חי והאישה המכופתרת... איפה אני? הרחוב היה מוכר, אבל שונה. זיהיתי את ווסטמינסטר... לונדון. המון צריחי כנסיות, לא היו כל כך הרבה כשעזבתי. כנסיות? הצלבים מוזרים מאוד, לא, אין אלה צלבים, אלא חרמשים, סמלי סהר מוסלמים. אולי אני בבגדד? לא, זו לונדון ללא ספק. איך כל זה קרה? אם רוצה אתה לוודא שאתה בלונדון, אין דבר קל מזה  נוסעים בצד שמאל... לא הייתה מכונית ברחוב. מוזר, והחושך הזה. רמזורים?! לא נראו. פאב?! שלט ניאון בודד נצנץ ברחוב, ניסיתי לקרוא את הכתוב בו. לא הצלחתי, היה זה כתב מסולסל ובלתי קריא לחלוטין, אבל הציור הראה כוס בירה מטפטפת. דאיתי לשם. אישה בודדה ישבה מכורבלת במעיל גשם רטוב, לפניה ניצבו שורה של כוסות ריקות וכוס מלאה אחת. הנוזל בכוסה היה לבן, רציתי לטעום ממנו ולכן התמזגתי אתה. לאחר רגע של התרגשות, נרגעה והושיטה ידה לכוס  היה זה חלב, לא הייתה אף טיפת אלכוהול במשקה הזה. היה לי טוב בתוכה. הבחנתי שיכול אני לשכון בצד אישיותה העצמית ולאו דווקא במקומה, יכול אני להישאר פסיבי