"את. את יפה. כולך. זה בא מהפנימיות שלך וזוהר החוצה. תלמדי "אז מה יפה בי?", שאלתי. התיישבתי על הספה והוא נשאר לעמוד. "הממ...", החלטתי שאם הוא רוצה לשחק אז אני אשחק קצת, "אני לא יכול להגיד, אני מצטער." "אז מי שלח אותך? למה באת אליי?" שלח אותי." הוא נראה נבוך. "אני לא יודע מי זה משה הערס, אבל הוא בטח שלא "באת לצחוק עליי? משה הערס שלח אותך?" אני הסמקתי ואז גיחכתי. הבן אדם לא שפוי וממש לא רציונלי. "שאת יפה." אמר, בטון מופתע. "אז מה אתה כן יכול להגיד לי?" "אני לא יכול להגיד לך." פתאום?" הוא נראה אומלל ולכן עניתי: "גילת. תגיד, מאיפה צצת לי "טוב, ולקחת אותי ביד ולרוץ איתי רחובות זה נימוס?" "כן נכון", הוא צחק, "אבל הנימוס מחייב." "נו, אם אתה המלאך השומר עליי אתה בטוח יודע מה השם שלי." "לא צוחק עלייך, מבטיח לך. מה שמך?" עליי?" תמימה השתלט עליי בחזרה השכל הישר ולכן שאלתי: "מה אתה צוחק אתה שיכור ואני לא הייתי שיכורה. כמובן שלאחר רגע של אמונה אין לי זמן", וממש לא נהוג להאמין לו לחלוטין. כלומר, רק אם נעים מאוד", נהוג לגחך, לצחוק, או לומר: "תפסיק עם השטויות במצב רגיל כשמישהו אומר למישהו השני: "אני