שקטה והמצקת שעל הקיר לא נעה. דלת המטבח נפתחה, תחילה באיטיות ולאחר בתקיפות המלווה בקול צרימה חד שניגנו הצירים החלודים. אדי הבישולים שנחו בשקט בחלל המטבח החלו מתערבלים, וכמו בים, גם המערבולות אלה מבשרות רע, לפחות מבחינתי, מי הטריח עצמו עד כאן להפריע לי באמצע הבישולים? נוצה אדומה בצבצה בפתח הדלת, אני לא מאמין ! קולומבו? איך הוא עף עד לכאן? "לכמה ימים יש לך אספקה של אוכל?" שאל קולומבו וקווי דאגה נחרטו אט בין גביניו עד שהעמיקו לחריצים של ממש. אוי, המצב חמור חשבתי לעצמי, עכשיו אני צריך לחשוב וזה מכביד לי על המוח. "יש לי במחסן כמה שקי חיטה, שיפון, שעורה וכמה ארגזי ביצים. בשר נשאר בצמצום והירקות כבר נגמרו, חוץ מהבצלים". שקט השתרר, יכולתי לשמוע את המוח של קולומבו חושב כמו גלגלי שיניים המזיזים אחד את השני בחריקות קצובות, רגע, אולי זה גלגל השיניים של הגה הספינה הנמצא ממש לא רחוק מכאן?. "זה הכול?" שאל ואף שריר לא נע בפניו, "לא נשאר עוד משהו?", סנטרו כרגיל היה גבוה, "יש לי גם אגוזים, שקדים וחרובים. גם חבית יין וחצי חבית של דבש, אם זה עוזר" עניתי כאשר את סוף המשפט אמרתי בקול חרישי. עכשיו אני צריך