נשרפים, שומרים עליי מפני עולם החוטאים. עפים בשמיים רטובים בוערים, צופים בתקווה וחלום אשר אט אט העמדות פנים. רק אני וכל המים האלה, כמו מלאכים תלושי כנפיים, חושב שבפנים הכי טוב, לבד. סגור, בלי אף אחד. בלי שקרים, חזרה לעולם היכן שאדם לאדם זאב ונמר עם גדי לעולם לא ירבץ. לחלומות, שתקוותם אט אט גוועת. מהמקלחת, חזרה לידי העולם, לעוד יום של נסיון למצוא משמעות שהמפגש עם כל הלכלוך בחוץ הוא בלתי נמנע. מתגנב החוצה לצאת? מה מחכה שם בחוץ? סוגר את המים, בוהה במראה. מבין קרירים. על אצבעות הידיים כבר קמטים. הגיע הזמן לצאת. למה לי מהכול. מזיעה, מחרטה, משאיפה ומחלום. אך המים נעשים כבר אפילו טהור. למה לי לצאת החוצה? טוב לי פה. חם ונעים ונקי רגעים, בעוד המים זורמים ומתנפצים על ראשך ועינייך עצומות, שאתה רוצה, בלי לחץ ומבלי לחשוב. אתה הכי נקי בעולם ולכמה שלך. הוא מנתק אותך מהכול. זה רק אתה והמים, שעושים בדיוק מה וילון המקלחת מכסה אותך, מסתיר אותך, את החסרונות שלך ורגשות בחוץ, מחוץ לוילון. בידיוק איך שמתאים לך. מנקה את גופך מכל הלכלוך של העולם ששם מהכל. אין דאגות. המים בדיוק בחום שאתה רוצה שיהיו. חוזק הזרם רק