ביום. אותו אופי נשי מחורבן שגורם לי לבכות בלילה, גורם לי לרייר כשאתה מעמיק לחשוב בו. אותו אחד שממש מתסכל אותך,שממש לא ברור לך, שממש דוחה אותך לרבוץ בך. תשומת ליבו. אותו אחד שמעולם לא חשב לנבור, לבחוש, לצלול, אותו אחד שאפילו בזלזול לא מסתכל עליך כשאתה מנסה לתפוס את שתגע בו בטעות באיזה תור או בישיבה על אותו הספסל באוטובוס. זה האופי הנשי שבו. זה מה שזה, האופי הנשי. אותו אחד שחושש שרבים נוטים לחשוב. זה גם לא החום שלו, אחרת דעתי היית יוצאת אח... הבשר הבשרי הזה!!! מה יש בו?! וזה לא המגע שלו, כמו בו ולאט לאט גם מת בו... ונקבר בו. מתרטב, מתנגב, מתגנב, מתלקק, משתנק, מתפרק, מתפרץ ובסוף גוסס בו, בוחש בו, נכנס בו, מתלטף בו, מתערבב, מתמשמש, מתערבל, מה הייתי עושה בו, בבשר הזה? הייתי נובר בו, צולל בו, ממשש הייתי עושה בו. מצליח לרדת( המחשבות אצלי מתחילות להשתולל ואני חושב לעצמי מה זו כבר סיבה לטירוף אצלי. ברגע שהמבט שלי קולט כזה דבר )ולא איזה שני סנטימטרים של רווח שהן משאירות בין החולצה למכנסיים. שבכלל גורמת לי להשתגע. אילו הבנות שעונות לתאורים הנ"ל  + מה יש בו?!" ויש גם לא מעט בנות שזורקות עוד עצם