בתוך הראש, מאירה לי את המחשבות בכל שנקבעה, שנחרכה בתוך המוח שלי, נישה קטנה שהיא רק שלך. ספרה נקודה אחת במפה שלי נמצאת תמיד שם, כבר בתוך גומחה קטנה בנאדם בשעות האלה של היום. אנשים. לא אכפת לי לבהות בכולם עד שזה יגיע. אני גם ככה לא המעלית עד אפס מקום, נצמד לקירות, צורתו כצורת תא עם שני יש איזה מבט וחור קטן בזמן וכל האויר בתא הופך לג'לי שממלא את אני עולה במעלית, רוב שעות היום שלי. מחכה לרגעים האלה שבהם מרעישות. שולט בכלום. הגולות בתוך הראש שלי מתגלגלות, נחבטות אלה באלה, כזה. אסור לאבד את השליטה בזה, למרות שגם זו אשליה. אני לא בפתאומיות. שום דבר לא נעשה בלתי הפיך מבלי שרציתי שייעשה נמוגים לאט לאט. אקוסטיקה. אף אחד עדיין לא נעלם לי משם לי, כל אחד נשמע אחרת. חלקם יותר קרובים, חלקם מהדהדים, קבועים? אנשים גם נמצאים בזוויות שונות ממני, וכשהם קוראים ימשיכו להיות בנקודות שקבעתי להם, במרחקים שונים ממני, מרחקים עוד רגל. איך אפשר להבטיח ככה שאני אמשיך לחיות, ושכולם סביבי עובר לרגל המובילה, אני לא יכול להיות בטוח. ואז צריך לשלוח כשאני מתהלך, בין צעד לצעד יש תהום ענקית. עד ששיווי המשקל לא הוא איננו.