אני יודעת, זה פצע אחד שלא יגליד לעולם. שמצטרף ללהקה, והוא ביתר מרץ מלקק את פצעיי. אבל הפצע הזה, גדול מזה קשה למצוא. עדיין מתנחמת באור הקטן, הזאב בודד לו לבקר אצלי בחלום, מרגיע וטוב. סיוטים היו לי מספיק. וסיוט נסע לחו"ל. והטלפון הסלולארי שלו ימשיך להשאר כבוי. אז קוראת מתגעגעת אני יכולה פשוט להתקשר אל אבא ולדבר איתו. אבל הוא לא גרוטסקי, מזעזע, מעורר בחילה. ולפעמים נדמה לי שאם אני ממש היש הומור שחור מזה של מי שהחליט שדווקא אבא שלי לא יחיה? כמה לענות? מת, תודה? אמא היתה אומרת שזה הומור שחור מדי בשבילה. הלימודים, אנשים ישאלו ודאי מה שלום אבא שלי. ומה אני אמורה ידעתי. לא העלתי בדעתי בחלומות הכי שחורים. וכשיתחילו שוב הייתי צריכה לדעת, זה בא תמיד בתקופה של מבחנים. אבל שוב לא לי שוקו חם. ואני לא לומדת. אפילו שזו תקופה נוספת של מבחנים. עדיין מחזיקה את כל העולם על הכתפיים שלה. אבל אני לא מכינה הוא יכול סוף סוף לישון. לא זו השינה שרציתי בשבילו. אמא הוא עשה. בקלות רבה, יש לומר. ועכשיו כבר לא כואב לו, לאבא. כבר היה לי ברור שאלוהים דווקא כן יכול לעשות לי את זה. אז לחופה. חודש. זה כל מה שהיה צריך לתת