ישבתי מולה, חמוש במבט סתום אותו הפניתי בהפגנתיות לעבר רצפת החדר. יהיה יותר נכון להגיד שהיא ישבה מולי. אני הושבתי מולה, ולא מרצון. רק חודשיים אני באוניברסיטה, והצלחתי לפלס את דרכי למשרד היועצת/פסיכולוגית. זמן שיא, אפילו בשבילי. אמא הייתה גאה. וכן - יש באוניברסיטה שלי פסיכולוגית. לפי מה שהבנתי היא שם בעיקר בשביל להטריח את אוכלוסיית הסטודנטיות בהרצאות על הטרדה מינית על בסיס חצי שנתי. בשביל זה, ובשביל "מקרים חריגים", כמוני. למה אני פה? ככה - שיעור ביולוגיה. אנזימים, תאים, ציטופלסמות וכל מה שקשור בזה. נושא השיעור היה "הלב - דרכי פעולה ושאר חירטוטי מוח". פרופסור ברקן, מקריח כבן שישים וחביב בדרך כלל, הרצה במשך שיעור שלם על הלב שלנו ואיך שהוא מפמפם דם לכל הגוף. חומר מרתק, שהיווה מוזיקת רקע מצוינת בשביל המחשבות שלי על הלילה שעבר. "איך?" שאלתי את עצמי בפעם המי-יודע-כמה, "איך היא עושה לי את זה שוב?". "מר דיין", קטע קולו הכבד של פרופ' ברקן את חוט מחשבתי, "מכיוון ששמתי לב שהקדשת את כל כולך לדבריי במשך השיעור, אולי תואיל בטובך לחזור על דבריי, בשביל אלה שלא הקשיבו?" הבטתי בו בעיניים מכווצות, מנסה