חדשה. יוצא- חו"ל". עוד שבועיים. אני אומרת לעצמי. עוד שבועיים סערה לפקידה. בודקת שהיא מניחה אותן בקופסת הפלסטיק מאחוריה, "דואר בולים בדואר ומדביקה בקפידה על כל המעטפות, אחר כך מוסרת אותן לספרנית, שתהנה ממנו היא, משלמת קנסות איחורים. אני קונה בספריה ספרי טיולים חדשים, שנת הוצאה 3002, מחזירה את קפקא בפעם האחרונה ומחליטה סופית. זו המצלמה שתלווה אותי בנסיעתי. אומר המוכר. בטוח שהוא אומר את זה לכל אחת. אני יודעת. מגששת סיכויים להצלחה, אחריות לשנה או שנתיים. "הדגם שבחרת משובח", לחנות הצילום, מגששת בים הדגמים החדשים, מחשבת תשלומים, אנשים ממלאים את הרחוב מחדש. ריחות חדשים שבאים מרחוק. נכנסת הראווה, רק שלא ייפול הטיל על חנות הירקות או הצעצועים. נערותי. אני מחייכת כשאני רואה בעלי חנויות אוטמים את זגוגיות תחת המטריה אני שרה לי שיר בו נזכרתי. משהו ישן מתקופת מתחיל לטפטף. דממה. אני שותה את הקפה שלי. יורדת שוב לרחוב. בחוץ גשם קטן את השיחה שאני מנסה לקטוע. "נדבר", הוא אומר אחרי חמש דקות של שבועיים", אני עונה. שילך. "תוך שבועיים? זה קרוב", הוא ממשיך "אז מתי תקבלי תשובות?" רני נכנס למטבח ומתיישב על הכסא,