בזריחה את תיעלמי שוב. מתגעגע. זמן המחשבות. ככה קראנו לשקיעות, עכשיו אני מביט בהן לבד, מצליפה עכשיו, כמו מנסה לעורר אותי, לתלוש אותי למקום אחר. האוויר השתנה, נדמה נקי יותר,צלול. הרוח שליטפה אותי קודם בייאוש של קריאת שמך בכל אות מרצדת בספר מקרי. שגררתי במרדף אחרי השכחה, בניסיון עלוב להפסיק להזות אותך, מראש הצוק כמו מתגרות ברווח ביני לים. אלה אותן הרגליים שמיכת טלאים שחורה ומנצנצת מוטלת עליי עכשיו, רגליים מיטלטלות כס מושבה הננטש על ידי ירח מפוחד הנמוג לאיטו. קברה המוכר והנוח, רק כדי לשוב בעוד כמה שעות ולטפס חזרה אל בה ושופכים את טיפת אורה האחרונה. מובסת היא מוטלת אל הים, באדום וסגול. עננים נשטפים בדמה בזמן שמיליארדי כוכבים דוקרים