פסק זמן מכולם..." שאני מרגיש חרא שלא יצא לנו לדבר הרבה זמן." -"החיים... כרגיל, את יודעת, שבור ואין שום דבר חדש, חוץ מזה -"תודה. נו, מה ככה, איך החיים, יש חדש?" -"לא ממש." -"תגיד, אכפת לך אם אני אעשן לידך?" -"לא הרבה זמן, זה בסדר..." -"היי. כמה זמן חיכית לי?" כמו אח. זה היה העירקי, או לפחות כך היא כינתה אותו, מכיוון שהיה לה ההוא. בחוץ סתם לדבר?" הד חיובי נשמע מהצד השני של המכשיר המנדנד מכשיר הטלפון באי רצון. "היי, מה שלומך? תגיד, בא לך לשבת בעודה חושבת על דרכים להחזיר את הגלגל לקדמותו היא לוקחת את )שנראית כמו סתם כותונת ישנה המתיימרת להיות רומנטית(. מתנגבת בכעס, מתנערת כמו כלבה עזובה וזורקת על עצמה שמלה לבנה 'איך הוא יכול לחיות עם עצמו עכשיו?' ממלמלת לתומה בעודה שאמרה משהו טיפשי - כיצד יכלה לשכוח את כל זה? והעיניים הכחולות המדהימות האלה, שהביטו בה בלגלוג בכל פעם חלקות, שפתיים אדומות מבותרות מעט,האף ישר - חלק גם כן, היא כבר לא זוכרת בברור את מראה פניו - מאורכות, חלקות, כל כך פיסות הזיכרון הללו שצבטו בזיכרונה והתעמעמו מיום ליום. עכשיו לפעמים הייתה שואלת את עצמה מה עשתה שנשארה בלי כלום, רק