בחור, רק רגע, תן לי עוד שיהיה בטוח.  טראאח בום ואתה בחוץ, מחוץ לכל החרה הזה. איכסס, איזה שנה, ומצאו אותה במטבח, מתה. אבל היא גם פתחה את הגז - גם הדודה של משה מהעבודה - ההיא עם הסרטן - עשתה את זה, לפני מסביב לצוואר  ראיתי את זה המון פעמים בסרטים וזה תמיד עובד. סינתטיות כאלה. אה, אולי אשים שקית ניילון על הראש ואקשור אקח גם איזו עוגיה בנייר- צלופן, לא, לא, הן סתם מגעילות, הגיעה העגלה של המשקאות והחטיפים - תכף מגיעים לתחנה - אולי )"הלו, הלו... סליחה, כן  תן לי קפה שחור, תודה"( סוף-סוף עוברים ודוחפים, אפילו לא אומרים סליחה, אין כבוד אחד לשני. לרכבת ופתאום כולם צריכים כל רגע ללכת להשתין, או לקנות משהו, הזמן קמים ויושבים, אנשים לא יכולים לשבת בשקט, כאילו עולים נמאס לי, אתקע לי כדור בראש ואגמור עם זה. נמאס לי מעצמי. כל נוסע בכלל, מה זה ייתן לי כשאגיע לשם  די, נמאס לי מכולם, שחור-לבן ועם כתוביות גדולות ואני בכלל לא זוכר אותם. למה אני נורמלי, אפילו שלא זכרתי את רובם בבוקר. אבל עכשיו הכל החיים. אני זוכר שהיו לי המון צבעים בחלומות, כמו לכל בן-אדם הצבעים נעלמו לי מהחלומות כבר לפני הרבה שנים, יחד עם