עלי ועליו ושוב שוקעת לתמונה.  התמונה הזו הזכירה לי את התמונות של הבחורים הנופלים מהמלחמות הישנות, תמונות של גברים יפי תואר שנלקחו - הם נראים אותו דבר הבחורים המתים, אותו חצי חיוך, אותם עיניים חודרות, אותה בלורית משוכה לאחור, מעניין אם כשהם הצטלמו הם ידעו שיש תמונה כזאת אחידה לכל הבחורים המתים, תמונה שהיא חלק מפאזל אוניברסלי של עצב ושכול.  והוא עזרא, הרי למה הוא מת? "אבל הוא נראה בסדר", ממש הזדעקתי, "הוא נראה בסדר", בדיוק כמוני, והזעקה נחלשה ופחד השתלט עלי ועליה.  ניסיתי לדמיין לי אותו ואת מה שהרגיש, לא רציתי להקשיב לסיפורים  - כאילו אני הכרתי אותו הרבה יותר טוב מהאנשים האלה, אלה שבאמת הכירו אותו, אבל הם, בעצם, בטח לא הבינו אותו. ואם, אם הוא היה חי היום הוא בטח היה נורא אוהב אותי ובכל יום שבת הייתי נוסעת אליו לאיזה עיר מרוחקת מתל אביב, לבקר אותו, והיינו מדברים על כל כך הרבה דברים, וכשהייתי עצובה הוא תמיד ידע בדיוק מה לומר לי ובאיזה דרך, ומצחיק אותי במבטים המוזרים שלו ובטח הוא היה מכין לי את התה שלי בדיוק איך שאני אוהבת לא כהה ולא בהיר מדי - עם כמעט 3 כפיות סוכר וקצת מים קרים בסוף, תה