הבה נתאר כרגע עוד מצב הדמיה, בו נכנסה לפתע הנשמה אל העיר המוזרה הזאת, בכמות מוגבלת שהספיקה לכסות רק חלק מהגופות, ויש לנו כרגע מצב אבסורדי: חצי העיר אנושית, והחצי השני נותר על כנו, גוף (אינטליגנטי) של בן-אנוש ללא נשמה.   לפתע פתאום, מגלה "האדם" את היופי ובמקביל את הכיעור, את העדינות ואת הקשיחות, את הקושי ואת הנוחיות, את הרחמים ואת האכזריות, את השייכות ואת הניכור, הוא מגלה את הרגש, את החיוך, את הבכי, את העצב, פתאום הוא צריך להתמודד עם האמת, או לחילופין עם השקר, ובתוך כל זאת, הוא מגלה לפתע את רגשותיו כלפי האחר: את זה אוהב ואת זה שונה ואת זה מעריץ ומזה פוחד ובזה חושד... אחת הרגשות האלה היא: רגש הסלידה והנטייה. הוא סולד ממי שיש לו ריח לא נעים הנודף מפיו, ובאותה המידה הוא נוטה להתקרב אל מי שמריח נעים... הוא סולד משקר או מפתח נטייה לשקר... זה סולד ממאמץ ואחר נוטה לעבודה נמרצת. למרות הניגודים האלו שהושרשו עמוק במין האנושי, ישנה עדיין נקודה משותפת לאותו המין שמסכים עליה בכל רבדיו, והנקודה הזאת ברורה כשמש והאדם קורא לה "מוסכמה" שאין עוררין עליה (למרות שהמאזניים בהם נמדדות המוסכמות האלה אינם