יצאתי רבעו"ש. אבל המוח... המוח בעצם, הוא ידע הכל מהרג הראשון. עוד מהשיחה המוזרה של המפקד ובפנים... בפנים כבר הבנתי שאמא צודקת. הלב שלי ידע הכל. וגם אני שתקתי. אמא שתקה. הביתה היום. זה לא מסתדר. זו טעות." "אמא, תשמעי. דיברתי אתמול עם ערן, הוא אמר לי שהוא יוצא הגיוני. היינו שותפים בכל, ידענו הכל אחת על השני. זה פשוט לא נשמע ערן היה הידיד הכי טוב שלי מאז כיתה ה' בערך. עברנו הכל ביחד. העיניים של אמא שלי דמעו, היא חיבקה אותי."אמא, לא. את טועה". הגיוני... זה הספיק. הבנתי לבד. אבל לא. זה לא יכול להיות. באמת. זה לא זהו. ערן." אמא שלי פתחה את הפה, והשפתיים שלה רעדו: "רעות... זה... ידעתי שמשיכת הזמן הזו מיותרת."אמא, דברי". אמרתי לעצמי שאני סתם מדמיינת, נכנסת לפאניקה בלי סיבה. לשמוע. בסדר. ובאותה מידה שאמא שלי לא רצתה לומר, לא רציתי אני אמא שתקה. הלב שלי התחיל דופק חזק יותר ויותר, ידעתי שמשהו לא שאלתי, למרות שהרגשתי שאני לא באמת רוצה לדעת. "מה?" ראיתי בעיניים שלה שהיא מנסה לומר לי משהו. שלה. זה לא הייה המבט של אמא. לא כשהבת שלה חוזרת מהצבא. משהו בעיניים של אמא דעך... המבט שלה. אני מכירה את המבטים