 עכשיו משלמת. אסיר של עצמך. והרי ככה זה בובות חרסינה - שברת-שילמת. היא עד לפחות, היא ניסתה להיות. הכבלים שלה סדקו אותה. קשה להיות כל כך שבריריות שזה מקנה להן איזשהו חוזק מיוחד. היא חזקה. מפני הכל - רק לא מפני עצמה. בובות חרסינה הן כל כך שבריריות. בובת החרסינה הכי חזקה שראיתי. השריון שלה הצליח להגן עליה בשלשלאות כבדות שבאופן לא מובן לא מצליחות לשבור אותה. היא היא כל כך יפה, כמו בובת חרסינה שהוצאה מהחנות והולבשה הקהל שותק איתה, מהופנט. היא שלהם, אך הם אף פעם לא ראו דבר. בעולם. התנועות הקלות בין חלקי הברזל הכבדים והחדים הם הדבר הכי טבעי היא נראית כאינה מתאמצת. כאילו נולדה שם, על הבמה. כאילו השרשראות הכבדות ומותירות בשקט סימנים של רשרוש. אך מותירות בבמה סימנים, כעקבות של דם אילם. על גופה מתנדנדות השקט. על הבמה נשמעות רק תפיפות רגליה היחפות שהן כל כך קלות, היא מתאימה בשלמות למוזיקה הכי גאונית שאלוהים יכל להמציא- היא אינה מחייכת. הפנים שלה שקטות ורציניות. תנועה אחר תנועה אולי לשרשראות שלה, כאסירה שכבולה לגופה שלה. בתנועות עדינות, מדויקות ושקטות, שלא מתאימות לשריון שלה, או להגן עליו איכשהו.