עכשיו היא יושבת שם ומחכה לי שאבוא ואשתף אותה בנושא הקריטי עליו הייתי מוכרח לדבר, בציפייה לראות אם זה אכן מצדיק את העובדה שהוצאתי את עצמי מהנפטלין של חייה. שרון ב', שגם אותה לא היה קל להביא, כבר מגיחה מבעד למעלית, בעצמה מסוקרנת לראות במה דברים אמורים. אני, בינתיים, מסתפק בתפקיד מרכזי מאחורי הקלעים, ומסתתר מאחורי פסל של דמות קולנועית ידועה. חודשים ניסיתי לשחק את תפקיד האלוהים בחיים של עצמי ולא יזיקו עוד מספר רגעים בהם אמשיך להחזיק את הקלפים צמוד לליבי. גם ככה הנזק שנגרם לכולנו הוא בלתי הפיך, כך שמה זה כבר ממש ישנה?, את שרון, גרסה א' כמו גרסה ב', בין כה אי אפשר לשנות, איך שלא יהיה. בכל מקרה אני נשאר קירח מכאן ומכאן. "זאת אמורה להיות בדיחה?", שרון ב' צווחת, מבועתת, כשהיא מגיעה לשולחן בו קבעתי להיפגש איתה, ומגלה שם את מקור הגנום שלה במלוא הדרה, "כי אם כן, זה ממש, אבל ממש לא מצחיק". שרון א' בעצמה נראית חיוורת מתמיד. פניה מלבינות, בעודה קמה ממקומה, הולכת לעבר שרון ב' וחוזרת לשולחן, ממש כאילו ראתה רוח רפאים. בשלב זה כבר נוצרת המולה רבה סביב צמד הכפילות בעלות החיבה המוזרה לנטישת בן זוגן,