מישהו אחרי שהוא כבר הלך. יודעת שאני לא אעזוב אותו אף פעם, ולו רק בגלל שאי אפשר לעזוב הוא לא הולך אחרי, וממשיך לצחקק לו כמה זמן, מבעד לדלת, ואני "אני הולכת" אני בוכה וחוזרת, והולכת לחדר לארוז. אבל רק התפרץ מיד עוד פעם. היחידות שהצלחתי להוציא, שנראו לי הגיוניות.  הוא ניסה להרצין "אני הולכת" . מתוך מערבולת המחשבות בראש שלי אלו המילים בבכי. השווה לפניי מראה מאוד ילדותי, דבר שגרם לו לפרוץ בצחוק ולי התקרבתי "אני הולכת". הניסיון העלוב שלי לעצור את הדמעות "ככה. כי טוב לך כאן, איתי. בואי הנה." "ולמה לי להישאר?" תישארי." "לכי" הוא המשיך לצחוק, ראה אותי זזה, ואמר "לא, אל תלכי. "אני הולכת" העפתי אותו ממני בזעף והוא צחק "מה?" את המותן. "את דווקא לא כל כך טיפשה כמו שאת נראית" הוא צוחק ותופס לי בזמן. "כל כך יפה..." הוא מנסה לתפוס לי את הפנים אבל אני נסוגה "ואת יפה" הוא מתחיל להתעורר, נראה פסיכי לחלוטין. "את ילדה טובה" הוא מחייך בעיניים מזוגגות. לא הקשיב לי בכלל. להסתכל לו בעיניים. "תן לעצמך להיות נהדר כמו שאתה יכול להיות" התכופפתי אליו, בעוד הוא בוהה בנקודה בילתי מוגדרת. הוא התנשם עמקות ונתן לבטן