                       נעלתי אותה. 00:81 ושירן לא הייתה. כעבור 02 דקות נפתחה דלת הבית שלי, לא גזורה שהבליטה את מה שצריך. חיכיתי וחיכיתי, השעה הייתה כבר הסריג. הנחתי את התיק בסלון והתלבשתי, שמתי מכנס לבן וחולצה הכל על הילדה שלי, על שירן. אבל החזרתי אותו לתיק, וגם את היומן שהיה בתיק, יומן קטן, ורציתי כל כך לקרוא בו הכל, לדעת שהיה פעם קרוב אל ליבי, ועכשיו הוא קרוב אל שפתיי. לקחתי את הסריג והרחתי אותי, ריח מתוק של נעורים היה מוחבא בו, ריח בטח שמה אותו בטעות בכביסה צבעונית. בשתיי ידיי לקחתי את אותו והיה מונח בתוכו סריג לבן שנוצרו בו כתמים כחולים- היא התיישבתי על המיטה ולקחתי את התיק אל בין זרועותיי, פתחתי חודשיים, "שירן". בוהה בתיק הורוד שהיה רקום עליו בשחור שם שהדהד בראשי כבר להתקלח- וכשיצאתי כבר לא עמדתי מול המראה, עמדתי בחדר השינה, הנחתי את השפורפרת כשאני רועדת כולי ושטופת זיעה, נכנסתי שוב -"ביי תמר." -"אין בעיה, אני פה." -"טוב, עכשיו 00:51 אני אבוא בערך עוד שעתיים אחריי האוכל." -"כן, ליד יעל. בניין לידה קומה שנייה. אני מחכה לך." מתחת לאף שלי ולא ידעתי, מה הייתי עושה אם הייתי יודעת...