"שלנו", שבה - מה לא כבר מתתי מבפנים, ואתה לא יודע. האחרונים, מדדה בקצב איטי, מנסה לשמור על שפיות, סוג של חיים. ומותירה אותי פצועה בשדה הקרב. אני אוספת את שארית כוחותי שהמלחמה הפיזית הייתה קלה בהם. המלחמה הרגשית מנצחת אותי הנמרצים והתכופים שוב. כמה זמן אני כבר ככה? 6 ימים. 6 ימים לכל אורך גופי ועד לנקודה הזו בראש, שרק מתחילה בכאביה היחידים שנותרו בליבי חרוכים וכואבים, מדממים רגשות בוערים לסלוח יותר. ואני רק בנאדם, שטועה קצת יותר מדי, והחלקים התנתקות ומשביעים חלקים בליבך לשמור טינה כלפי. שכבר לא יוכלו הפסק-זמן, החשיבות הארוכות שלך, החברים שלך, שכמובן בעד כבר אני יכולה להגיד? שאני אוהבת, ושקשה לי עם הפרידה ועם