 ותהה, 'למה לעזאזל ההר הזה כל כך גבוה?' נדלק בעיניו כשראה שהגיע לפסגה. מתנשף מהתרגשות, התיישב לו פתיתי קרח מעל קדקודו ותר בעיניו את סביבתו. ניצוץ של הצלחה כאנדרטה לשמו הטוב של רופא השיניים שלו, ניצב אדם אחר כשלושים דקות מספר לאחר שלבו הפסיק לפעום, וחיוכו הונצח בקרח משונה שאין הוא בעצם אבוד בשלג, אלא נמצא בו. לשלגון אנושי. הוא נקבר בחיוך ותחושה של שלווה מוזרה, בתפיסה "לא תוכלו לפספס". ודאי יש פה עוד אנשים, חשב, בעודו הופך מהעולם. הוא נזכר בשלט שהוצב בתחילת הדרך-לא-דרך במעלה ההר - כך הוא ישב, והשלג עוטפו כשמיכה. שכבה אחר שכבה נעלם