חשבתי רבות לפני שהחלטתי לכתוב מכתב זה, אולי מכיוון שקשה לי עם העובדה שאני עוד אחד מאותם מתאבדים שמלאים ברחמים עצמאיים כלפי עצמם. האם אני מלא ברחמים עצמאיים כלפי עצמי?  החיים הותירו אותי חסר כל אפשרות פוטנציאלית, מצד אחד הם אמרו לי: "אתה יכול להיות כל דבר שרק תירצה" ומצד שני הם לא הפסיקו להזכיר לי ש"כל דבר שרק ארצה" נעשה כבר ע"י בנאדם אחר.  אני מרגיש כל כך חלול כשאני עומד מול קלישאה, עד כדי כך שאני מוכרח לנפץ אותה מיד במטר של גיחוך, במטר של חוסר דרמטיות. זה מתבטא בכך שאני צוחק ללא כל סיבה או מחייך ללא כל סיבה, או בוכה ללא כל סיבה בכל פעם שאני ניצב מול קלישאה(הבכי והצחוק נהפכו עבורי לשתי מילים נרדפות). אני יכול לעמוד באירוע הכי קשה והכי רציני שיכול להיות ופתאום להתפקע מצחוק רק בגלל שאני מודע להיותו אירוע רציני, שבו אני אמור להיות רציני.  אני הבנאדם הכי מציאותי והגיוני ובאותו זמן גם בדיוק ההפך- רגיש לסביבה, יותר מדי רגיש, עד כדי כך שסגרתי את עצמי לסביבה, אני לא מסוגל לחיות את הסביבה, ובכל זאת, אני לא יכול שלא לחיות אותה. הסתירה הזאת גורמת לי לתסכול כל כך גדול בלבי, עד כדי כך שלפעמים אני