הפצע בליבם כמו סכינים מלובנות. הם יושבים בקצה הרחבה, ומאחוריהם הם שומעים את הצחקוקים ואת שנה יש יום אחד בו הוא נפתח ושותת דם. וביום המיוחד הזה בשנה, להם יש פצע אחד שלעולם לא ייסגר, לעולם לא יגליד. פצע אחד שכל יושבים להם בשקט בקצה הרחבה ומנסים, כמו השלט, לא להתבלט. והם, האנשים שהקריבו הכי הרבה, הקריבו אב ובן ואימא וילדה, למשפחות השכולות". לא במקומו, ומנסה לא להתבלט. ועל השלט כתוב "מקומות שמורים ובקדמת הרחבה, בזווית העין, עומד שלט נמוך, לבן, שנראה כאילו המקהלה? דווקא בזמן שמישהו עולה לשאת דברים? למה הם חייבים לשיר עם אנשים חייבים לספר בדיחות במהלך הטקס? למה הם חייבים לדבר למה אני צריך לעמוד בטקס ולשמוע צחקוקים במהלך הצפירה? למה יום אחד בשנה? יממה. 42 שעות של כבוד. שתי צפירות, שני טקסים. אז למה, למה, בבקשה שמישהו יסביר לי למה אי אפשר לכבד אותם את המשך קיומה של המדינה. המדינה, והמשיכו להיהרג כל שנות קיומה, עד ימינו, בשביל לאפשר היהודים. האנשים האלה נהרגו בשנות הארבעים כדי שתוכל לקום האנשים האלו נתנו את חייהם כדי שתתקיים מדינת ישראל, מדינת במדינה. האנשים האלו, החללים, יש קשר יחיד ומיוחד אלי