כבר התחלתי לתכנן בראש איך אני מאז, כל יום הייתי רואה את המפלצת, וככל שהבטתי בה יותר - כך הזוועתית נעלמו מעיניי. עוד כמה מאות דולרים?! האוטובוס המשיך לנסוע וההר עם המפלצת ויזמים מיליונרים מעיזים להרוס לי את המקום הכי נוסטלגי בשביל את הבכי בגרוני. איך הם מעיזים?! רתחתי, איך חבורה של קבלנים ואחותי קטפנו פטריות ובערב אמא הכינה מהן מרק. התאמצתי לחנוק שלוקחת אותי ואת אחותי הקטנה הגר לטייל שם. עשינו פיקניק, אני עצים וציפורים, אחד הזיכרונות הכי מוקדמים שלי הוא של אמא היה לפני שהתחילו לבנות, כשלא היו בתים על ההר, והוא היה מלא ענקית ומכוערת. בלי בושה משקיפה על הכביש. אני זוכר איך זה חדשה, מכוערת של חבורת קבלנים עשירים, ועל ראש ההר מפלצת הולילנד. כשהסתכלתי על שכונת הולילנד נמלאתי גועל. שכונה בהתחלה על עמק האיילות, ואז על הכביש הגדול הזה, ואז על גולומב. מתוך שעמום התחלתי לסקור את הנוף שמחוץ לאוטובוס. באחת הפעמים שנסעתי, נתקע האוטובוס בפקק. טיפוסי לרחוב החולים. עולה, מתיישב איפשהו באזור האמצע ויורד בתחנה האחרונה - בית הכביש לתחנה. האוטובוס היה מגיע תוך 01 דקות, משהו כזה, הייתי הייתי יוצא מהכיתה,