כאשר יצאתי מבדיקת שמיעה, פגשתי באורי. לא ראינו איש את רעהו מאז סיום בית-הספר, לכן היינו מעט נרגשים, שכן עברו כמה עשרות שנים. "מה קורה?", הוא שואל. הייתי בטוח שכאן, באמצע, על מעבר החצייה, הוא יתחיל להעלות זיכרונות מלפני ארבעים שנה ויותר. למרבה הפלא, הוא רק שואל לשלומי. אני עונה לו שהבריאות כבר לא משהו.  "הנה עכשיו אני בדיוק יוצא מהרופא אוזניים!", אני מספר לו. "נו? ומה הוא אמר לך?" "את הצלילים הגבוהים, אני כבר לא מסוגל לשמוע", אני מסביר לו. "אז אתה מבטל את המנוי לפילהרמונית?" "בוא'נה! זה לא מצחיק! האמת? אני קצת מודאג! הרופא אומר לי שזה רק יילך ויחמיר". וכאן התחלף הרמזור. עברנו ליד הקפה של לילו.  אורי שאל: "יש מה לדבר על אספרסו?" נכנסנו. איך שאנחנו עוברים בין השולחנות, כולם  עושים לאורי כבוד. כשאנחנו מתיישבים, אני לוחש לו: "מה זה? אתה שייך למאפיה, או מה?" "הם מכירים אותי מהעבודה", הוא משיב, "אני, כל החיים אני בעבודות עפר. החבר'ה כאן כולם עובדים בבניין, בהובלות, במוסכים. וכולם מכירים את כולם". לילו ניגש לשאול מה נשתה. לוחץ לאורי את היד ותוקע בי מבט שואל. "כפול!", אני אומר. "כבר מגיע!", הוא