לכתוב.  אני, עם התיק הנכון והנעליים האופנתיות, הצחקתי אותו בתל אביביות שלי, הייתי בשבילו חייזר, יצור מאוס שנמצא לרגע אחד, בעמדת כוח. לי היה ארנק עם כסף והמון קופסאות קרטון מודבקות בסלוטייפ ולו הייתה מכונית גדולה ושרירים בידיים וגם, המון שנאה אלי ובעיקר למה שאני מייצגת כרגע, בשביל אלפי אנשים שדוכאו בחמישים שנה האחרונות. הוא לא הפסיק לגחך גם כשנתתי לו את המראה שהייתה שלי פעם. הוא לא הוריד לרגע את המבט השטני גם כשהצעתי לו לשתות. הוא הרים את הקופסאות, פירק את השולחן והרים את המיטה וכל זה בגסות, כאילו יריתי לו בכלב. סך הכל, שילמתי לו היטב על הפעלת השרירים. לא ניצלתי, לא פגעתי, לא ניסיתי להעליב ולהתנשא, רק רציתי שהקופסאות שלי יגיעו מרחוב אחד לרחוב אחר ומהמכונית לדירתי הקטנה. אבל בימים האלה, אחרי שהראו בטלוויזיה את כל הדם והאבנים, פתאום לא יכולתי לפתוח מולו את הפה ולבקש משהו, אפילו משהו פעוט. זה לא היה בגלל שהוא ערבי, אני בטוחה, זה היה כי הוא פשוט אדם לא נעים, עצלן ומנייאק, שלא מסוגל לבצע עבודה בלי להרוויח חוץ מהתשלום עוד משהו לא פיזי, איזה חיזוק קטנטן לאגו הפגוע שלו. אגו שנשרט עוד בלידתו בצד