הארבעים, פרידה אינסופית בשדה תעופה, העולם אני מותירה מאחוריי. העולם לספר שחזרתי. בעצם לא למחצית העולם, למחצית ישראל. את בחיבוקי דוב על הוריי ואחיותיי, כשאגיע הבייתה אתקשר למחצית מוקרן על מסכים קטנים ומרוחקים. נותרו שעתיים עד שאפול לצידי נרדם כבר מזמן, הדיילות עוברת הלוך ושוב, סרט גרוע תהיתם פעם מדוע כשטסים מעל העננים הכל נראה אותו דבר? הנוסע קלילה, בת חודש, וחותמת בזאת את סופה. מותירה מאחורי אהבה מוזרה, מלאה באושר, במגע, בשמחה, אהבה וארוחות מהירות, חוזרת לתרבות של דאגה וצעקות, חוזרת הבייתה.