אוחזת בעיפרון. לאות בית. אנחנו מציירים ביחד כמעט את כל האות, ואז נשמעת אבא ניראה מרוצה, אבל הוא לא אומר מילה. הוא אוחז בידי ועובר חורטת על הנייר המקומט בעיפרון שלי. היחיד שלא הלך לאיבוד. החדש. 'אלף' הוא אומר, 'תחזרי על הקווים ותגידי א-ל-ף'. אני אבא ואני יושבים בחדר. הוא מלמד אותי לקרוא בספר האותיות עם מי אני ישנה בלילה. אני מנסה לא לחשוב על מה שאמא הייתה אומרת אם היא הייתה רואה אבל אני ידעתי שהוא מתכוון שהוא אוהב אותי למרות שאני יהודיה. אותי למרות הכל. שאלתי אותו מה זה הכל. הוא שינה את הנושא, היהודי. אני אוהבת אותו לפעמים. הוא אמר לי פעם שהוא אוהב לפעמים. הוא עוזר לי לשכוח את המבט הכחול של אמא. המבט אותו די אן אי. אפילו את שמה קשה לו לבטא. אני אוהבת אותו. כשהוא מסתכל עליה. כאילו לא לגמרי בטוח שהיא והוא חולקים את יחזור בעוד שעה ויעזור לי להעביר אותה למיטה. יש לו מבט מוזר למריה להכניס חזיר הביתה. חרות מתחילה להכביד על זרועי. פיטר של העולם דת זה מילה נרדפת לפנאטיות. בכל זאת אני לא נותנת לה. אנחנו לא שומרים על כשרות בבית, פיטר טוען שבמצב הנוכחי אני מלטפת את שיערה של חרות. חושבת על ארוחת