ומהאווירה של החוף, ואז החלטנו להכנס למים. היו גלים גבוהים, אבל לאף אחת מאתנו לא היה איכפת. מה זה כבר הים שיכניע אותנו? אני לא חושבת שאני צריכה אפילו לטרוח להמשיך את הסיפור. כמה גלים אחר כך הוציא אותי מהים איזה גולש, שניסה לעשות לי החייאה מלאכותית אבל גם זה לא עבד. לקחו אותי באמבולנס לבית חולים, וכבר בדרך הכריזו על מותי. אבל בשבילי הכל נגמר כמה דקות אחרי שנכנסנו לים, כשהגיע הגל הגדול ופתאום הכל התבלבל לי, ולא יכולתי להבין איפה נמצא הלמעלה ואיפה נמצא הלמטה. כל השעורי שחייה שלקחתי בכיתה ב' ברחו לי מהראש, והדבר היחיד שנראה לי הגיוני לעשות היה פשוט להזיז את הזרועות ולקוות שמתישהו אני אעלה אל מעל פני המים. הכל היה בסדר בעשרים שניות הראשונות, הייתי רגועה וניסיתי להתרומם, ואז הגיע הרגע ששינה הכל. הרגע שהבנתי שאין לי אוויר. רק אז התחלתי להילחץ, לנפנף בידיים מהר יותר. יכולתי לשמוע, מרחוק רחוק את הקולות של החברות שלי מחפשות אותי. הן קראו חצי בצחוק חצי ברצינות שאני אצא מאיפה שאני מתחבאת, אבל אני לא יכולתי. הייתי מתחת למים, הזרמים החזקים סחפו אותי לעומק הים, ולא היה לי אוויר. בשלב מסויים כל כך