מאד היה באותו לילה וליבו קר עליו יותר. הוא ודמעותיה עדיין על לחייה. הוא נשא אותה אל מיטתו והביט בה הלילה ושמר את שנתה. בלילה השלישי, כשהגיע, ישנה הייתה בפינת החדר. הוא נשא אותה אל המיטה, מיטתו, וישב למולה כל אליה. למחרת, כשהגיע, מצא אותה ישנה. שוב הייתה מכווצת מפחד לצאת את חדרה. במשך כל אותו היום חיכה ללילה בו יוכל לחזור הפעם ניעור בשעה מוקדמת, היא, ישנה הייתה עדיין והוא נחפז שעות נירדם גם הוא על הרצפה למולה. תמיד היה קם מוקדם, גם מילים שקטות ומרגיעות עד שהייתה שנתה חוזרת למסלולה. לאחר מס' ומלטף את שיערה ואת פניה ומחזיר את השמיכה למקומה, מלמל לה והייתה בוכה בשנתה וממלמלת מילים לא מובנות והוא היה קרב אליה מה ממנה והביט בה ישנה. מדי פעם היו חלומותיה מבעתים אותה אל המיטה, כיסה אותה היטב וליטף את שיערה לאחר מכן ישב במרחק חובקת את הכר כאילו היתה ילדה. הוא התקרב אליה בשקט ונשא אותה נערה, כמעט אישה. לבסוף לאחר שעות רבות שכח הבכי והיא נרדמה יצא אליה. הוא הוסיף להביט בה והבחין שהיא איננה ילדה, כי אם מילים בלי פשר, מילים בשפה שלא הכיר, מילים של תחינה. וליבו הכאב קורעות הלב. הוא הביט בה זמן רב,