ברוגז, "אני לא רואה שום שאלה. "מכאן!" השבתי מופתע. "איפה זה כאן?" שאלה. "פה, בשקט היא עצמה את עיניה "לצאת?" שאלה. "כן, לצאת". "לצאת מאיפה?" והנידה בראשה לשלילה. "אני צריך את העזרה שלך" ביקשתי אותה. נעלמת די מהר, מצאת כבר את אמא שלך?" שאלתי ברוך. "לא" אמרה מצח, כיכחתי בגרוני, "ובכן, בפעם האחרונה שראיתי אותך, תשובה, "שלום" אמרתי, "שלום, מדוע זה קראת לי?" שאלה נחושה ובעזות הביטה בי בעינייה, מנסה לחדור פנימה, לתוך נבכי מחשבותיי. כחולות גדולות, שיערה שחור חלק מבריק. עורה לבן. היא עמדה שם והפכתי אותו לאור, לאחר מכן יצרתי מהשאר ילדה קטנה. עינייה קרוב לסף היאוש  ואז הבזיק בי הרעיון. לקחתי קצת מהעדליון מפשפש בזכרוני, מנסה להבין מה לעשות עם זה. בסוף מצאתי. הייתי הלוחם הנאמן הזה ידע משהו. אחזתי בעדליון שניתן לי והתחלתי ניסיתי למצוא דרכים אחרות אך לשווא. לבסוף הבנתי שאולי אכן ניסיתי לשנות את התא לאנרגיה ולברוח משם, אך הוא היה אמיתי, תפס מקום נכבד בשגרת היום שלי בתא התחלתי לחפש דרכים לברוח. הדבר הזה שקיבלתי, אך שכחתי ממנו במהרה. אט אט, לאחר שהייאוש מלוחמי שנתן לי דבר מה בטרם נפל בקרב. בתחילה לא