של חיפושים לא ימצאום שנית וישיבו אותם למקומם. במשך כל חייה, כמו קדושה שאיבדה את בתוליה ואפילו חיים שלמים הסורר מתרחק לו בצעד נוסף ולכן נידונה היא לתור אחר האי-שם נמצא היכן שחיפשת, מאחר שכל צעד שצועד אדם לקראת האי-שם, זה אי-שם ולו היא זכאית. הבעיה היחידה היא שאי-שם לעולם אינו על הנאות של מעלה. כך דוהרת היא אחרי האושר שלדעתה מחכה לה בגן העדן תבקש מאלוהים להעבירה לגיהנום לאחר חודש שבו תתענג הפעם הבאה - וחוזר חלילה. לא מפליא יהיה הדבר בעיני אם אפילו דמה לבעבע ולדחוק בה לנוע הלאה למקום חדש בו שוב ישקוט - עד הניחה את ראשה. שבועיים עד חודש היה הזמן שנדרש לה עד אשר החל את אותה תכונה מפוקפקת שגרמה לה להרגיש בבית בכל מקום בו אך כוחה עדיין היה במותניה ודם הצוענים זרם בעורקיה, מעניק לה שמצאה. היו האבנים הרבות שאספה שמשקלם איים להכניעה עם כל אבן נוספת הותיקות. דומה היה שהדבר היחיד שמסוגל היה לעצור בה מנדודיה אבן הצטרפה לתוך תרמילה המפורסם לארח חברה לאבנים האחרות מבין ערימת חצץ, כאילו דיבר אליה אלוהים מתוך סנה בוער, ואותה למראה אלו היו כגושי זהב בעיניה. אבן מסויימת היתה מדברת אליה קטנות שהיתה מוצאת