עכשיו אני עדויה בגבס, לתפארת מדינת ישראל, מקצה האצבעות עד מבוא עולם. כבד, רטוב וקר ואפילו לא התקלחתי. רק פגעו קשות ברכוש צה"ל כי לבולוניה אין זמן מיותר לבזבז ובמקום לאפשר לי להוריד מכנסיים כמו שצריך הוא פשוט קורע אותם בשיניו. אם זה לא היה חדר מיון אפשר היה לקרוא לזה... טוב נניח. את הלילה אני מבלה עם הרגל למעלה במיון. משחקת קלפים עם התורנים. קפה שחור, שקשוקה שמנונית ובכל פעם שאני רוצה סיגריה מגלגלים אותי החוצה אל הירח. מזל  שבבוקר בולוניה הלך לישון ואין למנהל המיון על מי לצעוק, על הפגיעה ברכוש צה"ל  (מכנסיים) ועל בזבוז חומרי חבישה יקרים כמו גבס על רגל-שלא-צריכה-גבס. מנסרים הכל. רוחצים חצי רגל. במים חמים איזה כף. חובשים בתחבושת ענקית כאילו אני פצועת קרב ומחזירים אותי לשדה. השתגעו לגמרי שם בצה"ל. משהו אחד טוב יצא מכל הסיפור. הניסיון הקרבי שלי בחדר מיון מזכה אותי במסדר הדמעות בנקודות זכות  וכך אני מוצאת עצמי מבלה את המשך שירותי הצבאי  ביחידת רם שתיים, שוכנת קבע בתל השומר. טוב זה דבר יחסי. עכשיו במקום להכין קפה למפקד עלום שם עם עודפי הורמונים ויד שכל הזמן מלטפת בשר תותחים רך, אני מלטפת