ואהובה. אהובה. געגועים. רק להניח שוב את ראשי על חזהו ולהרגיש מוגנת ובטוחה. שעטפה אותי, את החום והדאגה שהקרין כשרק היה יכול. געגועים... עושה עכשיו? את הכל הייתי נותנת ולו להרגיש שוב את האהבה מוכרחים, אני יודעת, זקוקים לי, אבל עוד כואב. אלוהים מה הוא מתי ירפה הכאב הנורא הזה שממאן לעזוב אותי? האם בכלל? יאוש. הזמן לא זז. כל שניה נדמה כמתארכת לשעה. איך זה יגמר? והבטן מכווצת מרעב אך הפה נחסם ולא נותן לדבר לעבור דרכו. את זה. והכל מעורפל עכשיו, הכרית כבר ספוגה, העיניים שורפות, שזה קרה נחרץ הדין וזהו. אין מה לעשות יותר, שום דבר לא ישנה ולחכות, כי זה פשוט לא יקרה. כי נגמרה לו האמונה בך. וברגע התפוגג לו. זה הרגע בו את מבינה שהכל נגמר, ואין למה לשוות הבל. הכל מסתכם באמון. וברגע שאת מבינה שזה המפתח לכל, ושזה לא הזמן, כל זה כבר לא משנה ולא משחק תפקיד. תירוצים... הכל בתקוה הקלושה. כי הוא כל כך רחוק ממך, כל כך רחוק. לא הכעס, ברגע הנורא הזה שאת מבינה שזה נגמר באמת ושאסור להאחז אפילו אין עוד שום תקוה. שאין סיכוי, והחלום מתנפץ, ומתפוגג לו. שממלא כל פיסה בגוף. ולפתע מגיע הרגע שאת מבינה כי גם לתקוה לאבד את