הגבוהים הצופים על שערי עזה הכבדים? מי סכסך את ההיסטוריה שלנו ושלכם כאשר רק לפני פחות משישים שנה ישבנו יחד בבתי התה והקפה וגלגלנו שיחות בערבית גרונית על יפיפיות הנילוס, המגרב והחידקל? מי הלביש אותי מדי צבא ושלח אותי לעמוד מולכם ולשמור עליכם כאשר עלינו להיות אחים? מי מקים בינינו חומות של בטון וברזל ועיניי מצלמות, מפריד אותנו ככובשים ונכבשים? ואיך נהפוך את השערים הכבדים, אשר תיחתם עומדים לנו שמשונים מתאבדים המבקשים להפיל עלי ועליכם את כל העמודים והבתים, לשערי שירה? צו המילואים, עם חזותו העגמומית ותוכנו הרשמי, הזכיר לי שאיני יכול להישאר עוד בביתי הירושלמי, כלוא בלי יכולת תנועה בכיסאי בין ערמות כבדות של ספרי שירה, נתון במצור בין מקלדת לבין מסך של מחשב. לא בימים הללו. צבא הגנה לישראל דורש ממני להכריע לאן אלך. לו רק יכולתי הייתי הולך מחר לצ'איחאנה האחרון, בית-תה עיראקי נסתר באחד מרחובותיה הקטנים של רמת-גן. שם הייתי יושב ומשוחח עם זקני וזקנות העדה הבבלית, עד שהייתי לומד את שפתי ואת כל זיכרונות עירי. אבל אמי סיפרה לי לפני מספר חודשים על מותו העצוב של בעל המקום בגיל תשעים ושלוש. וכך אט אט