שהאיד שילם לי, רועי היה קם והולך. מהפלונטר, הרי עד אז לא קבעתי מחירון ואם הייתי מבקש את מה - כמה אתה יכול לשלם? - שאלתי מבלי לחשוב וכדי לצאת - כמה אתה לוקח לפגישה? - שאל. הוא נכנס ומבלי להגיד מילה התיישב בכורסא. התיישבתי מולו. אבל לא אמרתי כלום. לפעמים הילדותיות שבי כמעט הורסת אותי. - אז מה, הלא לכל אדם יש בעיות, לא? משהו. רגש מעורב של סיפוק וחרדה מהבאות. איזה חלק ממני כמעט אמר לו באותו היום כשרועי ניצב מול דלת משרדי וביקש להיכנס, הוצפתי - לכל אחד יש בעיות, נכון דוקטור? - היה אומר וממשיך בדרכו. כתפי איזו כאפה. לא ראיתי אותו מעולם מחייך. הוא נהג לצחוק עליי ולהנחית על צעק, אך מול נוכחותו כולם בסביבה כמו שביקשו ממנו רשות לנשום. עושים לא בסדר, איך הם יכולים לשפר את תפקודם. הוא אף פעם לא לדי המשרד נשמע קולו הנמוך, מורה לכולם מה לעשות, איך מה שהם כגוף האתלט ששכח מזמן להתאמן והחל להשמין. כל פעם שהייתי עובר גובהו כמטר תשעים, שיערו שחור עם ניצנים של שיער שיבה, גופו איש עסקים מאוד מצליח, איש שנראה נוקשה מאוד, עיניו חדות, הכרתי את רועי בן שבת ממש עם כניסתי למשרד. הוא היה שכן שלי, ואז הכל בא אל