הזיכרון שלי, ידעתי כיצד לתכנן התנהגויות, שיוויתי אחרים בתקופה הנוכחית הייתי כבר מיומן להפליא: שכללתי את ואז כמו עכשיו, הייתי רצוץ, ולהבדיל מאושר. בהשוואה לשלבים המקום, השעה והעיתוי. שכבתי גם אז, היה זה יום הצגת הרפרטים. המים, הגיטרה, האבטיח, העצים והגפרורים, המרשמלו והקיסמים, ובכמות הנכונה. באותו ערב הכל תוכנן כראוי: תפוחי האדמה, כמות בקומזיץ שארגנתי לא מזמן. איך נשכבתי גם שם על השמיכות שהבאתי לרבוץ בו. אני בוחר בספת הסלון ונשכב. מתוך כך אני נזכר מבטיחה להחזיר. שלום שלום ועכשיו ביכולתי לבחור מקום חדש ההזדמנות לשתות מבקבוק המים. הנה קרטון החלב כבר בידיה והיא "שלום נטלי, כן, אני אבדוק" אני פותח את המקרר ומנצל את "שלום רן, יש לך כוס חלב?" הנה דפיקה בדלת. ידית. נטלי בפתח המשפט הנ"ל כמה פעמים ותוך זמן קצר נרדמתי לישון. ומתחיל תואר שני כראוי. בטרם הגעתי הבייתה עוד מלמלתי את עצמי מצליח בכל המבחנים שלפני, דמיינתי אותי מקבל את המלגה "רק מה שאדם מעז לדמותו בליבו נעשה לו אפשרי". דמיינתי את דאגות ההווה כבר פתורות והמפתחות לעתידו בידיו. נזכרתי שקראתי וחלק. שיננתי לעצמי שעל אדם להתנהג כאילו כבר זכה.