הנה אני עדיין כאן, ממתין לבד, מחכה, לדבר שכבר יודע שכנראה לא יקרה. וכל אחת אחרת הינה תחליף זול לך, וכבר מאסתי מתחליפים, היו לי יותר מידי כאלה בחיי, שינה לצד גוף שמקורב אליך, אבל הינו כנטע זר בליבך. וכך בחרתי להשאר לבד, לחבק את רגשותיי, ומה יותר טוב מעצמי, כתחליף ראוי. ובכל זאת, אינני יכול שלא לתהות - מההינך עושה, בשעה שלוש בצהריים ביום שבת, לא קיבלתי את הכוח לשכוח את העבר, לחסל לגמרי את מנגינות ליבי, אני מדמה אותך מטיילת עם כלבה, בשבילי קיבוץ רחוק בעמק. שבילים שהכרתי כל כך טוב מילדותי, ועכשיו אינני מצליח להזכר אפילו מאיזה חומר הם עשויים. ואף איני מעיז לשאול, האם גם אצלך יש נטעים זרים בלב, ומייד בורח מהשאלה, שכן היא אינה תורמת בדבר ורק מרחיקה אותי מעצמי ואותך מאושרך. וברקע מושר לי "שינויי מזג האוויר הביאו אותי לחשוב, שמלבדם אני עצוב גם בגללך". תמיד אהבתי להיות עצוב, שם נקודת האיזון שלי עם עצמי, כנראה שריטות ילדות או אופי עקום, מי יודע. "פעם היית מקרב, את כל הגוף לנשיקות", משפטים כל כך נכונים בשבילי. ודווקא את המשפט "חילופי האנשים הביאו אותי לחשוב שבלעדיך לא נשאר לי אף אחד לאהוב", דווקא