זוכרת מעט מאוד. רק  שלקח לי כמה דקות להבין וברגע שקלטתי הכנסתי את הנהג האוטומטי לכלל פעולה. התנעתי וכיוונתי מצפני ומצפוני אל עבר אילת,  בדרך הספקתי לחייג למספר המוכר ולדווח : "את חדר מיון כן, זה דחוף." עליתי בטיסה את הגבעה והחניתי את הג'יפ שלי  הכי קרוב ליציאה שיכולתי, ליתר בטחון. לא התעכבתי לפטפט עם השומר בכניסה. "היי, ג'ינג'ית, אז מה את אומרת, מחכה  לנו הרבה עבודה. ההודעה שלך אושרה גם בקשר", מקדמת את פניי  רותה, זו שחתמה קבע על מיון אילת לשנה ושכחה לחזור הביתה,"ואתם לא שמעתם את הפיצוץ?". "שמענו רעש עמום ולא משמעותי", מדווחת לי רותה, תוך שהיא משחררת עוד מטופל מחדר המיון, "אבל כולם כבר בדרך", היא מוסיפה, "הפעלנו את רשת הקריאה". "מי תורן בכירורגיה?", אני שואלת וחשה כיצד האדרנלין מתחיל להתרומם. לוקח לי זמן להתרגש, הפעם, אולי כי עבר כל כך הרבה זמן? לילה ויום ביליתי קבורה עמוק בחדר ניתוח. שכחתי הכל, גם את העובדה שכבר מזמן לא פתחתי רשתות, ולא הצצתי פנימה לתוך בטן מרוטשת, מנסה לנחש היכן הכבד, והיכן הטחול ולעצור דימום. אבל זה כנראה כמו רכיבה על אופניים. כשהלחץ נגמר נזכרתי שמזמן לא באה אל