שמנה, הם צעקו. לא יפה, הם התרגזו. לא שווה, הם התעקשו. והעברתי את ידי על אותם שומנים. רציתי לתפוס חזק ולתלוש החוצה, שיפסיקו לצעוק, יפסיקו להגיד לי מה לעשות, להגיד לי מה אני שווה. רציתי ללחוש. להגיד שיפסיקו לשלוט ולטשטש את כל האיברים האחרים, כי הלב כבר לא נחשב, גם לא המוח, השיער החלק או הציפורניים המטופחות. הם, בחוצפתם, נשארים שם. תופסים את מקומם, מתרווחים, נהנים וצועקים. כל הזמן צועקים. וניסיתי להסתכל בהם. לעמוד מול המראה ולשכנע את עצמי שאין שום דבר רע בכך, ושלכולם יש ושזה דבר טבעי.  אבל גם כשלי זה לא כאב, לאחרים זה כן. כשלשומנים כבר התחיל להימאס, והתייאשו מלצעוק, אחרים צעקו. שוב שמנה. שוב לא יפה הם אומרים. לא שווה. והלב מתקומם. הידיים מתחילות להזיע. העיניים הבוהקות מאבדות את צבען, והריקנות משתלטת. אף אחד לא ירצה להיות עם מישהי כזאת. אף אחד. כך אומרות הדמעות. נוזלות ונוזלות, ולוחשות.  ואני כבר לא מסוגלת לשאת. לא מסוגלת לצאת שוב כך החוצה, לעמוד כך ליד בנות שדופות אחרות. אז אני עומדת מול המראה. בוחנת את עצמי מהצד, ומשכנעת את עצמי שהכול רע בכך ושצריך להפסיק. מנסה לתלוש, למשוך אותם ממקומם,