לחזור מחר לבד..." - "לא יודע בדיוק, נראה לי בבוקר. ההורים שלי נשארים פה לעוד - "כן, שמעתי!! מה קרה? מתי אתה מגיע?" חוזר הביתה מחר, את שומעת??" הביתה, ואף אחד לא ענה... אז קיוויתי שלקחת את הפלאפון... אני - "לא, מה פתאום... אני פשוט צרוד מכל הצעקות האלה. התקשרתי - "היי, מה קורה? אתה חולה או משהו?" הוא היה צרוד. שמעתי המון צעקות ברקע, אבל הכי חשוב, שמעתי  את רועי "הי..." רועי. )איזה תזמונים יש לו, הא?( בדיוק אז, הפלאפון שלי צלצל. ואם עוד לא ניחשתם... זה היה לחזור ולדבר על זה כל פעם מחדש? לאותן מסקנות. הרי אנחנו אף פעם לא נסכים בנושא הזה, אז למה לא עניתי. לא היה לי מה לענות... נמאס ל כבר כל פעם להגיע את מדברת כאילו  רועי זה הדבר היחיד בחיים שלך" - "לא יודע... עזבי... אני לא מצליח להבין אותך בקטע הזה... אז אם אני נהנית ממשהו, למה שאני אפסיק לעשות אותו?" - אז זה מה שאני אעשה. אני לא חייה בשביל אף אחד אחר, יובל. שצריך... ואם להיות עם רועי, זה מה שאני רוצה לעשות רוב הזמן מתכננת את החיים שלי, אני עושה מה שאני רוצה לעשות, לא מה זה הדבר הכי חשוב לי עכשיו, זה מה שאני הולכת לעשות. אני לא פשוט