כאילו הם נותנים לי כוח. מין עוצמה שקטה כזו שמחברת אותך פנימה ללא קשר למה שקורה בחוץ. דמיינתי איך אני יושב בבריכה באילת שקוע בספר. נשים פנויות בביקיני שהתרגלו לגברים של עופרים, שבמקרה הטוב קוראים עיתוני ספורט בשירותים, כמו אסי למשל, מגניבות מפעם לפעם עין תמהה לכיוון גבר קצת אחר. הן מתקדמות לעברי בצעד נחוש, מנערות מעליהן ממטרי מלל של אנאלפביתים מתאמצים מדי. כשאחת מהן מתיישבת לידי ושואלת מה אני קורא, אני עונה לה בחיוך שזה אתגר קרת. שמעתי עליו, היא אומרת, איך הוא? אני מניח את הספר בצד ומזדקף קצת. ואז מתחיל להגיד לה שהוא באמת מספר סיפורים מבריק כמו שאומרים, אבל קצת מפריע לי שלרוב אין אצלו פואנטה ברורה, והמסר לא מספיק מודגש. יש לה מבט מאד מתרשם בעיניים. ממני, לא מאתגר.   עכשיו אני שקוע עמוק בכיסא נוח בבריכה, יום למחרת ההילינג על החוף. מרחוק אני רואה את דינה ועוד שתי חברות מתקדמות לעברי. היא בביקיני בצבע תכלת ורגליים חלקות בצבע מוקה. התחלתי לקרוא ממש מהר. אני חושב שבחצי דקה עד שהיא הגיעה אלי סיימתי עוד איזה שישה עמודים. נו מילא, אני חושב לעצמי, נחזור אליהם מאוחר יותר. הן התמקמו בכיסא נוח