הנוסע השמיני היום אני גם אב, חלק מתחושותיו אני מבין יותר טוב... כאילו ואין יותר משקעים...הם מתגמדים לאומת לבנון... אלא כי ידעתי שאבא שלי אוהב אותי....למרות הכל ובגלל הכל החבר'ה מהצוות שאראה שוב, ואופטימיות גדולה, לא בגלל שששתי עלי קרב, לא ולא, לא בגלל צבא על האספלט, אני צעדתי מהר עם עליזות ושמחה, שיר בלב רעש והמולה הגיעו מאזור החיילים, נצנוצי סיגריות, דשדוש נעלי והאחות, אספתי את התיק וצעדתי לעבר החברים שלי, קולות צחוק, הגשם הציף אותנו, בקשתי ממנו שיכנס לאוטו ויחזור לאימא הוא חסר משמעות לאומת מה שבלב. נאומים, לא מילות אהבה, רק חיבוק חם וחזק, פשוט כל מה שיאמר אבי חיבק אותי, נישק אותי, ראיתי לחלוחית קטנה בעיניו. לא נעמדנו אחד מול השני, לחצנו ידיים כמו "גברים" חזק, עם חום, אבי החנה את הרכב, הוצאנו את התיק שלי מהתא מטען. בסוף. הדרך נמשכה נצח, למרות שזה רק עשרים ומשהו ק"מ, אבל הגענו והריח האלו. זה של אבא שלי. עוד זיכרון מהבית שבזמן אחר שנאתי את העשן באווירה. אפילו את העשן שהוא פלט לא היה איכפת לי לנשום, כי היה גוון אדום על פניו שיצר רגעים קסומים של חום כלשהו הצתות המצית והתקרבותו לסגריה יצרה