לעברי, והתעלמתי, תמיד, מידיים שניסו לגעת. מהשולחנות, שרבבתי שפתיים בחושניות כדי להגדיל את השטרות כך שחייכתי תמיד אל כל הגברים שצעקו לי הצעות מגונות הראשון. הפנמתי. העצמי הולך אחריו. את התובנה העמוקה הזו הסבירו לי ביום לעירום. קשה להאשים אותם. מהרגע שהגוף משתטח על הבמה, הכבוד לרוב האנשים קשה לעשות את ההבחנה הזו, בין הבנות לריקוד, טיפוס בנאלי. חליפות מכוערות. מצוי ולא רצוי. חוץ מלהזרים כספים מידי פעם ולצבוט לאחת הרקדניות בישבן. מיוחד של השותף של אבי, שבימים רגילים לא עשה הרבה בשביל העסק של המועדון, לורה ואנג'י הרקדניות השחורות היחידות. ייבוא עליהן כעל הרקדניות הבאות. דקלה, סווטלנה וסימי היו העשירות היפיפיות של המועדון. תמיד הגברים הכי התלהבו שכשאבי הכריז ומיינתי אותן לפי קטיגוריות. אנה, הלנה, טניה ואריאנה היו עשיתי רשימה קטנה על גבי העיתון של כל הבנות שרוקדות איתי, בריצה מטורפת לעבר הבוקר. כדי להעביר את הזמן בין קפה לקפה הדקות זוחלות לאט במשרד. בלילה השניות מתחברות זו לזו ופורצות האחרונות. של הערב הקרוב. מי עולה ראשונה ומי צריכה להישאר עד השעות המחשבות שלי נודדות מהר. במוחי עבר אבי,