בגן הישן בו תמיד ישבתי כבר החלו לבנות כיכר חדשה בה ייסעו באופניהם הקטנים ילדים שעוד לא נולדו. לכלוך המדרכות ואבק הדרכים שאספתי בסוליות נעליי כבר נעלם אחרי הגשם הראשון והשני רק ניקיון טרי וקר נותר כלוא בהגיון עקר. שמות זרים שהכירו שפתיי ואז שכחו מתמלמלים בי לפעמים בלילות כמו מנגינה עצובה אך מנחמת ואין לי מספיק אצבעות בכדי לספור ואף לא אצבע אחת בכדי לציין בתוך הדממה למי מאלו אי פעם העזתי לקרוא אהבה. ובכל זאת - געגוע.