אם רואים את אלוהים?", חשבתי לעצמי. נודע. פעימות לבי החלו לגבור, הרגשתי התרגשות עצומה ופחד מן הלא רשום: "משכנו של האל". לבסוף, אחרי אינספור דלתות והמון פניות הגעתי לדלת שעליה היה או "דרך הדלת הזאת". הבחור היפה תואר הלך לצידי, מדי פעם נותן הוראות כמו "לכאן" נכנסתי לארמון המפואר, בפנים היו מלא מראות וחלונות שקופים. "אופס". -"צודקת", אמר הבחור, "באמת נעלמה לך". "טוב שלא... הגעתי לגן עדן ונעלמה לי הפרטיות." חשבתי לעצמי. -"באמת?! אמרתי בתדהמה. האחרים". -"את לא", אמר הבחור, "אבל כאן אפשר לשמוע את המחשבות של -"מצטערת", אמרתי, "לא חשבתי שאמרתי את זה בקול רם". לפחות בכמה שנים טובות. מראהו הסתיר את גילו האמיתי. עיניו הכחולות נראו בעלות חוכמה, והיה נראה כאילו הוא מבוגר תואר, לבוש כולו )ניחוש פרוע?( בלבן. הוא היה בן 91 בערך, אך ממקודם, רק שהפעם יכולתי לראות את בעליו. היה זה איש יפה -"לא מקללים בנוכחותו של האל", זיהיתי את אותו הקול ששמעתי שיט!!!" "אוי לא..." חשבתי לעצמי, "אני הולכת לפגוש את אלוהים... -"היכנסי". נשמע קול מרעים בעודי מתפעלת מהעובדה שאני דורכת על ענן לבן ולא נופלת דרכו, מסביבו היו מלא