קרטון חום וסתמי. "איך זה קרה?" שאלתי, יותר כדי למלא את השתיקה המעיקה ובעיניים חיפשתי את החפץ ששבר את המראה.  פיני הרים את יד ימין שלו שהיתה מאוגרפת בכוח ודם נזל מפרקי אצבעותיו.  בלעתי רוק כשהבנתי מה הוא עשה.  "אתה לא נורמאלי," אמרתי, "ואתה גם מדמם." הוא לא זז. במקלחת חבשתי לפיני את היד. הפצע לא היה עמוק, למזלו, וגם לא נראה שזכוכיות הצליחו להיכנס לתוך השריטה.  "אתה מוכן להסביר לי מה קרה"? הוא לקח אוויר כי ידע שהפעם לא אתן לו להתחמק מתשובה. "הגיע נאמבר הסיום של דולי וכרגיל נעמדתי מול הראי והצטרפתי לנאמבר." הוא השתתק. "כן..." האצתי בו להמשיך. "את יודעת איך נראים הנאמברים האלה בסרטים ההוליוודיים הגדולים: נשים בשמלות מפוארות כאלה וגברים בחליפות ערב תפורות לפי מידה וכולם רוקדים ומחייכים חיוך גדול כזה שחושף את כל השיניים." "כן, נו!" סבלנותי פקעה, כאילו שלא הכריח אותי לראות את הסרט הזה איזה מליון פעם. פיני לא המשיך לדבר. הוא רק סובב אלי את הפנים שלו וחייך. הוא חייך את החיוך הכי גדול שהוא היה מסוגל, חיוך הוליוודי שאמור להמשך מאוזן לאוזן ולחשוף את השיניים המבריקות והמושלמות שלו. רק שהפעם החיוך