כשיכולתי לבחון תמונות שלנו ביחד הפרטי. כשהגעתי הביתה, וסוף כל סוף יכולתי להתפרץ בבכי, חלום. דודי התייאש והמשיך בקריאות לחברו הנהג לעבור לערוץ כלום. לחשוב שאני לבד, שמה שקרה היום לא באמת התרחש. הכל נשארו קפואות, מנסה לנטרל את עצמי מהסביבה. מנסה לא לשמוע ילדה?" שוב הדמעות החלו לרדת אבל הפעם בלי שוב הבעה. פניי הביתה. אבל תקוותי התנפצה. דודי המשיך להציק ושאל "מי פגע בך, כוחי לרצות את דודי בחיוך מבויש שאולי ישתיק אותו עד שאגיע "למה כל הדמעות? לא חבל על העיניים היפות שלך?" ניסיתי בכל הבלתי פוסקות של דודי הנהג. בשלב מסוים, למרות מאמציי המרובים נאלצתי להקשיב לשאלותיו שבמשך כל הנסיעה ביקש מאחד הנהגים לעבור לערוץ פרטי בקשר. בסוף שנות השלושים לחייו, אבל בעצם הוא בן 42. שחום עור, נהג המונית היה הנהג הטיפוסי ביותר שניתן לתאר. בחור שנראה מסוגלת להחביא את הכאב שלי. אחד, ובעיקר לא ליד אנשים זרים.  אבל ביום הזה לא הייתי מוזר, כי אני לא מהמרבים לבכות, ולחשוף רגשות. בטח לא ביום ויצאתי מהדירה. ברגע שהמונית יצאה מהרחוב, פרצתי שוב בבכי. זה הברורה שהפסדתי. נתתי לו נשיקה שידעתי שתהייה האחרונה שלנו, ניגבתי את