היא הייתה ריקה. היו רק גושי סוכר קטנים שנדבקו מרטיבות הכפיות. חיפשתי סוכר. -סוכר, סוכר, היכן אתה?- ניסיתי לפתות אותו. חיפשתי פה, חיפשתי שם, ולא מצאתי. -אין סוכר.- הודעתי לעצמי, וניגשתי לשתות בלי סוכר, כשפתאום מול העיניים שלי על איזו קופסת עוגיות ריקה אני מזהה שקית נייר של סוכר. -כן...- שמחתי, וראיתי שיש בה מעט סוכר. רוקנתי אותו לצנצנת ושמתי בכוס.   אז למה אני מבקר עדיין במחלקה הסגורה לחולי נפש? כי יש שם אנשים נהדרים, רק הם מבינים את הראש שלי. תמיד יש שם איזשהו אלוהים, ותמיד יש שם כל מיני מלאכים וקיסרים, ומלכים וגנרלים. אני אוהב לעשן איתם ג'וינט ולשמוע את הסיפורים שלהם על מלחמות דמים ועל עולמות עליונים. "זה נורא, החיים האלה," -ל-מה אתה מתכוון?- "החיים, זה פשוט דבר נורא." אנחנו שונאים טלוויזיה, אבל מכריחים אותנו לצפות בה עד שזה כואב בבטן. סביב הטלוויזיה יש כלוב ברזל והחוטים לא גלויים. הרבה השליכו עליה משקאות קלים, כוסות ואפילו שולחנות וכיסאות. משום-מה הטלוויזיה המחורבנת תמיד שם.  הפסיכיאטרים יודעים מה הבעיה שלנו, אבל לא מגלים. מישהו אמר לי למה הם לא מגלים - "יש שתי סיבות," הוא אמר, "או