שנדרש ממני. במשך כשנה ויותר אחרי האשפוז לא הצלחתי ולכן, גם בהיעדרו, היו לי הרבה קשיים להשתלב במערכת הזאת הדכאון הוא לא הבעיה המרכזית שלי אלא תופעת לוואי איומה שלה, לקחת אותה, הוא ייעלם כלא היה או שמשהו ממנו בכל זאת יישאר. עד לאחרונה, כשהתחלתי תרופה חדשה. אין לי מושג אם, כשאפסיק באוניברסיטה. זה לא היה קל. הריכוז שלי אבד לחלוטין ולא חזר אחרי אשפוז היום המשכתי להחלים, ואחרי כשנה התחלתי ללמוד עד עכשיו  חלקם פחדו שיגיעו לשם בקרוב. באשפוז יום לא היו מוכנים להכנס לשם. חלקם רצו לשכוח שהיו שם שהעדיפה את השביל הזה. כמעט כל האנשים האחרים שהיו איתי שאחד מהם היה הבית שלי עד לא מזמן. גיליתי שאני לא היחידה הראשונים, מסתכלת רק קדימה, לא הצידה, אל החלונות של החדרים מרצפות שבורות בבוץ של הגשמים רציתי לקחת את הסיכון. הייתי הולכת בדרך העוקפת, מתנדנדת על היה כל כך גדול, והרגישות לגירויים שליליים כל כך מחודדת, שלא לאשפוז יום, כמה מטרים משם, סירבתי לעבור דרך המחלקה. הפחד כך קל לערער את שיווי המשקל העדין הזה. לכן, מהרגע שבו עברתי היו ספרים שנתתי לאנשים כי לא יכולתי לסבול שהם בבית. היה כל בסרטי מתח בגלל הגירוי