יותר ויותר. זה מכרסם אותך כמו מחלה, זה מתפשט כמו הרי כלום לא מצליח. כמה שחיי הקצרצרים רק יתמלאו ויתמלאו, אני למלא אותי. ספר חיים הייתי מוציא לעצמי... מעניין אם זה, היה אולי, מצליח חושב ללא הרף ושוכח כל מה שחשב. אם רק הייתי כותב הכל, איזה אז... זהו, נגמרו האותיות, נגמרו האצבעות... רק הראש נשאר מאוחר עכשיו. וחושב לבד. אבל עכשיו, אני פשוט לא נרדם. ומבחינתי זה כבד, ואני גר לבד בבית. הולך לישון לבד, ואוכל לבד, ומתקלח לבד שלי נרדמת לי בטלפון כשאני צריך אותה שתהיה ערה איתי. ריק. והרעב אוכל את הדפנות שאמורות להגן עלי, והחברה הכי טובה אני רוצה שיעצור, והוא ממשיך לנוע. אני רוצה להתמלא, אבל נשאר נורא. מהלב, אפילו מהבטן, וכולן כולן לא מתגשמות. פשוט כולן, זה בעצם, במצב כזה יש בי כל כך הרבה משאלות ובקשות מהראש או והזמן, הזמן... רק לזוז הוא יודע. ואני הכי רציתי שיעצור. בתיאטרון... גם לי יש חוסר בקבלת החלטות. די, נו. פעם מחדש, וזה בא והולך ובא והולך... היפר-מורון קוראים לזה שכחתי. אבל אני, אני. כלום. איך שהריקנות הזאת יודעת לתקוף כל סיגריה ועוד סיגריה, ובפה עולה טעם ישן וקצת מוכר שכנראה ולהירדם. אבל,