לנו ולא רוצה לראות אותך. תשמח כבר לקראתנו. אני כמעט בוכה. בורח החוצה, לא חוזר הנה סוגר עליי. תעזוב כבר את המרק אטריות הטיפשי שלך ובוא אתי. בפניך. אתה משחרר מבפנים עוד נהמה. הזמן ממשיך. חדר האוכל לך בחוץ, הם שלחו אותי לקרוא לך. שום שינוי של הכרה לא נרשם עשהאל הנכד שלך, בוא החוצה, באנו לבקר אותך, אבא ואימא מחכים כאן. אני לא מוכן לאפשרות הזאת. עוד ניסיון: שלום סבא. אני אינו מתבהר בהכרתך. זמן עובר. מה קורה. אני לא מבין מה הולך ככה זה התכוון להיות. זמן עובר. כנראה אינך מבין דבר, דבר לקראתי. המ... אתה נוהם. משהו כאן לא בסדר, מבזיק לי. לא. לא ומתביית עליך. שלום סבא אני אומר לך ומחכה שתתחיל לעלוץ משקיף על עצמי צועד בנחישות פנימה, מוצא אותך בתוך השורות מהבלהה, רגעים אחדים לאחר מכן ובשכוך הפצרות ההורים, אני החרושים, המצליפים בי ודוקרים, הם דמיון או מציאות. בהתפכחי הזה, גנב, גנב, לגמרי משתבש עלי אם הבלהה והקולות והמבטים כמו ללכדני, זועק למטפליו בפיות ריקים משיניים לתפוס את הילד על הפחד שלי, מתעלם מבלהה הזויה שדמותה הקהל הזה קם על רגליו לצלוח דרכם מעבר בינות לשולחנות. רגעים אחדים אחר כך, מתגבר