וכבר הולכת למטבח לשתות משהו. כנראה זה משהו קר כי זה לוקח בדיוק ארבעים שניות. ואז חוזרת אלי לחדר, יושבת עם מבט של מת, עירומה עדיין על המיטה, וממלמלת, שוב, את ה-"דפוק אותי." הזה. ושותקת. מביטה בבלטות. אני מסתכל עלייה וחש בחילה. כמה זמן כבר טחנתי את הגוף הזה... אני מתפלא שהוא לא התפרק כבר. הייתה תקופה שזה היה כל לילה. הייתה תקופה של פעמיים ביום עם מנוחה של שלוש וחצי ימים בממוצע. הייתה גם תקופה של פעמיים בשבוע סולו, ועכשיו בקושי פעם בשבועיים. עוד מעט אולי לא יהיה בכלל. היא מתקרבת אלי, ואני, עם סיגריה בפה, רק מתפלל: בבקשה, אל תגעי בי. אבל היא רק לוקחת סיגריה מהחפיסה שלידי, מציתה במצית שלי, ומתרחקת שוב, מציבה את המאפרה בינינו, ממלמלת: "דפוק אותי." ושותקת. "את לא נראית טוב." אני אומר, כאילו שאכפת לי, ושם קסטה של "מופע הארנבות של ד"ר קספר." בשיר השני במקום "את לא מבינה, את סתם ילדה קטנה." אני שומע "אתה לא מבין, אתה סתם ילד מגודל." אני מכבה את הטייפ. "מה עשית למוסיקה?" אני שואל ומכבה את הסיגריה. היא שוכבת בגבה לאורך המיטה, מביטה בי בעיניים מתות, אומרת את המילים בלי נשמה. "דפוק אותי, פרנקי."