עדיין מביטים לדקור, לחתוך ולענות בשם כל אותה שנאה. באופן סביל בחברה, הוא שנא את המין האנושי, והיה לו גוף שלם במילים או מחשבות: הוא שנא את עצמו, הוא שנא את החלק שלקח כולם. הסכין התעופפה, נותנת דרור לרגשות אותם לא יכל לבטא חותך לעצמו את הזין. חתיכת אידיוט מזדיין. מפגר, בדיוק כמו קיבלה חיים משלה, רצח זרם בה והנחה אותה. הזעם שלט בידו, והוא ידע שהיא כבר לא שלו, להפך: היד שלו כלי להתמודדות עם המציאות, אלא עם הכעס. דקות. האנרגיה שאגר הצחוק שלו התפרצה: הומור הוא לפעמים לא התפקע מצחוק. מת מצחוק. צחוק, ממש כמו שצחקו עליו רק לפני 01 מסריח", הוא ציחקק. וזה נראה כל כך מצחיק. הוא פרץ בצחוק. צחקוק. כמו בחילה, עלה הצחקוק לשפתיו והתפרץ. "סתם שמוק אז מה עכשיו? הניצחון על כולם, התעוזה שבדבר, גרמה לו להיבדל מהשאר. למה בחר לנתק את איבר מינו. אבל הוא הרגיש חופשי. הרגשת היה לא על מה. הפעם מוחו היה זה שלא מצא מילים, לא יכל להסביר הדם קלח, ומראה הדם מיקד אותו בצורה יעילה וחולנית. אבל לא עצמו. הלהב לא התעכב: שום עצם קשה לא עצרה מבעדו לכרות את הזין של מוצצי דם... תמצצו את זה!!! מדברים עליה: אבל הוא ידע על מה הם