(סיפור זה הוא המשך של "דירה להס קיר") ---ציפי--- כשאימא שלי מתחיל שיחה במשפט "הי ציפי'לה, מה קורה" אני ישר יודעת שהיא רוצה לשאול על חיי האהבה שלי. כל פעם אני מצטערת מחדש שאני מספרת לה. כל פעם אני נשבעת לעצמי שזהו, יותר לא מספרת לה כלום בחיים. אבל איכשהו, זה פשוט יוצא... כי זאת אימא. ואימא זאת אימא, והיא יודעת כנראה להוציא ממני דברים. מן הכשרה לא רשמית כזאת של אימהות פולניות, ויותר פולניה מאימא שלי, כבר אי אפשר להיות.  טוב נו, כנראה קשה לה עם הפרידה ממני. מאז שעברתי לגור לבד בתל-אביב החיים שלה הפכו בוודאי להיות הרבה פחות מעניינים, אז הפרטים הקטנים האלה שהיא מצליחה להוציא ממני בטלפון, בטח עושים לה את היום.  בכלל, אני חושבת שהיא קצת מנסה לחיות את החיים שלה דרכי, ושהיא אף פעם לא סלחה לאבא שלי שהוא לקח אותה רחוק מן המטרופולין הגדול לגור באיזו עיירה שקטנה ומשעממת בדרום. הזיכרון הסלקטיבי שלה, מרשה לה לשכוח שהם עשו את זה כהחלטה משותפת בגלל שלהורים של אבא שלי היו אדמות בעיירה הזאת ובגלל זה הווילה הגדולה והנוחה שהם גרים בה לא עלתה להם כמעט כלום, וכל זה נותן לה סיבה להיות מרירה כשהיא נזכרת בילדות