ובחווה הקסומה שבסוף הדרכים, אבא הולנדי מעשן צינגולים, לוחץ יד בחוזקה. ואנה מציעה בוא נצא לרחצה. אז יוצאים. רק שקודם צריך לחצות את המים הזורמים. מים עמוקים. אנה בבגד ים דקיק בגוף של נימפת ים חוצה את הזרם חצי עירומה, ואני מתרצה, זורק את התיק, עם כל הדברים החשובים שצריכים עוד להספיק לארבעה וחצי חודשים, על צלע הנהר באמצע הכלום, ומרפה. בצד השני יש קסם אחר - שמש מרקדת, כבר לקראת שקיעה, בריכה טבעית עם מים קפואים ששוכבת ליד הנהר וכל העמק נשפך, ירוק מרקד, אנה טובלת ראש וקופצת, הגוף המלאכי נמתח מעל ומתחת למים ואני מצטרף, יש לה יותר מכמה סיבי דמיון לאחת, אריאל. אבל גם זה מתחמק רק חיוך מתמקם. אפילו התשוקה לא תקלקל רגע כזה, אפילו דרך הלילה האורבת. יש מקום מעבר לקשת, יש מקום בשבילי. (איך לאט לאט המלאכים שלי שוב ממלאים את עולמי) כבר יותר מכמה צעדים.