כאלה. עדיין, כשהסתובבתי כדי להגיד לו משהו, ידי פגעה באחד עצמם קפה, או שוברים כלים בכיור. אני אף פעם לא עושה דברים בדיוק ההפך מאותם אנשים שתמיד מחליקים במדרגות, שופכים על הערב, שהיתה עוד פחות אופיינית מהראשונה. צריך להבין, שאני הוא פנה לפתוח לי את הדלת, מה שהביא למעידה השנייה של אותו כך מוטרדת.  לכל אחד יש תקופות עמוסות, וזה לגמרי מובן." "תלכי לבית הקפה ותיהני", הוא הוסיף, "אני לא מבין למה את כל "לא קרה כלום", הוא אמר, "אל תתרגשי כל כך". בין רגע. משהו, תנועה זעירה שלא יכולתי לזהות, חלפה על פניו, ונעלמה "איתן, אני נורא מצטערת, אני לא יודעת למה אמרתי את זה." מייד, כמובן, תפסתי את עצמי. חיוורת, אמרתי, כמעט בצעקה: ב"קופי מאג". רוצה לבוא?" לגמרי, ומבלי לחשוב, אמרתי: "אני בדרך להיפגש עם כמה חברים אופייני לי, אבל המועקה בחדר היתה כה חריפה, התודעה שלי נמחקה ואז, אירעה המעידה הראשונה שלי באותו הערב. זה כל כך לא תקופה עמוסה. אל... אל תדאגי. אני באמת, באמת לא כועס." אחרי רגע קצר נוסף, הוא הוסיף: "זה בסדר, באמת, אני מבין. זו לי". "אני שמח מאוד", אמר בקול שלוו ומנותק. "כשתסיימי אתו תחזירי לשבור את