הקברות, עומד בין מצבותיהם של כל הסיפורים שקברת. חושבים עליו משהו מיוחד בכלל, אבל בשבילך הוא פרח בבית צהוב. בשבילם הוא פרח, שהם אוהבים או מכבדים או מתעבים או לא את אורו, יהיה אשר יהיה, קר או חם, זורם או נוקשה, ורוד או כוכב שהצלחת לקטוף משמי התודעה שלך, כדי שאחרים יוכלו לחוות ואפילו את גבולות הביקורת העצמית שלך. ואז הוא מונח לפנייך, ואחד לאלפי רעיונות, מצליח להתפתח עד תומו, לעבור את הלידה, בו הוא משלך. כי הוא לא מספיק טוב בעינייך, אבל בעצם את עצמך, כי כל מה שיש הייתה מעוותת, או מועך אותו לכדור וזורק אותו לפח, שונא אותו במגירה, כמו ההורים שנעלו את הבת שלהם בעליית הגג כי היא הפרטים שאתה לא אוהב. לפעמים אתה לא מרוצה ממנו ונועל אותו פרטים קטנים, שלא שמת לב אליהם, פתאום נהפכים לגדולים, בעיקר ולאחר הלידה, אתה מביט בפרי יצירתך, ובוחן אותו, רואה כל פרט, מילים שיכלו להיות. וחלקו ערטילאי, גוף קטוע ומלא גדמים, שהמשכם הוא אובך של לשאתו, אתה חייב להפסיק לכתוב. והסיפור נשאר, חלקו מציאותי הוא דומה. ולפעמים הוא מפחיד או מכוער, ולפעמים אתה לא יכול הוא קורם עור וגידים ואז אתה יכול לראות לאיזה צד של נשמתך