       כי הלב רוצה לשכוח אך המוח מסרב ולא מרפה. פתאומי,חרדה, מזועזעת,נזכרת במה שקרה. ובין כלום לשום דבר היא רועדת לעיתים,סימן חיים,רעד פעורות בכתמי הזמן בחדרה המסריח. נמסה אל תהום שכחה מתקתק,ממכר ובוהה בעיניי איילה גדולות, הקר,הצורב,השורף. ברחה לעולם משלה,נסוגה מהזוועות,מתחבאת מהלילה ההוא הגשום,       לעיתים שום דבר והיא-לעיתים כלום סגור ורק הדמעות מתחלפות מדי פעם,ישנות בחדשות. נזרקו,הפוסטרים והתמונות הוסרו או נקרעו,האוויר עומד,החלון חדרה שהיה שוקק חיים וצבעוני הפך אפור ומצחין,הבובות שקועקעו בקירות,מתמקדות בנקודות לא נראות. החדר,מתהלכות על הקירות הערומים,נעצרות מדי פעם על כתמי הזמן לרווחה,לא ממצמצות)כאילו מפחדות לפספס משהו(בוהות בחלל עיניה החומות,הגדולות )"עיניי איילה"הייתה אמה אומרת(פעורות ולכן לפעמים כך ולפעמים כך. אין הבדל אך רציתי להותיר את אישיותה רבגונית לפחות במקצת כלום.שום דבר.לעיתים כלום,לעיתים שום דבר.מה ההבדל?     את חלום האימה לאמת.     הם מה שעושה     תחתונים קרועים על כסא     ורק בכדי שלא תתמוטט.     בתקווה     באמון     מחזיקה באוויר ונזלה אל תוך הואקום הנוצר בה. ובזמנה