צינת הליל חדרה אל מתחת לשמיכה, שלחה אצבעות דקיקות והעירה את פארוויס שחור התלתלים משנתו. הוא ניסה להתכרבל, נצמד אל גבו החסון של מתי, אך זה דחפו בתרעומת. פארוויס הסתובב לצדו השני, נצמד לנג'י הקטן, קובר ראשו בתלתליו הבלונדינים. כך שכבו צפופים חמשת הבנים, כערמת סרדינים בשוק העירוני, מנסים להתחמם איש מגופו של אחיו: מוסא בן השש עשרה, בכור המשפחה, סוחר ממולח ומהיר חימה, מתי בן הארבע עשרה, שותפו לעסקי המסחר, פארוויס הצנום בן השש, נג'י כחול העיניים בן הארבע והושאנג בן התשע, שמלבד צלקת גדולה בפניו, לא ניכר בו שום ייחוד. במרכז החדר עמד שולחן פח, שניצב מעל ערימת גחלים לוחשות. השולחן כוסה שמיכת כותנה עבה, שיצרה מעין אוהל תחתיו נדחקו רגליהם וגופם של האחים. בחדר הסמוך שכבו ההורים, מונצ'ר בן השלוש, התינוקות מסעוד בן השנתיים ומדינה בת חצי השנה, ומוניר היפה בת החמש עשרה. לחדר הבנים היו שני פתחים נטולי דלתות- האחד חיבר את חדרם עם החדר הסמוך, והשני היווה יציאה אל החצר. ממול לפתח, שפנה אל החצר, ניצבה חומת טיט. עתה משנתעורר, לא הצליח פארוויס להירדם, חש כי עליו למהר ולהטיל מימיו. הוא התלבט אם יוכל להתאפק,