פתח הבית בציפייה לשובו של הבחור שלו הביתה. כל כך נקשר אל הבחור הזה, עד שחש כאילו היה זה בנו. משהבחין בדריו, קרא אל תוך הבית: "לינה, דריו הגיע, אפשר לחמם את האוכל." לינה לא השתהתה לרגע, ובחדווה רבה רצה למטבח, הדליקה את הפתילייה, והעמידה על האש סיר גדול מלא בכל טוב, עוף עם ביצים חומות והרבה תפוחי אדמה אשר בישלה השכם בבוקר.  דריו הגיע היישר אל זרועותיו של הדוד ונטורה. "קרידו מיו..." - קרא לו, וחיבק אותו תוך שדמעה נושרת על פניו. "איפה היית במשך יומיים? כל כך דאגנו לך הדודה ואני." - "אספר לך הכל דוד. יש לי הרבה מה לספר לכם" - הבטיח לו.  מפתח המטבח יצאה לינה,אשר לא ידעה את נפשה מרוב שמחה, ופשוט לא הפסיקה לחבק ולנשק את הבחור, תוך כדי בכי של התרגשות. ימי המלחמה הללו לא היו פשוטים כלל וכלל, אף לא למי שהתגורר באזור תלˉאביב. לכל משפחה היו לוחם או לוחמת, אשר סיכנו את חייהם בפעילות המלחמתית.  "בוא קרידו, תיכנס, תעשה דוש ותשב לאכול..." לינה התייחסה אל דריו כמו אל כלי חרסינה יקר, שיש לעוטפו בצמר גפן ולשומרו מכל. היא לא עצמה עין בלילות האחרונים בהיעדרו של דריו מן הבית. כל כך הייתה חרדה לו, מה גם שלפני