ללימודים, לפעמים, אבל ראשם נשאר אי שם בעולם הזיות המין. באמצע ישבו הממוצעים, אלה שלמדו בשקדנות, והסתדרו בבחינות. יפית ישבה בשורה הראשונה, לא רק כי הייתה תלמידה מצטיינת, אלא גם בגלל יופייה הנדיר. המורים אהבו לראות אותה לידם, כך מידי פעם יכול היה מורה לחייך אליה והיא בביישנות, השיבה לו חיוך נבוך. או אפילו להניח את זרועו על כתפיה באבהות מזויפת.  היא הייתה נחמת מה לחיי מורה אפורים ומשעממים.   דנה, בדרך כלל, ישבה אי שם באמצע. כדי להתקרב ליפית, חייבת הייתה להצטיין, והיא הרי מוכשרת כשד. מיד החלה להשתתף בשעורים, לחייך למורים, לחבק באהדה את המורה למתמטיקה, כאשר הרגיזו אותו התלמידים 'שלא מבינים כלום'. תוך זמן קצר מצאה עצמה יושבת בשולחן אחד עם יפית.  תחילה נפגשו רגליהן המסונדלות ונגעו לא בכוונה זו בזו, ואז דנה גיששה ויפית נענתה, עד כאן, הכול היה תקין. דנה דחפה פתק לכף ידה של יפית, והשאירה שם את ידה לרגע קט, ויפית לפתה את הפתק ואת האגודל של דנה. הוחלפו מבטים, ידיים חמדניות הונחו זו על ברכי זו והחליקו במעלה הרגל... "הי עודד," פתחה בפנים מאירות, "אחרי הלימודים אני הולכת ליפית, אנחנו מכינות עבודה