מתרחק מן השולחן להביא את המשקאות -  אולי האלכוהול יפיג את המתח. לא יכולתי לשאת יותר את הכאב שראיתי בעיניים שלה. לא יכולתי לשאת יותר את הידיעה ששמתי שם את הכאב הזה. רציתי שנהיה במקום אחר לגמרי. כשהצלחתי ללכוד את מבטה לשנייה פוצצתי לעצמי את הלחי עם סטירה מצלצלת. הזמן עמד מלכת. כל הסועדים קפאו באמצע התנועה, המזלג בדרך לפה, המלה נותרת מרחפת באויר ללא הברת הסיום. המלצר שמזג לשולחן שמאחורנו קפא, היין קפא בדרך מהקנקן לכוס. בדיקה של סרט מצלמת הביטחון המותקנת במסעדה, הייתה מגלה שאצל כל הנוכחים הקפאת התנועה באה אחרי סבוב של חלקיק-מעלה לכוון שולחננו. כאילו היינו המוקד של גלים מתפשטים במעגלים גדלים והולכים.   בעל המסעדה התאושש ראשון, מזנק אלינו, מסתכל מטל אלי ובחזרה, קולט את לחיי האדומה ומגיע למסקנה השגויה-והנכונה-בו-זמנית לגבי מי סטר למי. "הכל בסדר?" הוא שאל. הסתכלתי על החיוך הזורח המפציע מבעד לאגלי-הטל של דמעותיה ועניתי לו: "עכשיו הכל בסדר". המזלגות השלימו את דרכן אל הפיות, היין חזר לזרום, וההברה האחרונה הושמעה. ההמולה חזרה אל המסעדה. סיימנו לאכול את מנת הבית, שפורסמה אפילו במדריך מישלן, סטייק