"את מוכנה לזה?" יניב חייך. הוא ידע היטב שיש גבול למה שאני מסוגלת לספוג. "דבר כבר." רטנתי, מסדרת לו את הכרית. הכל כאן תמיד מבולגן כל כך. איך הוא מצליח לחיות ככה. "מעולם לא חשבתי שאת מאושרת." הוא עצר והרים את פניי אליו. "מעולם לא היתה לי אשלייה לגביך ולגבי נועם. זה היה מאוד ברור שאושר זה לא." הוא וידא בעיניי, מחפש משהו. "אתה רוצה להגיד לי שלא רימיתי אף אחד?" השטיח שלו היה מלוכלך תמיד. ככה זה כשאין אישה בבית. "העיניים שלך," הרים לי את הסנטר שוב, "לא יכולות להיות שחורות ומאושרות. את יודעת מה זה עיניים שחורות?" הוא הדליק לשנינו סיגריות. הוא חיכה לתשובה, זו לא שאלה רטורית. "לא." הבטתי בו, מחפשת את הסטירה. "עיניים כבויות." "זה לא תמיד היה כך?" לחשתי. "לא, שירה. מעולם לא. זה מה שהראה לך היומן, לא?" חייכתי. "נכון." "באת לפה עם אש. שלוש שנים לא ראיתי אותה." סיכם. שוב רטנתי. "יופי. מה אני עושה עם זה עכשיו." "לא יודע. מה את רוצה לעשות?"  פרק שני