המוסיקה של מנדלסון, והחברה לא כל כך אוהבים מוסיקה." "אני אוהב," אמרתי מבלי לשקר. אצלנו בבית שמעו תמיד מוסיקה קלאסית, ואת הסיפור הכרתי  מהספר 'שייקספיר לנוער'. יצאתי עם דליה לסרט, רק אני והיא. ישבנו בקולנוע 'ראשון' במקום הטוב ביותר, בשורה האחרונה מול השביל וידינו נלחצו זו לזו על משענת הכיסא. אני לא זוכר דבר מהסרט, רק שהיה נפלא, פנטסטי! רובו צולם בערפל תמידי, הוא גם היה בשחור לבן ואז היו כבר סרטים בצבעי טכניקולור. אבל דליה אמרה שהיה נפלא ומי אני שאגיד אחרת. מוכן הייתי שהסרט לא ייגמר לעולם. אבל המוסיקה של מנדלסון הגיע לסופה, הודלקו האורות, והתעוררתי מחלום לי קיץ נפלא, למציאות שלא אהבתי. ליוויתי את דליה הביתה ושם פגשתי את אימא שלה, היא הביטה בי פעם אחת וידעה.  חזרנו לשנת הלימודים האחרונה בבית הספר, כיתה ח'. המשכנו להיפגש אחרי שעות הלימודים והמשחקים הפכו יותר ויותר נועזים. ערב אחד שיחקנו באמת או חובה, וחובה היה על דליה לנשק מישהו. שלא במפתיע נגשה לעמוס ונשקה לו על הלחי, ואני... לא הבנתי למה מתהפכת לי הבטן, ומדוע אני עומד על סף בכי. לאחר מכן הוטלה חובה על שולה לנשק מישהו, היא נגשה אלי, תפסה