הייתה רואה את העלים שבעץ הופכים למפלצות, עוצמת עיניים, ושוב היה עץ...אבל באותו יום המשחק לא הצליח, והיא בכתה, ובכתה, ובכתה. שאלתי אותה אם היא רוצה הביתה, והיא אמרה שכן, בבקשה כן, כל הדרך היא לא הפסיקה לבכות, כל הלילה היא לא הפסיקה לבכות, לא ידעתי מה לעשות. לקחתי אותה הביתה, ואורית עדיין בכתה, העיניים שלה היו אדומות לגמרי, כבר פחדתי נורא.  זו הייתה הפעם האחרונה שראיתי אותה. התקשרתי אליה בערב ולא היה אף אחד בבית, התקשרתי שוב למחרת על הבוקר, ואימא שלה ענתה שאורית לא בבית. כששאלתי איפה היא, היא שאלה מי זה, וכשאמרתי "יובל" היא צרחה עלי בגלל מה שעשיתי לילדה שלה, ושאני לא אעז להתקשר יותר. דרך חברות שלה ביררתי, וגיליתי שהיא מאושפזת, ושהיא לא מגיבה לאף אחד. עברה מאז חצי שנה, וכלום. הנה...זה בא, עוד קצת, אני מכוון אותה למצוץ חזק יותר ומהר יותר, אני חונק אותה על הזין שלי, היא משתנקת כל פעם שאני תוקע לה אותו בפה, ולא לא אכפת...גומר. מרגיש חרא, חרא חרא. אבל מה חדש, כבר חצי שנה אני מרגיש חרא, וכבר חצי שנה אני אוסף שרמוטות בכל מיני מקומות, מזיין להן ת'צורה, ולא רואה אותן יותר. זין אם אני מתאהב שוב.