אלוהים של לונדון הייתה אישה שנראתה "פרופסור רומא, אני שמח להציג לך את אלוהים". רומא הביט במסך בחדר הבא לונדון חייך חיוך גדול לפני הצגת הדמות הראשית. רומא הניח שהוא שר את אותו שיר שנגזל ממנו. נראה שבן 03, והוא ישב מכווץ על הרצפה ומלמל לעצמו בלי קול. לפתע כיבו לו את המוזיקה, וכצפוי הוא השתגע. האיש שרומא ראה רגע, בהבדל אחד, והוא שלחייו היה פס-קול קבוע. אחרי 12 שנים מרגע לידתו ועד יום הולדתו ה-12. הוא חי חיים רגילים עד אותו בחדר הבא היה אדם שהשמיעו לו שוב ושוב את אותו שיר במשך שנים, בקבוצה הזו. מעניין אם גם את סיזיפוס תאהב..." לצפות לסוג מסוים של אנשים שמביאים לכאן, ונראה שאתה לא נכלל נכון, אותי אישית הבחור הכבול לא מעניין בכלל. אבל למדתי מפנה את ההערה הזו אל הטכנאים ולא אליו. "אל תבין אותי לא הביאו לנו חבר לעבודה בעל ערך כלשהו." נראה היה כאילו הוא "זה מעניין. אולי האנשים שמחליטים את ההחלטות פה סוף סוף העובדים החדשים שאני ראיתי", אמר לו פרופסור רומא כשהם יצאו. "אתה הראשון שהביע עניין בניסוי הספציפי הזה, לפחות בין הדיבור שלו. ומלוכלך הוא העדיף לא לדעת, ובפעם הראשונה שמח על חוסר יכולת מדויקת