אין לו ובכל זאת הוא נראה כמו בעל ואבא טוב. בסוף את אומרת שבאת לכאן לכתוב ספר, ואת בכלל מישראל שזה מקום קטן מדי אבל נעים לך לפעמים. קצת מוזר לך שהוא מסתכל לתוך העיניים, זה מביך אותך. כאילו הוא מחפש את האמת שלך, את התיבות הפתוחות והסגורות שארזת ופירקת וארזת שוב, את צנצנות הריבה שמילאת במטבעות קטעי חייך. הוא מחפש אותך בעיקר והוא מודה בזה בסוף השיחה, מזמין אותך לארוחת ערב במסעדה איטלקית סיציליאנית ממש באמצע הווילג'.  את ממוללת את קצה גופיית הטריקו הורודה, כבר ישנה ודהויה היא, זוכרת אותך קונה שלוש גופיות בעשרים שקל בשוק הכרמל. את עוזבת את הנושא שלו וצוחקת על הנמשים שלי, שבכל שנה נעלמים והופכים שקופים. אומרת שפעם הייתי כמו ציור במכחול דק, נקודות וכתמים. ועכשיו בכלל לא ג'ינג'ית מנוקדת. השיער כבר מזמן נצבע בגוון כהה יותר והפנים הפכו ריקות מאיורים. פעם יכולת לקחת עט ולחבר בין נקודה לנקודה, בסוף קיבלת ציור של ברווז, תמיד מקבלים ציור של ברווז, היום כלום, ריק. את מבינה שגם אני שונה.  הוא נשוי אבל לא באושר, כך הוא מגלה לך בפעם הראשונה מתחת לשמיכות. הוא טוב במגע, מפנק אותך, חודר ברכות, לוקח את הזמן