כל עוד חיה סבתי בי חי בי תיעובה העמוק, הבלתי מתפשר, לשירה. וכך עיניי תמיד - לראיה חדה, מדע, תרופות, בורות ומצולות,  נופים שהם חול וגבעות  שהן טופוגרפיה ותו לא (אין האדם  יהלל את האדמה) בסינרה הייתי בוכה בדמעות המלוחות דמע מן תבשיליה - סוכר מקנה רחוק לא אהבה, לא יזע. אל חומה השבתי בחיבוק אף הוא, ידיים הפשוטות למגע רגיל. אך לרגעים, הייתה לוחשת, כמו לא ידעה מהי שירה כי לב זהב לי כי אמונות הן לעולם כמו חור בתחת ועיני חומות כדוב יהודי הטורף מאלפיו. הנה, הייתי אומרת לה עכשיו,  כשמאוחר מדי בשביל מגע אוהב מכפותיה הקשות: אינני אדם המאמין באמונות ולבי, חדרים מופזים בדם, עיניי אולפו ישר, למעשיות הראייה, ידיי - גם.