כזה. נהדר שהיה כשהיה, כך הוא נוראי שהוא איננו. מין עסק חמוץ-מתוק מחסור שאפילו לא היה שם קודם. כל מה שנהניתי איתו וממנו, כמה לי ממנו, כל החוויות ביחד שעברנו, עכשיו בחסרונו יוצרים שקע, בדמעות. ועל מילקי אין בכלל מה לדבר. כל הזכרונות הטובים שיש מזכיר לי אותו. ממרק אני כבר מפחדת, שלוק רועש אחד ואני אפרוץ לקרוא, אז אני דווקא מדלגת על העמוד הראשון והאחרון. יותר מדי כבר לא קוראת עיתון בזמן שאני אוכלת, ואם כבר כן יוצא לי מין חמיצות כזאת שעולה לגרון ומתפשטת בכל הגוף שלך. מאז אני איתו, כל ארוחה - כל ביס, כל לגימה ולעיסה - מזכירים לי אותו. שלי כבר מזמן, ובכל מקרה אינה עניינכם בלאו הכי. מאז הארוחות הסיבה שכבר איננו אוכלים יחד חמקה בין זרועות הזיכרון הרפוסות על החיים, על אהבה, על איך אוכלים מילקי. פילוסופיות עמוקות איתו בין הביסים. שיחות על דינו של עולם, זה. לקחתי שלוקים רעשניים דווקא, וכל זה היה בין לבין שיחות קראתי מה שהתחשק לי, ואיזה עמודים שנחה עליי הרוח לקרוא מתוך איתו הרגשתי כאילו אני אוכלת לבד. אכלתי כמה ומה שרציתי, החיוך שלו, העיניים שלו, ההערות שלו. בשתי מילים, כשאכלתי כשאכלתי איתו, הרגשתי