השחורות המבהיקות שיחררו נקישות מהדהדות בנוגעם באותה מדרכה לא קיימת עליה נקשו.  הזר לא אהב את הצליל. הוא עצר ופתח את המזוודת, הוציא ממנה סליל דק של שטיח, הניחו לרגליו ובעט בו קלות להיפתח. השטיח התגלגל ברעם ממנו והלאה, יוצר שביל אדמוני ועקלקל, גבעות ובקיעים, הנמוג עם האופק, אך ניתן להניח שהוסיף להתגלגל גם מעט הלאה משם. הזר קיפץ על השביל והוסיף ללכת מעט. לפתע עצר, מדד את המרחב בעיניו "אה אה!" הוא פתח את המזוודת שוב פעם, שלח את ידו בתנועה ארוכה וקלה, הוציא לו משם ספסל גינה מעוטר בטוב טעם וקיבעו לשולי השביל, אז הוסיף והוציא לו פנס רחוב דלוק והעמידו לצד הספסל. האור האזובי שבקע מן הפנס האריך את צלו הארוך עוד יותר, הזר שלח בו, בצל, מבט, וזה האחרון, אף שחפץ בכל מאודו להסב את ראשו ולא לפגוש באותו המבט, נותר דומם לא זע ולא נע.