 ככה...האצבעות שלך עוד מתוחות...יד יפה..." שלג...תשחרר...תשחרר את היד... העור שלי היה תמיד בהיר יותר משלך...לבן כמו החיוך מתאים לך...סימן שכבר לא כואב... "הפנים שלך...סופסוף חיוורים... באותו רגע. לפעמים היה כלכך קל לרצות אותה. לפעמים כלכך קשה. הוא נזכר איך פעם סיוון מצאה מטבע. הוא לא ישכח ת'חיוך שלה צף לו על המים, נשבר על המדרכה. מהגשם האחרון, ובתוך אחת מהן השתקף מטבע, גדול מגדלו הטבעי. מתיישב על שפת המדרכה, גב לבנין. לרגליו שאריות של שלוליות בתירוץ שיש אודישנים, אבל שניהם ידעו שזאת לא היתה הסיבה. רונן היה בא איתו לכאן. יותר נכון גורר אותו לכאן. כל פעם אפור. מדליק עוד סיגריה, בוחן שוב את הבנין, עבר הרבה זמן. עשן מעוננים. למעלה אפור. בניין אפור. נשאר לעמוד בחוץ. מסתכל על הבניין, עד למעלה.  השמיים הוא כבר ברחוב הנכון, בשעה הנכונה. אבל לא בא לו להכנס. הוא "כשאני לבדי אינני יכול להפסיק לדבר, אבל כאשר היא איתי..." הוא אף פעם לא ידע להגיד את הדבר הנכון. לא איתה. מילים מתוך פי..." את ליבי ממקומו הטבעי, את שהזרמת לי זרמים בבטני ולקחת לי "הו אהבה, הפסיקי לשחוק את ליבו של פיירו האומלל. את שהזזת