היו אז שועים לתחינתו, מניח היה את הנחתו הקבועה,  ודאי חיים היו בבלגיה אצל משפחת שטיין שהקדימה את צאתה, עוד טרם נחרב עולמו הישן. והיה וולף. הנער הצ'כי שסבתו  הותירה בו את מום יהדותו שבגינה מצאו עצמם יחד בביתן ארבעים ושש . מדי שנה בשנה היה מניח לפניו של וולף את קערת העוף ודוחק בו "אכול וולף... אכול שנראה את משמניך...  אתה חייב לאכול משהו... וולף אל תמות... וולף. ",  כך מדי שנה היה זועק את שמו של שכנו תכול העיניים ודל הבשר אשר מאן לאכול, כמו גזר על עצמו את סופו, מנוחתו. כך היה מחשב גימטריות של שנות הסדר ומהפך למצוא מהי משמעותו של סדר זה על מ"ו שנותיו.  מחיל על סדר זה  את  הפתיחות הרבות שהתחברו להן במשך השנים בהכניסו את אורחיו בצל קורתו. היה משים עצמו כשליחו של יהושוע בן נון הבא אצל אנשי יריחו ומזהירם מן האמת הרעה העומדת להתרחש: "חומות יריחו נפלו. אומות נמחקו מן העולם. עמים הושמדו". "התכנסנו כאן לחזק את עמידתנו האיתנה". מנסה היה פתיחה אחרת, חדשה, אך כמו תמיד היה חוזר לפתיחה הישנה האהובה עליו: "אדוני רועי לא אחסר...", מסמן לאורחיו להתיישב במקומותיהם הקבועים. "ברוך אתה אדוני אלוהנו מלך העולם