שהיא חיוורת, כחושה, עצמות הלחיים שלה בולטות. אין לה שיער כמעט. עונה. עיניה פקוחות והיא לא עונה. נדמה שהיא מנסה לחייך. היא נשאר לעמוד לידה. "איך את מרגישה?", אבישג שואלת. נינה לא אבישג מתיישבת על קצה המיטה של נינה ונוטלת את כף-ידה. אני שולחים לה פרחים. החדר מלא פרחים. אישה צעירה הולכת למות, אני חושב, וכולם היא אומרת, "תשתדלו אפילו פחות. היא נורא חלשה". מתוח לאחור על קדקודה והעיניים מאופרות. "לא יותר מחמש דקות", אימא של נינה לוחצת לי יד. עם אבישג היא מתנשקת. השיער שלה הצעיר. עכשיו", אומרת לנו האחות ששמה עפרה, ופונה שוב אל הדוקטור אימא של נינה מנופפת אלינו מקצה המסדרון. "אתם יכולים להיכנס "תפסיק, אתה גורם לי להסמיק". היא מרימה את ידה ונוגעת בשיער שלה. "תפסיק", היא אומרת, השיער ככה". "בסדר גמור" , הוא אומר, "גן-עדן. ממש גן-עדן. נורא יפה לך "דוקטור שפירא, מה שלומך?" היא שואלת, קולה רך. עמוקות. היא מרימה את העיניים ומחייכת אליו בחזרה, יש לה גומות-חן "עפרה", הוא מחייך אל האחות הרכונה על איזה טופס. חריף של חומר חיטוי עומד באוויר. רופא צעיר וגבוה מגיע. הקבלה של האחיות, וממתינים שיאשרו לנו