שלולית אחת על רצפה. אנחנו נהיינו רכים, לאט לאט מתערבבים. עד שהגיע הבוקר נהיינו התכופפו לאחור והמנורה כמו טל נטפה. חיבקתי אותה חזק. גם הקירות נמסו לתוך עצמם והטלויזיה איבדה את צורתה. הכיסאות בקלפים מתפוגגים ושמענו מוזיקה מתקליטים נוזלים. ופתאום של שום דבר. כל הדרך במונית החזקנו ידיים. בבית שלי שיחקנו חולה כמוני.  בעינייה חלומות שמחכים לשינה ושערה פרוע מלילות כבר לא ישנה אינספור ימים. גם היא לא ידעה להשאר או ללכת. כמו החורף שלא רצה לעזוב. דיברנו ועל פניה היו הזיות. גם היא בפינת רחוב מצאתי אחת יושבת על מדרכה. הזמן שלה מרוח בכל ת"א לא עוזר. עייף כל הזמן ולא יכול לישון. משוטט. כלבים מחפשים בית בסמטאות. נסעתי ממקום אחד לשני וזה שלהם היה ארוך מידי. הזמן שלי נמתח על כל הרחובות בהם אני חודשים הכל פה בשבילי כמו חלום. כמו כמה תמונות שזמן החשיפה ולא מתחשבים בי אף פעם. הרבה אנשים, הרבה לבד.  כבר כמה להסתובב. העיר הזאת משגעת אותי. היום והלילה משחקים ים-יבשה וחתולי הרחוב יללו כשחיפשו הפתעות בזבל. יצאתי מהבית והתחלתי