זכרון נצנץ במוחו כשהביט דבר אחד היה ברור מעל לכל ספק בקשר לאותו מבנה מוזר: הצריף לא מוצקי התפלא שכלל לא הבחין בו קודם לכן. שריטות או סימנים. הוא היה די בולט בגובהו, עד כדי כך שדרור היה זה מעין צריף עשוי עץ, חדש מאד, שכן לא היו עליו כל ענין, אכן הובילו. העקבות להובילו, שכמעט ונתקע בקיר של המקום, אליו, בסופו של בלחשוב על מגוון האפשרויות של המקומות אליהם יכולים אותם שהרגיש שאין לו די מקום להכילן. למען האמת, היה כל כך מרוכז בדרך ראשו קדח ממחשבות. השאלות שהתרוצצו בתוכו היו כה רבות, תחתיהם את עקבותיו הגסות שלו. היו עקבות קטנים מאד והוא טשטש אותם עם כל צעד שעשה, משאיר בזהירות רבה, גופו שפוף אך ערני, החל הולך אחרי העקבות. אלה "הנה", מלמל בכאב. "רק עוד קצת..." דרכו בכאב לעבר מה שנראה כעקבות ברורים של צעדים בחול. כעשרים מטר מולו, על האדמה, מצא את אשר שחפש. הוא החל מעכס בקושי על רגליו, עד שלבסוף התיצב ונעמד על החול. שיכול היה להרשות לעצמו שלא להתיאש. הוא נשך שפתיו, התרומם ללא הועיל. למזלו הכדור רק שפשף את עורו ולא ירד לו דם רב, כך לשאוף אוויר, כפי שניסה קודם לכן, עם הדמום ממצחו, אך הפעם הכאב