לא מתנפנפת. יותר לא קראתי את ספרי איניד בלייטון. של השכנים בברביות, השיער שלי היה אסוף תמיד בצמה אחת ויחידה, - כמעט יום יום, שקועה בסיפורי יד הנפץ וטונטו, שיחקתי עם הבת בהמשך אותו קיץ כבר לא הסתובבתי עם החבורה. הלכתי לבד לספרייה הלחי והזכרון של התחתונים הורודים עומד בינינו. מכנסיים מושפלים, עם ידיים וברכיים שרוטות ונזלת שמרוחה לי על את ההשפלה המוחלטת, לעמוד ככה בפני החבורה הסודית שלי, עם ברכיי. לא הרגשתי את השריטה בברך ולא את השריטות בידיים, רק ולקום במהירות, מועדת בשל המכנסיים שעדיין היו מופשלים עד החלישה את אחיזתם בי. רגע חולשתם הזמנית אפשר לי להשתחרר מהם בתחתונים האלה, שונים, אני מניחה, מאלו שהכירו, והבהייה בצד, חלק מחבילה של חמישה תחתונים של דלתא. שי כפיר ויובל בהו תחתוני הכותנה הילדותיים שלי, אלו הורודים עם הלב הסגול הקטן ונזלת. כפיר הצליח להוריד את המכנסיים עד לברכיים, חושף את ממני את המכנסיים. התחלתי לבכות - בכי מכוער עם פנים אדומות הג'ינס הקצרים. הוא הצליח לפתוח את הכפתור והחל לנסות להוריד אותי. כפיר תפס את המותניים שלי מנסה להגיע לכפתור של מכנסי מעלה מטה ולכל כיוון אפשרי, מנסה