נעלמה. התרחקה. היא התחילה ללכת. כל לילה. את כל מה שרציתי להגיד לה, אמרתי בחיבוק חם ועוטף. להמשיך איתה, להחזיק לה את היד בעיקולים ולחבק אותה חזק חזק המפותלת והחמקמקה שהנסיבות הביאו לכך שתבחר בה. הלב שלי רצה היא קמה. הדמעות שלה כבר התייבשו, היא מוכנה להמשיך את הדרך היו מצופות במעיין תקווה עצומה, שהיא בעצמה לא יודעת למה. 'בעיניים כלות'. היא הייתה מהופנטת כולה למראה, והעיניים שלה עליה, ואני חושב שלראשונה בחיי הבנתי את פירוש הביטוי היא הביטה בשרידים האדומים העזים שהשאירה השמש אחריה. הסתכלתי שקיעה. שחיבקתי אותה, הרגשתי אלפי להבים חותכים בי. כל כינוי כזה ננעץ לה בתוך הלב כמו אלף סכינים היא אמרה, ואני סיפרה לי שקראו לה 'שרמוטה', 'ילדת תחנה-מרכזית', 'פריקית'. ג'ו-ג'ו ופסיה השתוללו מולנו על החוף, והיא המשיכה לדבר. המינימלי שאני יכול לעשות לתיקון העוול הנורא שעשיתי לה. הרגשתי אשם, ושמה שאני עושה עכשיו, לשבת ולהקשיב לה, זה הדבר חיכתה שנסיים לאכול, ואם אפשר שנשאיר קצת גם מהצ'יפס. פשוט ישבתי עם החבר'ה הקבועים של יום שישי בסנטר, היא עמדה שם, ורק המחשבה שזעזעה אותי יותר מהכל הייתה שיכול להיות שבזמן