צווארו ומשתפל  אל מותנו הימנית. קולו הרועם של זה, העיר בבת אחת את יעקב יצחק, שהיה שקוע בסרעפיו. יעקב יצחק חש דכדוך מה וככל שקול שקשוק גלגלי הרכבת הלך והתמשך, חש כי המועקה בקרבו הולכת וגוברת עם כל כברת דרך נוספת שהרחיקה אותו מביתו ומשפחתו. הכרטיסן, שעשה דרכו מקרון אחד למשנהו, נראה לו חמור סבר ביותר, כאילו היה לכל הפחות, קצין רם מעלה בצבא. אולם, כל תפקידו היה אך ורק לבדוק את כרטיסי  נוסעי הרכבת, ולנקבם. ניכר עליו, על יעקב יצחק, כי היה מעט מבוהל. הוא לא היה רגיל בנסיעות ארוכות, והרי מעולם לא עזב את תחום הכפר הקטן. מייד החל לפשפש בכיסי מכנסיו החדשים בקדחתנות, עד שהעלה משם לבסוף את כרטיס הרכבת שרכש עבורו בתחנת הרכבת, מנדל אביו. עדיין נותרו לו כשלוש שעות נסיעה, עד אשר יגיע אל העיר הגדולה, וינה. לאחר שמסר את כרטיסו לכרטיסן וזה השיבו לידיו מנוקב, שקע יעקב יצחק שוב בסרעפיו. הוא ניסה לתכנן כיצד יתנהג ולאן יפנה ברדתו בתחנת היעד, וינה. העתיד נראה לו עכשיו מאיים מתמיד. כעת היה הוא לעצמו בעולם ונתקף בתחושת בדידות תהומית. לבסוף השעין את ראשו על אדן חלון הרכבת ונרדם. בשנתו חלם על אימו ואביו. דמותה של