מה זה משנה. דעכתי על המושב שליד הנהג. אם ה נר, אפשר היה לראות איך הלהבה שלי הולכת ומתכווצת. "את תגיעי." "בתכריכים?" שוב התעורר בי הצורך להתנצח וכבה מיד. "לא." הוא אמר.  "חד משמעית?" הוא שוב צחק. "לא, אבל את שואלת את השאלות הלא נכונות." "ומה הן השאלות הנכונות?" "זאת הייתה שאלה טובה. תשאלי למה אני כל כך אוהב לנהוג." "אתה אוהב?" "אני חולה הגה." כל הזמן בדקתי שאני לא חולמת. היתה לי תחושה משונה, "חלומית", כמו בזמן ליקוי חמה חלקי. העדפתי לחשוב שזה חלום, כי האפשרות שאוהד בוצר הוא מלאך מוות לא הייתה מבהילה יותר מן האפשרויות האחרות, שהוא סתם מטורף, למשל, או שהוא שקרן פתולוגי עם גישה מקורית מדי לחיזור אחרי בחורות לא מעוניינות. כבר למדתי לנהל יומן חלומות ולזהות פריטים, אנשים ומצבים שמופיעים אצלי בחלומות, אבל נורית, המחנכת שלי מהתיכון, שמלווה את חלומותיי מאז נתנה לי ארבעים במגן באנגלית, לא נסעה באף רכב שעבר לידנו ולא המתינה לאור ירוק בשום צומת. חלפנו על פני מקדונלד'ס, אבל השלט היה רגיל ולא תכלת-שמיים עם לוגו בכתב ראי הכופה תירבעב "איך זה שאף תאונה לא קרתה בינתיים? אתה חובב סופי שבוע, נכון? לא