להתראות בקאריבים יא מנאייק. ושלושה שקלים חדשים. וזכיתי. שבעה מיליון, שלוש מאות עשרים אלף, שבע מאות עשרים נשאר לי גם קצת עודף מהשווארמה אז שלחתי טופס בשישה שקלים, אחורה למחסה הקרוב, לבוטקה פיס שהיה מאחורי. מלבד כאב בטן ש"לא יכול להיות יותר גרוע" עברה בראש התחיל לרדת גשם. דילגתי התיישבתי על הספסל בתחנה, עייף ומדוכא. כמובן שברגע שהמחשבה בסוף "והוא כבר מחכה לך..." בשבילי, לשפוט אותי על המסמכים הצבאיים שאבדו. "אה, כן" הוסיף לקצין שלי והוא בישר לי שהסמג"ד בכבודו ובעצמו בא במיוחד והגעתי לנתניה שעתיים לפני האוטובוס הבא לבסיס. הרמתי טלפון תמונות, תעודת זהות, רשיון, בנק ולרוץ לאוטובוס. איחרתי להסעה לשביזות יום א' הרגילה )אם כי אף פעם לא מתרגלים אליה(. כל הבלאגן של המסמכים נפל עלי ביום ראשון על הבוקר, נוסף נעליים. לא עזר. אין ארנק. הגעתי הביתה במונית ונרדמתי בלי להוריד מקדימים שהעדפתי להדחיק אותם באלגנטיות לתת מודע, קומה ג'... בירושלים הגיע הרגע שידעתי שיבוא. היו יותר מדי סימנים תחילת הסוף כבר אמרתי? אז נמשיך. לב. שמות המבוקשים בחמ"ל. כאב הראש חזר, דופק ברקות עם כל פעימת שפסקול הנסיעה הורכב