אני עדיין מחכה לך, תמיד. במציאות. שנינו התפתחנו בנפרד, והרבה. אבל דבר אחד לא השתנה. שעברנו. ואז אני פותח עיניים, עם חיוך מתוק, ובכאב נזכר המתוקות שלך. אני לרגע עוצם עיניים, נזכר בכל מה שהיה, כל מה עכשיו מול המסך שמראה את הנוסעים שיוצאים, מחפש את הפנים הבאתי איתי פרחים, והכנתי לך כבר את החדר, אצלי. אני עומד עכשיו. ואמרת לי לחכות לך, שאת מתגעגעת אליי. אמרת לי להיות פה היום, ביטחון. הפעם אני לא מדמיין, את באמת חוזרת! והתקשרת אליי מה שכתבת. אני קראתי אותן שוב ושוב, ואפילו עוד פעם, רק ליתר המכתב האחרון שלך היה מיוחד. שתי מילים. "אני חוזרת". זה כל זה נראה לי כמו חלום, וברצינות שבא לי לבכות. וכל מכתב שמגיע... כל פעם שהיית מבטיחה שנחזור להיות ביחד... אני מרגיש לא שלם בלעדייך, לבד, בודד. כל שיחה שאת מתקשרת, לי שעשיתי את הזמן האחרון שלך למושלם. ונשארתי עוד, עם עיניים לחות. אני מאושר שגרמתי לך אושר, אמרת את לא יודעת... נשארתי עומד שם, קפוא, וראיתי אותך נעלמת. שהייתי עושה. הבטתי בך עולה למטוס, מהחלון, רדפתי אחרייך. וזה ולעלות איתך. אם הייתי יכול, אם זה היה כל כך פשוט, זה מה לפני שעלית על המטוס.