חייל משעין ראשו על החלון, וכבר חלף. אבל אחריו יש עוד ועוד ועוד והקצב מסחרר. השאון מחריש אוזניים. לרגע אחד - דממה. הרכבת חלפה. אך אל דאגה, הנה כבר מגיחה מהמנהרה הדרומית רכבת נוספת. והיא דוהרת דוהרת דוהרת. לא עוצרת, אפילו לא מאטה. ועוד אחת מצפון. זו דווקא עוצרת. הכרוז מזמין לעלות, מספר על יעד זה ועל יעד זה, ומי שרוצה לשם יצטרך להחליף רכבת באמצע אבל כדאי לו לעלות כאן. מספר על מקומות אחרים, רחוקים. עלו עלו מהר. לפני שגם זו תחלוף. ועוד בטרם נסגרו הדלתות של זו, הנה כבר דוהרת רכבת נוספת... וכן הלאה והלאה והלאה. הרכבות דוהרות דוהרות דוהרות. ואני, לאן אני רוצה לנסוע? על איזו רכבת לעלות? למה זאת ולא הבאה? למה זאת ולא הקודמת? למה...? אי אפשר לבחור. אי אפשר להחליט. לא מבין איך משחקים במשחק הזה, עייפתי מלנסות להבין את הכללים  אני עוזב, עוזב את התחנה הזו. לא מסוגל לשמוע עוד את שאון הרכבת המתקרבת, לראות את סחרור הקרונות החולפים, לחוש את האנשים נוהרים פנימה והחוצה, קדימה ואחורה. אם אהיה פה עוד קצת, אשתגע. ויפה שעה אחת קודם. אודות מוקדש לנער מוכשר אחד, שלצערי לא זכיתי להכיר, שבחר בדרך השלישית - לוותר