שיעזבו אותה. הרבה מזל בחיים. ואז היא תמלמל כמה מילים ותכנס עמוק יותר שמישהו מודאג יבוא לבדוק אם היא מתה. אבל לא, אין לה כל כך בלילה, כשכבר אין עם מי לדבר. או אולי פשוט תמשיך לישון עד אחרי הצהריים היא תיפול הרוגה על המיטה, ולא תתעורר עד מאוחר למה היא לא מצליחה לבכות. מרגיש כמו סרט קיטשי של אחרי הצהריים ביום שבת, והיא לא מבינה והיא מתביישת בו, כי כל כך טוב לה, והדברים מסתדרים, והכל המחשב ומקלידה מילים שאיש לא יקרא לעולם. כואב לה. כאב עמום, היא לא רוצה למות, היא לא רוצה לחיות, היא יושבת מול מסך טקס קבוע של בוקר, כבר מתחיל להמאס לה. להסכים. אבל הם רק מחייכים אליה ומסתובבים להכין קפה. אותו שעוד פעם מישהו יציע לה לחזור לטיפול, כי היא כבר רוצה שישנה כל הלילה, אולי תספר על איזה חלום מוזר שהיה לה, ותקווה בעוד מספר שעות היא תצא מהחדר, תצחצח שיניים ותעמיד פנים לשנות את השיר? אותו השיר ששמעה לפני חמש דקות. התחושה לא השתנתה, מה הטעם שיר חדש, מחפשת משהו שיגע בה, מחפשת שינוי, ובסוף בוחרת את עכשיו היא שותקת. עוצרת לרגע את התקתוק על המקשים כדי לבחור נמאס לה מהדיכאון הילדותי, עם הדם והכדורים, עם הבכי