Áden

Áden (arabul عدن) város Jemenben, 1967-től 1990-ig a Jemeni Népi Demokratikus Köztársaság fővárosa az Arab-félsziget déli partján, az Ádeni-öböl mellett. Földrajz A város kedvező földrajzi helyzetét a Vörös-tenger déli kapujától, a Bab el-Mandeb-tengerszorostól – ahol az Indiát és Kelet-Afrikát Európával összekötő hajóutak találkoznak – mindössze 150 km-re való közelségének köszönheti. Kitűnő természetes kikötőjét a negyedidőszak végén, úgy 50 000-100 000 éve lezajlott vulkáni tevékenység hozta létre. A tűzhányó a sík part közvetlen közelében, a tenger alól emelkedett ki, melyet aztán a hullámok lassú, türelmes munkája széles fövenyturzással kapcsolt a szárazföldhöz, így a kialudt bazaltvulkán félszigetté vált, két oldalán védett öblökkel. A pusztuló kráter sziklataraja a Dzsemet Samszan csúcsnál eléri az 541 méter magasságot is. A kitágult vízmosásoktól szabdalt kráter pereme természetes védőfalat képez, e védőfal előnyeit az ősi, 4-5000 éve létrejött település lakói kezdetektől kihasználták. Éghajlata A város a trópusi sivatagok övében helyezkedik el. Az Ádeni-öböl környéke talán a földkerekség egyik legforróbb vidéke, itt az évi középhőmérséklet 29 °C. A legmelegebb hónap a június, ekkor 33 °C a középhőmérséklet. Az átlagos csúcsérték pedig árnyékban eléri a 36-37 °C-ot is. Ezért nyár közepén még a tenger vize is melegebb 30 °C-nál. A rekkenő hőséget szinte elviselhetetlenné fokozza a felhőtlen égbolt, a tűző napsütés, a kopár sziklák hősugárzása és a levegő nagy páratartalma. Az évi átlagos csapadék Ádenben 40 mm, de akár egy egész év is eltelhet eső nélkül. Egyszer-egyszer viszont előfordulnak heves záporok is. A lakosság már az ókortól ciszternákat épített itt, amelyek a kráter katlanára zúduló felhőszakadások vizeit fogják fel, és a hosszú száraz hónapokra gondolva tárolják. A 18 kisebb-nagyobb tárolómedence összesen 90 000 köbméter víz befogadására képes. A ciszternák mentén húzódó park a sivatagi környezetben valóságos édenkertnek tűnik. A város nevét is az éden szóra vezetik vissza. Az ősi tárolómedencék mára már nem elégítik ki a város vízigényét, ezért az 50 km-re fekvő Bir-Naszr oázisból csővezetéken érkező artézi vízzel pótolják a hiányzó vízmennyiséget. Története Áden már az ókorban az Arab-félsziget legfontosabb kikötője volt. Már az i. e. 3. században is lakott terület volt. Itt tették partra az Indiából érkező hajórakományokat, hogy aztán a szárazföldön kereskedőkaravánok vigyék tovább észak felé a hajóval érkezett árut. A középkorban a tenger felől is fallal védték a várost. 1276-ban Marco Polo is járt itt és már ekkor 80 000-re becsülte a város lakosságát. Az újkor elejére Áden már hanyatlóban volt; birtoklásáért előbb a portugálok és törökök, majd a franciák és az angolok vetélkedtek. 1839-ben a Brit Kelet-indiai Társaság foglalta el a várost, mely addigra már csak körülbelül 500 lakosú halászfaluvá sorvadt. 1850-ben szabad kikötővé nyilvánították, az Afrikával folytatott kereskedelem központja lett. Az angolok ekkor korszerű kikötő építésébe kezdtek, és 1869-ben a Szuezi-csatorna megnyitásával egyszeriben megnőtt Áden jelentősége is: a város lett a keleti hajóút mentén a legfontosabb üzemanyag és ivóvízfelvevő állomás, egyben az Indiai-óceánon tevékenykedő brit hadiflotta támaszpontja is. A település népessége gyors gyarapodásnak indult, indiai kereskedők, iparosok, szomáli munkások vándoroltak be és keveredtek el az arabokkal. Az 1980-as évekre Áden lakossága elővárosaival együtt elérte a félmilliót. 1967-ben ért véget a nemegyszer véres harcok kora, ekkor alakult meg a független Jemeni Népi Demokratikus Köztársaság. 2015. március 21-én, egy nappal a szaanai terrortámadás után a jemeni elnök Ádent nyilvánította Jemen ideiglenes fővárosának. Városrészei, ipara, kereskedelme A várost a sziklává dermedt kráter vonulatai osztják több eltérő arculatú negyedre. Legjellegzetesebb negyede a Crater, amelyben az iszlám építészet és a gyarmati stílus keveredik. A Crater előterében fekvő Keleti-öböl mára eliszaposodott, ahol már csak kis halászhajók kötnek ki. Az egykori Rabszolga-szigeten pedig, amelyet ma Munka szigetének neveznek vitorláshajó építő- és javító műhelyek működnek. A félsziget nyugati oldalán fekvő tágas sziklakatlanban áll a kőházakból álló Maalla-negyed, ahol a néprajzi és régészeti anyagára méltán büszke Nemzeti Múzeum áll. Maalla tengerpartját a belső kikötő épületei; raktárak, dokkok, javítóműhelyek szegélyezik, melyekhez nyugaton nagy olajtartálytelep csatlakozik. A Tavahi városrész is nyugat felé terül el. Ez az európai jellegű városrész a kereskedelmi és az üzleti élet központja. Ennek előterében van a külső kikötő, ahol a mély merülésű, modern hajóóriások horgonyoznak. A félsziget szárazföldhöz kapcsolódó lapos földnyelvén a fiatalabb, Khormakszár városnegyed áll, ahol a forgalmas nemzetközi légikikötő is található. Az Ádenhez kapcsolódó peremvárosok közül a legnagyobb a régi textiliparáról és vászonfestő műhelyeiről is híres Sejk Oszmán. A kormányhivatalok székhelye pedig a mindössze ezer lakosú Medinet as-Sáb, mely egyben az ország szűkebb értelemben vett fővárosa is. A Tavahi-öblöt nyugaton lezáró ugyancsak vulkáni eredetű félsziget a Litle-Aden zárja le. Itt működik az 1954-ben alapított kőolajfinomító, amely évi 8 millió tonna kőolaj feldolgozására alkalmas és egyben az ország legnagyobb ipari üzeme is, mely főként az Ádent érintő hajókat látja el üzemanyaggal, de innen szállítják a kőolaj lepárlási termékeit sok kisebb kelet-afrikai kikötőbe is. A brit világbirodalom felbomlásával Áden katonai és politikai jelentősége is jelentősen csökkent. 1967 és 1975 között a függetlenné válás után a Szuezi-csatorna lezárása szinte teljesen megbénította a kikötő forgalmát, és korábbi méreteit később sem nyerte vissza. A város létalapja máig a szabadkikötő, amely jelentős kereskedelmet és Észak-Jemen felé a tranzitszállításokat is lebonyolítja. Közlekedés Légi Népessége Jegyzetek Források A világ fővárosai (1986) ISBN 963 09 2873 6