Кардіффський порт

Кардіффські доки (валл. Dociau Caerdydd) — порт у південній частині Кардіффа, Уельс. У період свого розквіту він був однією з найбільших портових систем у світі із загальною протяжністю причалів майже 7 миль (11 км). Колись головний порт для експорту вугілля з Південного Уельсу, сьогодні Порт Кардіффа продовжує активно займатися імпортом та експортом контейнерів, сталі, лісопродукції, а також сухих і рідких насипних вантажів. Історія Після освоєння вугільних родовищ у долинах Кінон, Рондда та Мертір на півдні Уельсу, для експорту вугілля та залізорудної продукції знадобилося морське сполучення з Бристольською затокою, щоб забезпечити економічно доцільні обсяги видобутку. У 1794 році було завершено будівництво Гламорганширського каналу, який з'єднав тоді ще невелике місто Кардіфф із Мертіром, а в 1798 році було споруджено басейн, що з'єднував канал із морем. До 1830-х років Кардіфф стал провідним портом з експорту заліза, через який відправляли майже половину всього британського залізорудного експорту за кордон. У період між 1840 і 1870 роками обсяг експорту вугілля зріс із 44 350 до 2,219 мільйона тонн. Доки Б'ют Зростаюче прагнення створити належну інфраструктуру доків спонукало провідного землевласника Кардіффа, Джона Крічтона-Стюарта, 2-го маркіза Б'ют, посприяти будівництву (Західного) доку Б'ют. Проєкт доку розробив адмірал Вільям Генрі Сміт, а головним інженером був Джордж Тернбулл. Через два роки після відкриття доку, у жовтні 1839 року, було відкрито залізницю Тафф-Вейл, прокладену практично за тим самим маршрутом, що й канал. Із будівництвом нового доку Іст-Б'ют (Східний Б'ют) у 1855 році, спроєктованого Джеймсом Вокером із фірми «Вокер і Берджес» та спорудженого фірмою Томаса К'юбітта, та його відкриттям у 1859 році вугілля остаточно витіснило залізо як промислову основу Південного Уельсу. Вже у 1862 році обсяг експорту вугілля досяг 2 мільйонів тонн. Водогін доків Б'ют постачав у Східний док Б'ют воду, що забиралася з річки Тафф у районі Блеквейр у Мейнді, а зараз він забезпечує водою док Роат. Здебільшого це відкритий канал, який проходить через центр Кардіффа, за винятком підземної ділянки (водопропускної труби) між Новим театром та Кардіффською міжнародною ареною. Док королеви Александри Невдоволення відсутністю розвитку в Кардіффі призвело до відкриття конкуруючих доків у Пенарті в 1865 році та в Баррі в 1889 році. Ці події зрештою спонукали Кардіфф до дій, що призвело до відкриття доку Роат у 1887 році та доку королеви Александри в 1907 році. На той час експорт вугілля з Південноваллійського вугільного басейну через Кардіфф становив майже 9 мільйонів тонн на рік, більша частина якого вивозилася в трюмах місцевих вантажних пароплавів. До 1913 року цей показник зріс до 10 700 000 тонн, що зробило Кардіфф другим за величиною у світі портом з експорту вугілля після Баррі. Судноплавство Першим пароплавом Кардіффа став «Лландафф» у 1865 році, а до 1910 року в місті налічувалося близько 250 вантажних пароплавів, які належали таким відомим фірмам, як «William Cory & Son», «Morel», «Evan Thomas Radcliffe», «Tatem» та «Reardon-Smith». Щодня керівники цих компаній зустрічалися в розкішній Вугільній біржі на площі Маунт-Стюарт, щоб домовитися про постачання вугілля для своїх суден. Ця торгівля досягла свого піку в 1913 році, коли з порту було експортовано 10,7 мільйона тонн вугілля. Після Першої світової війни в Кардіффі стався бум судноплавства: до 1920 року тут діяло вже 122 судноплавні компанії. Однак цей бум виявився коротким; нафта набувала все більшого значення як суднове паливо, а умови Версальського договору незабаром наводнили Європу дешевим німецьким репараційним вугіллям. Залізниці Залізниця Тафф-Вейл була побудована для перевезення вугілля з долин Південного Уельсу до доків. Її штаб-квартира розташовувалася в будівлі, що згодом була покинута, на залізничній станції Кардіфф-Бей. У 1979 році Товариство історичної залізниці Бутауна перетворило цю будівлю на центр залізничної спадщини. До 1994 року Товариство розпочало регулярні пасажирські перевезення на паровозах на ділянці колії завдовжки 550 ярдів. Однак, оскільки Корпорація розвитку Кардіфф-Бей не виявила інтересу до залізниці, товариство змінило назву на «Залізниця долини Гламорган» і в 1997 році переїхало з цього місця на залізничну станцію Баррі-Айленд. Занепад Починаючи з 1910 року, проблеми з пропускною спроможністю призвели до того, що більш сучасні та менш залежні від припливів доки Баррі стали найбільшим пунктом експорту вугілля. До початку 1920-х років доки Кардіффа продовжували процвітати як місце зосередження судноплавних компаній, але падіння попиту на валлійське вугілля призвело до різкого зниження експорту. До 1932 року, у розпал Великої депресії, що настала після загального страйку 1926 року, експорт вугілля впав нижче 5 мільйонів тонн, і десятки місцевих суден були поставлені на прикол. Попри інтенсивну діяльність порту під час Другої світової війни (що привернуло увагу німецького Люфтваффе під час бомбардування Кардіффа), експорт вугілля продовжував знижуватися, остаточно припинившись у 1964 році. У 1950 році імпорт уперше в історії порту перевищив експорт. У 1970-х роках спостерігався короткочасний бум імпорту, а у 1980-х роках порт пережив невелике збільшення вантажообігу, тоді як більша частина колишньої портової території почала регенеруватися для непортових цілей. Порт зайняв свою нішу як важливий місцевий центр операцій із генеральними вантажами. Сучасні портові споруди Сьогодні в Кардіффі діють три доки, здатні приймати судна водотоннажністю до 35 000 тонн: док королеви Александри, док Роат та басейн Роат. Хоча басейн Роат, як і раніше, належить порту, він використовується лише як причал для суден представницького класу і доступний для суден тільки через док Роат. Порт має у своєму розпорядженні транзитні склади загальною площею майже 40 000 м² для зберігання у приміщенні, а також 22,9 га для відкритого зберігання. У порту встановлено 7 портальних кранів, а також є низка мобільних кранів. Спеціалізовані об'єкти Кардіффа включають розподільчий термінал, а також холодильні та морозильні камери для швидкопсувних товарів. Тайгер-Бей «Тигрова бухта» (Тайгер-Бей) — це місцеве прізвисько району Кардіффських доків, яке асоціювалося з репутацією цього місця як «бурхливого та небезпечного». Торгові моряки прибували до Кардіффа з усього світу й залишалися тут лише на час розвантаження та завантаження своїх кораблів. Унаслідок цього багато вбивств і дрібних злочинів залишалися нерозкритими та безкарними, оскільки злочинці швидко відпливали до інших портів. У вікторіанську епоху назва «Тигрова бухта» використовувалася в популярній літературі та сленгу (особливо серед моряків) для позначення будь-якого доку або приморського району, який мав схожу репутацію небезпечного місця. Кардіффська затока Корпорація розвитку Кардіффської затоки була створена в 1987 році для подолання наслідків економічного спаду в цьому занедбаному районі. Сьогодні порт Кардіффа і територія, відома нині як Кардіффська затока, повністю змінилися завдяки Кардіффській дамбі, яка перекриває річки Тафф і Елі, утворюючи величезне прісноводне озеро, що простягається до мису Пенарт. В експлуатації залишаються лише два доки — Роат і Куїн Александра, а також усього дві судноплавні компанії, які, втім, процвітають завдяки своїм глобальним інтересам. Кількість рейсів варіюється від кількох до 10–12 за один приплив, а торгівля ведеться деревиною, нафтою, металобрухтом і контейнерами. Посилання