Massacre de Mỹ Lai

La massacre de Mỹ Lai (vietnamita: Thảm sát Mỹ Lai) va ser un crim de guerra dels Estats Units comès el 16 de març de 1968, que va involucrar l'assassinat en massa de civils desarmats al poble de Sơn Mỹ, província de Quảng Ngãi, al Vietnam del Sud, durant la guerra del Vietnam. Almenys 347 i fins a 504 civils, gairebé tots dones, nens i homes grans, van ser assassinats per membres de la Companyia C, 1r Batalló, 20è Regiment d'Infanteria, 11a Brigada i la Companyia B, 4t Batalló, 3r Regiment d'Infanteria, 11a Brigada de la 23a Divisió (Americal) de l'exèrcit dels Estats Units (organitzada com a part de la Task Force Barker). Algunes de les dones van ser violades en grup i els seus cossos mutilats, i alguns soldats van mutilar i violar nens de tan sols 12 anys. L'incident va ser la massacre més gran de civils per part de les forces nord-americanes al segle xx. El matí de la massacre, la Companyia C, comandada pel capità Ernest Medina, va ser enviada a un dels llogarets del poble (marcat als mapes com a My Lai 4) amb l'esperança d'enfrontar-se al 48è Batalló de la Força Local del Viet Cong, que no era present. La matança va començar mentre les tropes buscaven guerrillers pel poble i va continuar després que es van adonar que no semblava que hi hagués guerrillers presents. Els vilatans van ser reunits, retinguts a l'aire lliure i després assassinats amb armes automàtiques, baionetes i granades de mà; un gran grup de vilatans va ser disparat en una séquia de reg. Els soldats també van incendiar cases i van matar bestiar. El suboficial Hugh Thompson Jr. i la seva tripulació d'helicòpter són els que van intentar aturar la massacre. A prop, la Companyia B va matar entre 60 i 155 de les víctimes de la massacre al llogaret de My Khe 4. La massacre va ser reportada originalment com una batalla contra les tropes del Viet Cong, i va ser encoberta en les investigacions inicials per l'exèrcit dels Estats Units. Els esforços del veterà Ronald Ridenhour i el periodista Seymour Hersh van donar la notícia de la massacre al públic americà el novembre de 1969, provocant indignació mundial i contribuint a l'oposició interna a la participació en la guerra. Vint-i-sis soldats van ser acusats de delictes penals, però només el tinent William Calley Jr., el líder del 1r Pelotó de la Companyia C, va ser condemnat. Va ser declarat culpable d'assassinar 22 vilatans i inicialment va ser condemnat a cadena perpètua, però va complir tres anys i mig d'arrest domiciliari després que li fossin commutades les penes. Operació La Companyia Charlie, 1r Batalló, 20è Regiment d'Infanteria, 11a Brigada, 23a Divisió d'Infanteria, va arribar al Vietnam del Sud el desembre de 1967. Tot i que els seus primers tres mesos al Vietnam van passar sense cap contacte directe amb les forces de l'Exèrcit Popular del Vietnam o del Viet Cong (VC), a mitjans de març la companyia havia patit 28 baixes relacionades amb mines o trampes. Durant l'ofensiva del Tet el gener de 1968, el 48è Batalló de la Força Local del Vietcong va dur a terme atacs a la província de Quảng Ngãi. La intel·ligència militar dels Estats Units va suposar que el 48è Batalló, després d'haver-se retirat i dispersat, s'estava refugiant al poble de Sơn Mỹ, a la província de Quảng Ngãi. Diversos llogarets específics dins d'aquest poble, designats de Mỹ Lai (1) a Mỹ Lai (6), eren sospitats d'acollir el 48è. Sơn Mỹ estava situat al sud-oest de la península de Batangan, un bastió del Vietcong durant tota la guerra. El febrer i el març de 1968, el Comandament d'Assistència Militar dels Estats Units, Vietnam (MACV) intentava agressivament recuperar la iniciativa estratègica al Vietnam del Sud després de l'ofensiva del Tet, i l'operació de cerca i destrucció contra el 48è Batalló que es creia que es trobava a Sơn Mỹ es va convertir en una petita part de l'estratègia general de l'exèrcit nord-americà. La Task Force Barker (TF Barker), una unitat ad hoc de la mida d'un batalló de l'11a Brigada, s'havia de desplegar per a l'operació. Es va formar el gener de 1968, composta per tres companyies de fusellers de l'11a Brigada, inclosa la Companyia Charlie, liderada pel tinent coronel (LTC) Frank A. Barker. El poble de Sơn Mỹ estava inclòs a la zona d'operacions de la TF Barker. La zona d'operacions (AO) va rebre el nom en clau Muscatine AO, en honor al comtat de Muscatine, Iowa, el comtat natal del comandant de la 23a Divisió, el general de divisió Samuel W. Koster. El febrer de 1968, la TF Barker ja havia intentat assegurar-se Sơn Mỹ, amb un èxit limitat. Després d'això, les tropes de la TF Barker van començar a anomenar la zona del poble Pinkville. El nom d'argot de l'exèrcit dels Estats Units per als llogarets i subllogarets d'aquesta zona era Pinkville, a causa del color rosa vermellós utilitzat als mapes militars per denotar una zona més densament poblada, i la carnisseria es va anomenar inicialment la Massacre de Pinkville. Del 16 al 18 de març, el TF Barker va planejar enfrontar-se i destruir les restes del 48è Batalló, presumptament amagades a la zona del poble de Sơn Mỹ. Abans de l'enfrontament, el coronel Oran K. Henderson, comandant de l'11a Brigada, va instar els seus oficials a "entrar-hi agressivament, acostar-se a l'enemic i eliminar-lo definitivament". Al seu torn, el tinent tinent Barker va ordenar als comandants del 1r Batalló que cremessin les cases, matessin el bestiar, destruïssin els subministraments d'aliments i destruïssin o enverinessin els pous. La vigília de l'atac, a la reunió informativa de la Companyia Charlie, el capità Ernest Medina va dir als seus homes que gairebé tots els residents civils dels llogarets del poble de Sơn Mỹ haurien marxat cap al mercat a les 07:00, i que els que quedessin probablement serien Viet Cong o simpatitzants del Viet Cong. Se li va preguntar si l'ordre incloïa l'assassinat de dones i nens. Els presents van donar més tard versions diferents de la resposta de Medina. Alguns, inclosos els líders de l'escamot, van declarar que les ordres, tal com les van entendre, eren matar tots els combatents i "sospitosos" del Viet Cong i del nord-vietnamites (incloses dones i nens, així com tots els animals), cremar el poble i contaminar els pous. Es va citar que havia dit: "Tots són VC, ara aneu a buscar-los", i es va sentir que responia a la pregunta "Qui és el meu enemic?", dient: "Qualsevol que fugia de nosaltres, s'amagava de nosaltres o semblés ser l'enemic. Si un home corria, dispara-li, de vegades fins i tot si una dona amb un rifle corria, dispara-li". Al judici de Calley, un testimoni de la defensa va declarar que recordava que Medina va ordenar destruir tot el que al poble estigués "caminant, gatejant o grunyint". La Companyia Charlie havia d'entrar al poble de Sơn Mỹ, encapçalat per la 1a Patrulla, atacar l'enemic i expulsar-lo. Les altres dues companyies de la TF Barker van rebre l'ordre d'assegurar la zona i proporcionar suport si calia. La zona va ser designada com a zona de foc lliure, on les forces americanes podien desplegar artilleria i atacs aeris en zones poblades, sense tenir en compte el risc per a la vida de civils o no combatents. Varnado Simpson, un fuseller de la Companyia Charlie, va dir: "Ens van dir que no deixéssim res en peu. Vam fer el que ens van dir, independentment de si eren civils". Els assassinats El matí del 16 de març a les 07:30, uns 100 soldats de la Companyia Charlie liderats per Medina, després d'un curt bombardeig d'artilleria i helicòpters de combat, van aterrar en helicòpters a Sơn Mỹ, un mosaic de granges individuals, assentaments agrupats, arrossars, séquies de reg, dics i camins de terra, que connectaven una varietat de llogarets i subllogarets. Els més grans d'ells eren els llogarets Mỹ Lai, Cổ Lũy, Mỹ Khê i Tu Cung. Els soldats esperaven enfrontar-se al 48è Batalló de la Força Local del Vietcong, que era una de les unitats més reeixides del Vietcong. Tot i que no es va disparar contra els soldats després de l'aterratge, encara sospitaven que hi havia Vietcong amagats sota terra o a les cabanes. Confirmant les seves sospites, els vaixells de combat van enfrontar-se a diversos Vietcong a la rodalia de Mỹ Lai, matant-ne quatre; més tard, es va recuperar una arma del lloc. Segons el pla operatiu, la 1a Patrulla, liderat pel sotstinent (2LT) William Calley, i la 2a Patrulla, liderada pel 2LT Stephen Brooks, van entrar al llogaret de Tu Cung en formació en línia a les 08:00, mentre que la 3a Patrulla, comandat pel 2LT Jeffrey U. Lacross, i el lloc de comandament del capità Medina van romandre a l'exterior. En aproximar-se, totes dues patrulles van disparar contra la gent que van veure als arrossars i a la malesa. En lloc de l'enemic esperat, els soldats van trobar dones, nens i ancians, molts dels quals preparaven l'esmorzar sobre focs a l'aire lliure. Els vilatans es preparaven per a un dia de mercat i al principi no van entrar en pànic ni van fugir mentre eren conduïts als espais comuns del llogaret i als patis de la granja. Harry Stanley, un metrallador de la Companyia Charlie, va dir durant la investigació de la Divisió d'Investigació Criminal de l'Exèrcit (CID) que els assassinats van començar sense previ avís. Primer va observar un membre de la 1a Patrulla colpejant un home vietnamita amb una baioneta. Aleshores, el mateix soldat va empènyer un altre vilatà a un pou i va llançar una granada al pou. A continuació, va veure 15 o 20 persones, principalment dones i nens, agenollats al voltant d'un temple amb encens cremant . Estaven pregant i plorant. Tots van morir de trets al cap. La majoria dels assassinats van tenir lloc a la part sud de Tu Cung, un subpoblet de Xom Lang, que allotjava 700 residents. Xom Lang va ser marcat erròniament als mapes operatius militars nord-americans de la província de Quảng Ngãi com a Mỹ Lai. Un grup nombrós d'aproximadament 70-80 vilatans va ser detingut per la 1a Patrulla a Xom Lang i conduït a una séquia de reg a l'est de l'assentament. Després van ser empesos a la séquia i morts a trets pels soldats després de repetides ordres emeses per Calley, que també estava disparant. El soldat Paul Meadlo va declarar que va gastar diversos carregadors de rifle M16. Va recordar que les dones deien "No VC" i intentaven protegir els seus fills. Recordava que estava disparant a homes i dones grans, d'edats que anaven des d'àvies fins a adolescents, molts amb nadons o nens petits als braços, ja que estava convençut en aquell moment que tots estaven atrapats amb granades i preparats per atacar. En una altra ocasió durant la ronda de seguretat de My Lai, Meadlo va tornar a disparar contra civils al costat de Calley. El soldat Dennis Konti, testimoni de l'acusació, va relatar un episodi especialment macabre durant el tiroteig: "Moltes dones s'havien llançat a sobre dels nens per protegir-los, i els nens eren vius al principi. Aleshores, els nens que eren prou grans per caminar es van aixecar i Calley va començar a disparar als nens". Altres membres de la 1a Patrulla van declarar que moltes de les morts d'homes, dones i nens vietnamites individuals van ocórrer dins de Mỹ Lai durant la ronda de seguretat. Per assegurar-se que els llogarets ja no poguessin oferir suport a l'enemic, també es va disparar al bestiar. Quan el soldat Michael Bernhardt va entrar al subllogarret de Xom Lang, la massacre estava en marxa: Un grup de 20 a 50 vilatans va ser acomiadat al sud de Xom Lang i assassinat en un camí de terra. Segons el relat del sergent Ronald Haeberle, fotògraf de l'exèrcit dels Estats Units, com a testimoni presencial de la massacre, en un cas, Calley va declarar que va sentir el tiroteig i va arribar al lloc dels fets. Va observar els seus homes disparant a una rasa amb vietnamites a dins, i després va començar a participar ell mateix en el tiroteig, utilitzant un M16 des d'una distància no superior a 1,5 m. Durant la massacre, un helicòpter va aterrar a l'altra banda de la rasa i el pilot va preguntar a Calley si podien proporcionar assistència mèdica als civils ferits a Mỹ Lai; Calley va admetre i va respondre que "una granada de mà era l'únic mitjà disponible que tenia per a la seva evacuació". A les 11:00, Medina va enviar per ràdio una ordre d'alto el foc, i la 1a Patrulla va fer una pausa, durant la qual van dinar. Membres de la 2a Patrulla van matar almenys entre 60 i 70 vietnamites mentre recorrien la meitat nord de Mỹ Lai i Binh Tay, un petit subpoblet a uns 400 metres al nord de Mỹ Lai. Després de les incursions inicials de les Patrulles 1a i 2a, la 3a Patrulla va ser enviada per fer front a qualsevol "resistència restant". Segons sembla, la 3a Patrulla, que va romandre en reserva, va detenir i matar un grup de set a dotze dones i nens. Com que la Companyia Charlie no havia trobat cap oposició enemiga a Mỹ Lai i no va sol·licitar reforços, la Companyia Bravo, 4t Batalló, 3r Regiment d'Infanteria de la TF Barker va ser transportada per aire entre les 08:15 i les 08:30 a 3 km de distància. Va atacar el subpoblet My Hoi del llogaret conegut com a Cổ Lũy, que va ser cartografiat per l'exèrcit com a Mỹ Khê. Durant aquesta operació, van morir entre 60 i 155 persones, incloent-hi dones i nens. Durant la resta del dia, ambdues companyies van participar en la crema i destrucció d'habitatges, així com en el maltractament continuat dels detinguts vietnamites. Si bé en els procediments judicials es va observar que alguns soldats de la Companyia Charlie no van participar en cap assassinat, també es va observar que no van protestar obertament contra ells ni van presentar queixes posteriorment als seus superiors. William Thomas Allison, professor d'Història Militar a la Universitat Georgia Southern, va escriure: "A mig matí, els membres de la Companyia Charlie havien matat centenars de civils i violat o agredit innombrables dones i noies joves. No van trobar foc enemic ni armes a My Lai". Quan van cessar les matances, la Companyia Charlie havia patit una baixa –un soldat que s'havia disparat intencionadament al peu per evitar participar en la massacre– i només havien estat confiscades tres armes enemigues. Violacions Segons la Investigació de la Comissió de Parells, el govern dels Estats Units va assignar una comissió d'investigació sobre l'incident i va concloure que almenys 20 dones i nenes vietnamites van ser violades durant la massacre de Mỹ Lai. Com que hi havia hagut poca investigació sobre el cas a part de la de la Comissió de Parells, que només comptabilitza els casos amb signes explícits de violació com ara roba esquinçada i nuesa, el nombre real de violacions no és fàcil d'estimar. Segons els informes, les víctimes de violació tenien entre 10 i 45 anys, i nou eren menors de 18 anys. Les agressions sexuals van incloure violacions en grup i tortura sexual. Cap militar nord-americà va ser acusat de violació. Segons un testimoni presencial, tal com va informar Seymour Hersh al seu llibre sobre la massacre, una dona va ser violada després que els seus fills fossin assassinats pels soldats nord-americans. Un altre vilatà vietnamita també va veure que els soldats violaven una nena de 13 anys. Intervenció de la tripulació de l'helicòpter El suboficial Hugh Thompson Jr., pilot d'helicòpter de la Companyia B (Aero-Scouts), 123è Batalló d'Aviació, Divisió Americal, va veure civils morts i ferits mentre volava amb el seu OH-23 sobre el poble de Sơn Mỹ, proporcionant observació a les forces terrestres. La tripulació va fer diversos intents de demanar ajuda per ràdio als ferits. Van aterrar l'helicòpter al costat d'una rasa, que van notar que estava plena de cossos i en la qual podien discernir moviments de supervivents. Thompson va preguntar a un sergent que va trobar allà (David Mitchell de la 1a Patrulla) si podia ajudar a treure la gent de la rasa; el sergent va respondre que "els ajudaria a sortir de la seva misèria". Thompson, commocionat i confós, va parlar amb el 2LT Calley, que va afirmar que "només estava seguint ordres". Quan l'helicòpter s'enlairava, Thompson va veure Mitchell disparant a la rasa. Thompson i la seva tripulació van presenciar com Medina va ser puntada de peu i disparada a boca de canó a una dona desarmada, que més tard va afirmar que pensava que tenia una granada de mà. Thompson va veure llavors un grup de civils en un búnquer al qual s'acostava personal de terra. Thompson va aterrar i va dir a la seva tripulació que si els soldats disparaven als vilatans mentre intentava treure'ls del búnquer, havien d'obrir foc contra els soldats. Thompson va declarar més tard que va parlar amb un tinent (identificat com Stephen Brooks de la 2a Patrulla) i li va dir que hi havia dones i nens al búnquer, i li va preguntar si el tinent els ajudaria a sortir. Segons Thompson, "ell [el tinent] va dir que l'única manera de treure'ls era amb una granada de mà". Thompson va declarar que llavors va dir a Brooks que "només mantingués els seus homes on eren, i jo trauré els nens". Va trobar entre 12 i 16 persones al búnquer, les va convèncer de sortir i les va conduir fins a l'helicòpter, quedant-se amb elles mentre els traslladaven en dos grups. De tornada a Mỹ Lai, Thompson i altres membres de la tripulació van veure diversos grups grans de cossos. En veure alguns supervivents a la rasa, Thompson va aterrar de nou. Un membre de la tripulació, l'especialista 4 Glenn Andreotta, va entrar a la rasa i va tornar amb una nena de quatre anys ensangonada però aparentment il·lesa, que va ser traslladada en avió a un lloc segur. En tornar a la base LZ Dottie, Thompson va informar al seu cap de secció, el capità Barry Lloyd, que la infanteria americana no era diferent dels nazis en la seva massacre de civils innocents: Thompson va informar llavors del que havia vist al comandant de la seva companyia, el major Frederic W. Watke, utilitzant termes com ara "assassinat" i "assassinats innecessaris i innecessaris". Les declaracions de Thompson van ser confirmades per altres pilots d'helicòpter i membres de la tripulació. Per les seves accions a Mỹ Lai, Thompson va ser guardonat amb la Creu dels Vols Distingits, mentre que els membres de la seva tripulació Glenn Andreotta i Lawrence Colburn van ser guardonats amb l'Estrella de Bronze. Andreotta va rebre la medalla pòstumament, ja que va morir a Vietnam el 8 d'abril de 1968. Com que la citació de la DFC incloïa un relat fabricat del rescat d'una noia jove de Mỹ Lai d'un "intens foc creuat", Thompson va llençar la medalla. Més tard va rebre un Cor Porpra per altres serveis a Vietnam. El març de 1998, les medalles de la tripulació de l'helicòpter van ser substituïdes per la Medalla del Soldat, la més alta que l'exèrcit dels Estats Units pot atorgar per valentia que no impliqui un conflicte directe amb l'enemic. Les mencions de les medalles indiquen que van ser "per l'heroisme que va anar més enllà del deure mentre salvava la vida d'almenys 10 civils vietnamites durant la massacre il·legal de no combatents per part de les forces americanes a My Lai". Thompson inicialment es va negar a acceptar la medalla quan l'exèrcit dels Estats Units va voler atorgar-la en secret. Va exigir que es fes públicament i que la seva tripulació fos honorada de la mateixa manera. Conseqüències Després de tornar a la base cap a les 11:00, Thompson va informar de la massacre als seus superiors. Les seves acusacions de morts de civils van arribar ràpidament al tinent Barker, el comandant general de l'operació. Barker va contactar per ràdio amb el seu oficial executiu per saber des de Medina què estava passant sobre el terreny. Medina va donar llavors l'ordre d'alto el foc a la Companyia Charlie perquè "aturessin [la matança], que l'acabéssim". Com que Thompson va fer un informe oficial sobre les matances de civils, va ser entrevistat pel coronel Oran Henderson, el comandant de l'11a Brigada d'Infanteria. Preocupats, els oficials superiors nord-americans van cancel·lar operacions similars planejades per la Task Force Barker contra altres pobles (My Lai 5, My Lai 1, etc.) a la província de Quảng Ngãi. Malgrat la informació reveladora de Thompson, Henderson va emetre una carta d'elogi a Medina el 27 de març de 1968. L'endemà, 28 de març, Barker va presentar un informe d'acció de combat per a l'operació del 16 de març, en què afirmava que l'operació a Mỹ Lai havia estat un èxit, amb 128 combatents del VC morts. El comandant de la Divisió Americal, el general Koster, va enviar un missatge de felicitació a la Companyia Charlie. El general William C. Westmoreland, el cap del MACV, també va felicitar la Companyia Charlie, 1r Batalló, 20è d'Infanteria per "l'acció destacada", dient que havien "assestat un cop dur a l'enemic". Més tard, després d'assabentar-se de la massacre, va escriure a les seves memòries que va ser "la massacre conscient de nadons, nens, mares i ancians indefensos en una mena de malson diabòlic a càmera lenta que va durar la major part del dia, amb una pausa a sang freda per dinar". A causa de les circumstàncies caòtiques de la guerra i la decisió de l'exèrcit dels Estats Units de no dur a terme un recompte definitiu de no combatents al Vietnam, no es pot afirmar amb certesa el nombre de civils morts a Mỹ Lai. Les estimacions varien d'una font a una altra, i 347 i 504 són les xifres més citades. El monument commemoratiu al lloc de la massacre enumera 504 noms, amb edats que van des d'un fins a 82 anys. Una investigació posterior de l'exèrcit dels Estats Units va arribar a una xifra més baixa de 347 morts, i l'estimació oficial dels Estats Units. L'estimació oficial del govern local continua sent de 504. Investigació i encobriment Els informes inicials afirmaven que "128 Viet Cong i 22 civils" havien mort al poble durant un "ferotge tiroteig". Westmoreland va felicitar la unitat per la "feina excel·lent". Tal com va informar en aquell moment la revista Stars and Stripes "els soldats d'infanteria nord-americans havien matat 128 comunistes en una sagnant batalla d'un dia." El 16 de març de 1968, a la roda de premsa oficial coneguda com a "Five O'Clock Follies", un comunicat mimeografiat incloïa aquest passatge: "En una acció d'avui, les forces de la Divisió Americana van matar 128 enemics prop de la ciutat de Quang Ngai. Helicòpters de combat i missions d'artilleria van donar suport als elements terrestres durant tot el dia." Les investigacions inicials de l'operació Mỹ Lai van ser dutes a terme pel coronel Henderson, sota les ordres de l'oficial executiu de la Divisió Americal, el general de brigada George H. Young. Henderson va entrevistar diversos soldats implicats en l'incident i després va emetre un informe escrit a finals d'abril afirmant que uns 20 civils van morir accidentalment durant l'operació. Segons l'informe de Henderson, les baixes civils que es van produir van ser accidentals i atribuïdes principalment al foc d'artilleria de llarg abast. L'exèrcit en aquell moment encara descrivia l'esdeveniment com una victòria militar que havia provocat la mort de 128 combatents enemics. Sis mesos més tard, Tom Glen, un soldat de 21 anys de l'11a Brigada d'Infanteria Lleugera, va escriure una carta al general Creighton Abrams, el nou comandant del MACV. Va descriure una brutalitat contínua i rutinària contra civils vietnamites per part de les forces americanes al Vietnam que havia presenciat personalment, i després va concloure: Colin Powell, aleshores un major de l'exèrcit de 31 anys que servia com a sotscap d'estat major d'operacions per a la Divisió Americal, va ser encarregat d'investigar la carta, que no es referia específicament a Mỹ Lai, ja que Glen tenia un coneixement limitat dels esdeveniments que hi van succeir. En el seu informe, Powell va escriure: "En refutació directa d'aquesta descripció hi ha el fet que les relacions entre els soldats de la Divisió Americal i el poble vietnamita són excel·lents". Un estudi de cas de l'exèrcit dels Estats Units del 2018 sobre la massacre va assenyalar que Powell "va investigar les acusacions descrites a la carta [de Glen]. Va resultar incapaç de descobrir ni assassinats innecessaris generalitzats, ni crims de guerra, ni cap fet relacionat amb My Lai". La gestió de l'encàrrec per part de Powell va ser qualificada posteriorment per alguns observadors com "encobrir" les atrocitats de Mỹ Lai. El maig de 2004, Powell, aleshores Secretari d'Estat, va dir a Larry King de la CNN: "Vull dir, jo estava en una unitat responsable de Mỹ Lai. Vaig arribar-hi després que passés Mỹ Lai. Així doncs, a la guerra, aquest tipus de coses horribles passen de tant en tant, però encara són deplorables". Set mesos abans de la massacre de Mỹ Lai, per ordre de Robert McNamara, l'inspector general del Departament de Defensa dels Estats Units va investigar la cobertura de premsa de presumptes atrocitats comeses al Vietnam del Sud. L'agost de 1967, es va completar l'informe de 200 pàgines "Presumptes atrocitats comeses per les forces militars dels Estats Units al Vietnam del Sud". Independentment de Glen, l'especialista 5 Ronald L. Ridenhour, un antic artiller de portes de la Secció d'Aviació, Companyia del Quarter General, 11a Brigada d'Infanteria, va enviar una carta el març de 1969 a 30 membres del Congrés implorant-los que investiguessin les circumstàncies que envolten l'incident de "Pinkville". Ell i el seu pilot, el suboficial Gilbert Honda, van sobrevolar Mỹ Lai diversos dies després de l'operació i van observar una escena de destrucció completa. En un moment donat, van sobrevolar una dona vietnamita morta amb una insígnia de l'11a Brigada al cos. El mateix Ridenhour no havia estat present quan va tenir lloc la massacre, però el seu relat es va compilar a partir de converses detallades amb soldats de la Companyia Charlie que havien presenciat i, en alguns casos, havien participat en la matança. Es va convèncer que alguna cosa "bastant fosca i sagnant realment havia ocorregut" a Mỹ Lai, i va quedar tan pertorbat pels relats que va sentir que, tres mesos després de ser donat de baixa de l'exèrcit, va escriure les seves preocupacions al Congrés, així com al Cap de l'Estat Major Conjunt i al President. Va incloure a la carta el nom de Michael Bernhardt, un testimoni presencial que va acceptar declarar. La majoria dels destinataris de la carta de Ridenhour la van ignorar, amb l'excepció del congressista Mo Udall i els senadors Barry Goldwater i Edward Brooke. Udall va instar el Comitè de Serveis Armats de la Cambra de Representants a demanar als funcionaris del Pentàgon que duguessin a terme una investigació. Revelació i reacció pública Sota la creixent pressió causada per la carta de Ridenhour, el 9 de setembre de 1969, l'exèrcit va acusar discretament Calley de sis especificacions d'assassinat premeditat per la mort de 109 civils sud-vietnamites prop del poble de Sơn Mỹ, en un llogaret anomenat simplement "My Lai". El consell de guerra de Calley no es va fer públic a la premsa i no va començar fins al novembre de 1970. Tanmateix, la notícia del processament de Calley va arribar al periodista d'investigació i periodista independent nord-americà Seymour Hersh. My Lai es va revelar per primera vegada al públic el 13 de novembre de 1969 —més d'un any i mig després de l'incident— quan Hersh va publicar un article a través del Dispatch News Service. Després d'extenses entrevistes amb Calley, Hersh va donar a conèixer la història de Mỹ Lai a 35 diaris; a més, l'Alabama Journal de Montgomery i el New York Times van publicar articles separats sobre les acusacions contra Calley el 12 i el 13 de novembre, respectivament. El 20 de novembre, es van publicar a The Cleveland Plain Dealer fotografies explícites en color i testimonis de testimonis presencials de la massacre fets pel fotògraf de combat de l'exèrcit dels Estats Units Ronald L. Haeberle . El mateix dia, Time, Life i Newsweek van cobrir la història, i la CBS va televisar una entrevista amb Paul Meadlo, un soldat de la unitat de Calley durant la massacre. Des del punt de vista del govern i l'exèrcit dels Estats Units, les fotos de Haeberle van transformar la massacre de potencialment manejable a un problema molt greu. L'endemà de la seva publicació, Melvin Laird, el secretari de Defensa, les va discutir amb l'assessor de Seguretat Nacional Henry Kissinger, que en aquell moment era assessor de Seguretat Nacional del president Richard Nixon. Es va registrar que Laird va dir que, tot i que li agradaria "amagar-ho sota la catifa", les fotografies ho impedien. "Són força terribles", va dir. "Hi ha tants nens estirats allà; aquestes fotos són autèntiques". Dins de l'exèrcit, la reacció va ser similar. El suboficial en cap André Feher, del CID, va ser assignat al cas a principis d'agost de 1969. Després d'entrevistar Haeberle i li van mostrar les fotografies, que va descriure com a "prova que havia passat alguna cosa realment dolenta", ell i els funcionaris del Pentàgon als quals va informar es van adonar "que la notícia de la massacre no es podia contenir". La història amenaçava de soscavar l'esforç bèl·lic dels Estats Units i de perjudicar greument la presidència de Nixon. Dins de la Casa Blanca, els funcionaris van discutir en privat com contenir l'escàndol. El 21 de novembre, Kissinger va emfatitzar que la Casa Blanca havia de desenvolupar un "pla de joc", establir una "política de premsa" i mantenir una "línia unificada" en la seva resposta pública. La Casa Blanca va establir un "Grup de Treball My Lai" la missió del qual era "esbrinar la millor manera de controlar el problema", assegurar-se que els funcionaris de l'administració "no anessin en direccions diferents" en discutir l'incident i "participar en trucs bruts". Aquests van incloure desacreditar testimonis clau i qüestionar els motius de Hersh per publicar la història. El que aviat va seguir va ser una ofensiva de relacions públiques per part de l'administració dissenyada per donar forma a com My Lai seria retratat a la premsa i entès pel públic americà. Mentre els membres del Congrés demanaven una investigació i els corresponsals de notícies a l'estranger expressaven el seu horror per la massacre, l'assessor jurídic general de l'exèrcit, Robert Jordan, va ser encarregat de parlar amb la premsa. Es va negar a confirmar les acusacions contra Calley. Assenyalant la importància que es fes la declaració, Bill Downs, d'ABC News va dir que equivalia a la primera expressió pública de preocupació per part d'un "alt funcionari de defensa" que les tropes americanes "podrien haver comès genocidi". El 24 de novembre de 1969, el tinent general William R. Peers va ser nomenat pel Secretari de l'Exèrcit i el cap de l'estat major de l'exèrcit per dur a terme una revisió exhaustiva de l'incident de My Lai, del 16 al 19 de març de 1968, i la seva investigació per part de l'exèrcit. L'informe final de Peers, presentat als superiors el 17 de març de 1970, va ser molt crític amb els oficials superiors de brigada i divisió per participar en l'encobriment, i amb els oficials de la Companyia Charlie per les seves accions a Mỹ Lai. Segons les conclusions de Peers: El 2003, Hugh Thompson, el pilot que havia intervingut durant la massacre, va dir sobre l'informe Peers: El 1968, un periodista estatunidenc, Jonathan Schell, va escriure que a la província de Quang Ngai, on va tenir lloc la massacre, fins a un 70% de tots els pobles van ser destruïts pels atacs aeris i els bombardejos d'artilleria, inclòs l'ús de napalm; el 40% de la població eren refugiats, i el nombre total de víctimes civils va ser proper a les 50.000 anuals. Pel que fa a la massacre de Mỹ Lai, va afirmar: "No hi ha cap dubte que aquesta atrocitat només va ser possible perquè diversos altres mètodes per matar civils i destruir els seus pobles s'havien convertit en la regla, i no en l'excepció, en la nostra conducció de la guerra". El maig de 1970, un sergent que va participar en l'Operació Speedy Express va escriure una carta confidencial al llavors cap de l'Estat Major de l'Exèrcit Westmoreland descrivint els assassinats de civils, que segons ell eren de l'escala de la massacre que va tenir lloc com "un My Lai cada mes durant més d'un any" durant el 1968-69. Dues altres cartes en aquest sentit de soldats allistats a líders militars el 1971, totes signades "Sergent Preocupat", van ser descobertes en documents desclassificats de l'Arxiu Nacional. Les cartes descriuen casos comuns d'assassinats de civils durant les operacions de pacificació de la població. La política de l'exèrcit també emfatitzava un recompte de cadàvers molt elevat i això va provocar que els civils morts fossin considerats combatents. Al·ludint a assassinats indiscriminats descrits com a inevitables, el comandant de la 9a Divisió d'Infanteria, el llavors general de divisió Julian Ewell, el setembre de 1969 va presentar un informe confidencial a Westmoreland i altres generals descrivint el camp d'algunes zones del Vietnam com si s'assemblés als camps de batalla de Verdun. El juliol de 1969, l'Oficina del Prebost General de l'Exèrcit va començar a examinar les proves relatives a possibles càrrecs criminals. Finalment, Calley va ser acusat de diversos càrrecs d'assassinat premeditat el setembre de 1969, i 25 altres oficials i soldats van ser acusats posteriorment de delictes relacionats. L'abril de 1972, el congressista Les Aspin va demandar el Departament de Defensa al Tribunal de Districte per revelar la Comissió dels Pars. Després de la massacre, un grup de treball del Pentàgon anomenat Grup de Treball de Crims de Guerra del Vietnam (VWCWG) va investigar presumptes atrocitats comeses contra civils sud-vietnamites per tropes nord-americanes i va crear un arxiu secret d'unes 9.000 pàgines que documenta 320 presumptes incidents del 1967 al 1971, incloent-hi set massacres en què van morir almenys 137 civils; 78 atacs addicionals contra no combatents en què almenys 57 van morir, 56 van resultar ferits i 15 van ser agredits sexualment; i 141 incidents de soldats nord-americans que van torturar detinguts civils o presoners de guerra. 203 membres del personal nord-americà van ser acusats de delictes, 57 d'ells van ser jutjats per consells de guerra i 23 van ser condemnats. El VWCWG també va investigar més de 500 presumptes atrocitats addicionals, però no les va poder verificar. El Consell de guerra El 17 de novembre de 1970, un consell de guerra als Estats Units va acusar 14 oficials, inclòs el general de divisió Koster, comandant de la Divisió Americal, de suprimir informació relacionada amb l'incident. La majoria dels càrrecs van ser retirats posteriorment. El comandant de brigada, el coronel Henderson, va ser l'únic oficial d'alt rang que va ser jutjat per càrrecs relacionats amb l'encobriment de la massacre de Mỹ Lai; va ser absolt el 17 de desembre de 1971. Durant el judici de quatre mesos, Calley va afirmar constantment que estava seguint ordres del seu comandant, el capità Medina. Malgrat això, va ser condemnat i condemnat a cadena perpètua el 29 de març de 1971, després de ser declarat culpable d'assassinat premeditat de no menys de 20 persones. Dos dies després, Nixon va prendre la controvertida decisió d'alliberar Calley de la custòdia armada a Fort Benning, Geòrgia, i posar-lo sota arrest domiciliari a l'espera de l'apel·lació de la seva sentència. La condemna de Calley va ser confirmada pel Tribunal de Revisió Militar de l'Exèrcit el 1973 i pel Tribunal d'Apel·lacions Militars dels Estats Units el 1974. L'agost de 1971, l'autoritat convocant va reduir la sentència de Calley de cadena perpètua a vint anys. Calley finalment compliria tres anys i mig d'arrest domiciliari a Fort Benning, inclosos tres mesos a les casernes disciplinaris de Fort Leavenworth, Kansas. El setembre de 1974, va ser posat en llibertat condicional pel secretari de l'exèrcit, Howard Callaway. En un judici separat, Medina va negar haver donat les ordres que van conduir a la massacre i va ser absolt de tots els càrrecs, negant efectivament la teoria de la fiscalia sobre la "responsabilitat de comandament", ara coneguda com l'"estàndard de Medina". Diversos mesos després de la seva absolució, però, Medina va admetre que havia suprimit proves i havia mentit a Henderson sobre el nombre de morts civils. El capità Kotouc, un oficial d'intel·ligència de l'11a Brigada, també va ser jutjat per un consell de guerra i declarat innocent. Koster va ser degradat a general de brigada i va perdre el seu càrrec de superintendent de West Point. El seu ajudant, el general de brigada Young, va rebre una carta de censura. A tots dos els van retirar les Medalles del Servei Distingit que havien estat atorgades pel servei al Vietnam. Dels 26 homes acusats inicialment, Calley va ser l'únic condemnat. Alguns han argumentat que el resultat dels consells de guerra de Mỹ Lai no va respectar les lleis de guerra establertes als Tribunals de Crims de Guerra de Nuremberg i Tòquio . Classificació com a crim de guerra Telford Taylor, un fiscal estatunidenc de rang superior a Nuremberg, va escriure que els principis legals establerts als judicis per crims de guerra podrien haver estat utilitzats per processar alts comandants militars estatunidencs per no haver evitat atrocitats com la de Mỹ Lai. Howard Callaway, secretari de l'exèrcit, va ser citat a The New York Times el 1976 dient que la sentència de Calley es va reduir perquè Calley creia honestament que el que va fer formava part de les seves ordres, un raonament que contradiu els estàndards establerts a Nuremberg i Tòquio, on seguir ordres no era una defensa per cometre crims de guerra. En general, a part dels consells de guerra de Mỹ Lai, hi va haver 36 judicis militars celebrats per l'exèrcit dels Estats Units des del gener de 1965 fins a l'agost de 1973 per crims contra civils al Vietnam. Alguns autors han argumentat que els càstigs lleus al personal de baix nivell present a Mỹ Lai i la manca de voluntat de responsabilitzar els alts càrrecs formaven part d'un patró en què l'estratègia del recompte de cadàvers i l'anomenada "Mere Gook Rule" animaven els soldats nord-americans a pecar de matar presumptes enemics vietnamites, fins i tot si hi havia moltes possibilitats que fossin civils. Això, al seu torn, argumenta Nick Turse, va fer que les massacres menys conegudes fossin similars a la de Mỹ Lai i un patró de crim de guerra comú al Vietnam. Supervivents A principis de 1972, el campament de Mỹ Lai (2) on havien estat traslladats els supervivents de la massacre de Mỹ Lai va ser destruït en gran part per l'artilleria i els bombardejos aeris de l'Exèrcit de la República del Vietnam (ARVN), i els testimonis presencials restants van ser dispersats. La destrucció es va atribuir oficialment a "terroristes del Viet Cong". Els treballadors quàquers de la zona van declarar el maig de 1972 davant Martin Teitel en audiències davant el Subcomitè del Congrés per Investigar els Problemes Relacionats amb els Refugiats i els Fugitius al Vietnam del Sud. El juny de 1972, el relat de Teitel es va publicar a The New York Times. Molts soldats americans que havien estat a Mỹ Lai durant la massacre van acceptar la responsabilitat personal per la pèrdua de vides civils. Alguns d'ells van expressar el seu pesar sense admetre cap culpa personal, com, per exemple, Medina, que va dir: "Em sap greu, però no em sento culpable perquè no ho vaig causar. No és per a això que l'exèrcit, en particular l'exèrcit dels Estats Units, està entrenat". Lawrence La Croix, un cap d'esquadró de la Companyia Charlie, va declarar el 2010: "Molta gent parla de My Lai i diu: 'Bé, ja saps, sí, però no pots seguir una ordre il·legal'. Confia en mi. No existeix tal cosa. No a l'exèrcit. Si entro en una situació de combat i els dic: 'No, no hi aniré. No faré això. No seguiré aquesta ordre', doncs bé, em posarien contra la paret i em dispararien." El 16 de març de 1998, una reunió de gent local i antics soldats americans i vietnamites es va reunir al lloc de la massacre de Mỹ Lai al Vietnam per commemorar el seu 30è aniversari. Els veterans americans Hugh Thompson i Lawrence Colburn, que protegien civils durant la massacre, es van dirigir a la multitud. Entre els oients hi havia Phan Thi Nhanh, una noia de 14 anys en el moment de la massacre. Thompson la va salvar i recordava vivament aquell tràgic dia: "No diem que oblidem. Només intentem no pensar en el passat, però als nostres cors guardem un lloc per pensar-hi". Colburn va desafiar Calley "a enfrontar-se a les dones a qui ens hem enfrontat avui que han fet les preguntes que han fet, i mirar les llàgrimes als seus ulls i dir-los per què va passar". Cap diplomàtic ni cap altre funcionari estatunidenc va assistir a la reunió. Més de mil persones es van manifestar el 16 de març de 2008, quaranta anys després de la massacre. El Memorial Sơn Mỹ va atreure supervivents i famílies de víctimes i alguns veterans nord-americans que tornaven. Una dona (que en aquell moment tenia vuit anys) va dir: "Tothom de la meva família va morir a la massacre de Mỹ Lai: la meva mare, el meu pare, el meu germà i tres germanes. Em van llançar a una rasa plena de cadàvers. Estava coberta de sang i cervells." Els Estats Units van estar representats extraoficialment per un grup de voluntaris de Wisconsin anomenat Madison Quakers, que en 10 anys van construir tres escoles a Mỹ Lai i van plantar un jardí de la pau. El 19 d'agost de 2009, Calley va fer la seva primera disculpa pública per la massacre en un discurs al club Kiwanis de Greater Columbus, Geòrgia: Trần Văn Đức, que tenia set anys en el moment de la massacre de Mỹ Lai i ara resideix a Remscheid, Alemanya, va qualificar la disculpa de "concisa". Va escriure una carta pública a Calley descrivint la difícil situació de la seva família i la de moltes altres per recordar-li que el temps no va alleujar el dolor, i que el dolor i la tristesa per les vides perdudes romandran per sempre a Mỹ Lai. Participants Oficials LTC Frank A. Barker – comandant de la Task Force Barker, una unitat de la mida d'un batalló, reunida per atacar el 48è Batalló del Vietcong suposadament amb base a Mỹ Lai i els seus voltants. Presumptament va ordenar la destrucció del poble i va supervisar la barrera d'artilleria i l'assalt de combat des del seu helicòpter. Va informar de l'operació com un èxit; va morir a Vietnam el 13 de juny de 1968, en una col·lisió a l'aire abans que comencés la investigació. CPT Kenneth W. Boatman – observador avançat d'artilleria; va ser acusat per l'exèrcit de no haver informat d'una possible mala conducta, però l'acusació va ser retirada. MAJ Charles C. Calhoun – oficial d'operacions de la Task Force Barker; es van retirar els càrrecs contra ell per no haver informat de possibles conductes inapropiades. 2LT William Calley – cap de secció, 1r Secció, Companyia Charlie, 1r Batalló, 20è Regiment d'Infanteria, 11a Brigada d'Infanteria, 23a Divisió d'Infanteria . Va ser acusat de premeditació de l'assassinat de 102 civils, declarat culpable i condemnat a cadena perpètua. Va ser posat en llibertat condicional el setembre de 1974 pel Secretari de l'Exèrcit Howard Callaway. Va morir el 28 d'abril de 2024. LTC William D. Guinn Jr. – Assessor sènior adjunt de la província/Assessor sènior del sector per a la província de Quang Ngai. Es van retirar els càrrecs contra ell per incompliment del deure i declaració falsa presentats per l'exèrcit. COL Oran K. Henderson – Comandant de l'11a Brigada d'Infanteria, que va ordenar l'atac i va volar en helicòpter sobre Mỹ Lai durant aquest. Després que Hugh Thompson informés immediatament de múltiples assassinats de civils, Henderson va començar l'encobriment desestimant l'acusació sobre la massacre i informant als seus superiors que, efectivament, 20 persones de Mỹ Lai van morir per accident. Acusat d'encobriment i perjuri per l'exèrcit; càrrecs retirats. Va morir el 2 de juny de 1998. MG Samuel W. Koster, comandant de la 23a Divisió d'Infanteria, no va participar en la planificació de la missió de cerca i destrucció de Mỹ Lai. No obstant això, durant l'operació va sobrevolar Mỹ Lai i va monitorar les comunicacions per ràdio. Posteriorment, Koster no va fer un seguiment de la investigació inicial amb el comandant de l'11a Brigada, el coronel Henderson, i més tard va participar en l'encobriment. L'exèrcit va acusar-lo d'incompliment de les normes legals, incompliment del deure i presumpte encobriment; els càrrecs van ser retirats. Més tard va ser degradat a general de brigada i se li va retirar la Medalla del Servei Distingit. Va morir el 23 de gener de 2006. CPT Eugene M. Kotouc – oficial d'intel·ligència militar assignat a la Task Force Barker; va proporcionar parcialment informació, sobre la qual es va aprovar l'assalt de combat de Mỹ Lai; juntament amb Medina i un oficial sud-vietnamita, va interrogar, torturar i presumptament executar sospitosos de VC i NVA més tard aquell mateix dia. Va ser acusat de mutilació i agressió, jutjat pel jurat i absolt. Va morir el 23 de setembre de 2008. CPT Dennis H. Johnson, del 52è Destacament d'Intel·ligència Militar, assignat a la Força de Tasques Barker, va ser acusat d'incomplir les normes legals; tanmateix, els càrrecs van ser retirats posteriorment. 2LT Jeffrey U. Lacross – cap de secció, 3r Secció, Companyia Charlie; va declarar que la seva secció no va trobar cap resistència armada a Mỹ Lai, i que els seus homes no van matar ningú; no obstant això, com que, en les seves paraules, tant Calley com Brooks van informar d'un recompte de 60 morts per a les seves seccions, va presentar un recompte de 6. Va morir el 14 de març de 2020 MAJ Robert W. McKnight – oficial d'operacions de l'11a Brigada; va ser acusat per l'exèrcit de declarar fals, però posteriorment es van retirar els càrrecs. CPT Ernest Medina – comandant de la Companyia Charlie, 1r Batalló, 20è Regiment d'Infanteria; sobrenomenat Gos Boig pels subordinats. Va planificar, ordenar i supervisar l'execució de l'operació al poble de Sơn Mỹ. Va ser acusat de no denunciar un delicte greu i d'assassinat; va anar a judici i va ser absolt. Va morir el 8 de maig de 2018. CPT Earl Michles – oficial durant l'operació My Lai; va morir en un accident d'helicòpter tres mesos després. COL Nels A Parson, acusat d'incompliment de les normes legals i negligència en el compliment de les seves funcions; però els càrrecs van ser retirats posteriorment. Va morir el 19 de maig de 2013. BG George H. Young Jr. – comandant adjunt de divisió, 23a Divisió d'Infanteria; acusat de presumpte encobriment, incompliment de les normes legals i incompliment del deure per part de l'exèrcit; els càrrecs van ser retirats. Va morir el 23 d'octubre de 1996. MAJ Frederic W. Watke – comandant de la Companyia B, 123è Batalló d'Aviació, 23a Divisió d'Infanteria, que va proporcionar suport d'helicòpter el 16 de març de 1968. Va declarar que va informar al coronel Henderson sobre els assassinats de civils a My Lai, segons van informar els pilots d'helicòpter. Acusat d'incompliment de les normes legals i incompliment del deure; es van retirar els càrrecs. CPT Thomas K. Willingham – Companyia B, 4t Batalló, 3r Regiment d'Infanteria, assignat a la Força de Tasques Barker; acusat de fer declaracions oficials falses i no denunciar un delicte greu; càrrecs retirats. En total, 14 oficials directament i indirectament implicats en l'operació, inclosos dos generals, van ser investigats en relació amb la massacre de Mỹ Lai, excepte el tinent Frank A. Barker, el capità Earl Michaels i el sotstinent Stephen Brooks, que van morir abans de l'inici de la investigació. 1a Patrulla, Companyia Charlie, 1r Batalló, 20è Regiment d'Infanteria PFC James Bergthold, Sr. – Assistent d'artiller i portador de municions en un equip de metralladores amb Maples. Mai va ser acusat de cap delicte. Va admetre que va matar una dona ferida que va trobar en una cabana per alleujar-la del seu patiment. PFC Michael Bernhardt – Fuseller; va abandonar la Universitat de Miami per presentar-se voluntari a l'exèrcit. Bernhardt es va negar a matar civils a Mỹ Lai. Segons sembla, el capità Medina va amenaçar més tard Bernhardt per dissuadir-lo d'exposar la massacre. Com a resultat, a Bernhardt se li van assignar tasques més perilloses, com ara vigilància puntual i, més tard, va patir una mena de peu de trinxera com a conseqüència directa. Bernhardt va explicar els fets a Ridenhour, que no era present a Mỹ Lai durant la massacre, i el va pressionar perquè continués la seva investigació. Més tard, ajudaria a exposar i detallar la massacre en nombroses entrevistes amb la premsa, i va exercir com a testimoni de l'acusació en el judici de Medina, on va ser sotmès a un intens interrogatori per part de l'advocat defensor F. Lee Bailey, recolzat per un equip d'advocats que incloïa Gary Myers. Bernhardt va rebre el Premi Humanista Ètic de 1970 de la Societat de Nova York per a la Cultura Ètica. PFC Herbert L. Carter – "rata de túnel"; es va disparar al peu mentre recarregava la pistola i va afirmar que es va disparar al peu per ser evacuat mèdicament del poble quan va començar la massacre. PFC Dennis L. Conti – Granader/Dramaminas; va declarar que inicialment es va negar a disparar, però més tard va disparar alguns projectils M79 contra un grup de persones que fugien amb un efecte desconegut. SP4 Lawrence C. La Croix – Cap d'esquadró; va testificar favorablement al capità Medina durant el seu judici. El 1993, va enviar una carta al The Angeles Times dient: "Ara, 25 anys després, fa poc que he deixat de tenir flashbacks d'aquell matí. Encara no puc tocar una arma sense vomitar. No puc interactuar amb ningú de la gran població vietnamita de Los Angeles per por que descobreixin qui sóc; i, com que no puc suportar el dolor de recordar o preguntar-me si potser tenien familiars o éssers estimats que van ser víctimes a Mỹ Lai... alguns de nosaltres caminarem per les selves i escoltarem els crits d'angoixa per tota l'eternitat". PFC James Joseph Dursi – Fuseller; va seguir les ordres d'acorralar civils, però es va negar a obrir foc, fins i tot quan el tinent Calley li ho va ordenar. Aquell mateix dia, havia disparat a un vilatà que fugia i que aparentment portava una arma, però que va resultar ser una dona que portava el seu nadó. Després, Dursi va jurar no tornar a matar. PFC Ronald Grzesik – cap d'equip. Va afirmar que va seguir les ordres de detenir civils però es va negar a matar-los. SP4 Robert E. Maples – Metrallador adjunt a l'esquadró del SSG Bacon; va declarar que va rebutjar una ordre de matar civils amagats en una rasa i va afirmar que el seu oficial al comandament va amenaçar de disparar-li. PFC Paul D. Meadlo – Fuseller; va dir que tenia por de ser disparat si no participava. Va perdre el peu a causa d'una mina terrestre l'endemà; més tard, va admetre públicament la seva participació en la massacre. SSG David Mitchell – Cap d'esquadró; acusat pels testimonis de disparar a la gent al lloc de la rasa; es va declarar innocent. Mitchell va ser absolt. SP4 Charles Sledge – Operador de radiotelefonia; més tard testimoni de l'acusació. PV2 Harry Stanley – Granader; va afirmar haver rebutjat una ordre del tinent Calley de matar civils que havien estat detinguts en un cràter de bomba, però es va negar a testificar contra Calley. Després que aparegués en un documental i en diversos diaris, la ciutat de Berkeley, Califòrnia, va designar el 17 d'octubre com el "Dia de Harry Stanley". SGT Esequiel Torres: anteriorment havia torturat i penjat un ancià perquè Torres va trobar sospitosa la seva cama embenada. Ell i Roschevitz (descrits a continuació) van participar en el tiroteig d'un grup de deu dones i cinc nens en una cabana. Calley va ordenar a Torres que manegés la metralladora i obrís foc contra els vilatans que s'havien agrupat. Abans que tots els membres del grup haguessin baixat, Torres va cessar el foc i es va negar a disparar de nou. Calley va prendre el control de la M60 i va acabar de disparar ell mateix als vilatans que quedaven del grup. Torres va ser acusat d'assassinat però absolt. Va morir el 26 de juny de 2015. SP4 Frederick J. Widmer – Operador assistent de radiotelefonia; Widmer, que ha estat objecte d'una acusació directa, ha dit: "El més inquietant que vaig veure va ser un noi, i això va ser una cosa que, ja saps, això és el que em persegueix de tota la prova allà baix. I hi havia un noi amb el braç disparat, mig disparat, mig agafat, i tenia una mirada desconcertada a la cara i deia: 'Què he fet, què ha passat?' Simplement, ja saps, és difícil de descriure, no ho podia comprendre. Jo, jo vaig disparar al noi, el vaig matar i... m'agradaria pensar-hi més o menys com un assassinat per pietat perquè algú altre l'hauria matat al final, però no va ser correcte". Widmer va morir l'11 d'agost de 2016, als 68 anys. Abans de ser enviats al Vietnam del Sud, tots els soldats de la Companyia Charlie van passar per un entrenament avançat d'infanteria i un entrenament bàsic d'unitat a la zona d'entrenament de Pohakuloa, a Hawaii. Als barracons de Schofield, un jutge advocat els va ensenyar a tractar els presoners de guerra i a distingir els guerrillers del Vietnam del Nord dels civils. Altres soldats Nicholas Capezza – Cap de metges; Companyia HQ; va insistir que no va veure res d'estrany. William Doherty i Michael Terry: soldats de la 3a Patrulla que van participar en la matança dels ferits en una rasa. Sergent Ronald L. Haeberle – Fotògraf; Oficina d'Informació, 11a Brigada; estava adscrit a la Companyia Charlie. Haeberle portava dues càmeres en blanc i negre de l'exèrcit per a fotos oficials i la seva pròpia càmera personal que contenia diapositives en color. Va presentar les fotos en blanc i negre com a part de l'informe sobre l'operació a les autoritats de la brigada. Segons el seu propi testimoni als consells de guerra, va admetre que les fotografies oficials generalment no incloïen soldats cometent els assassinats i generalment evitava identificar els autors individuals, mentre que la seva càmera personal en color contenia algunes imatges de soldats matant homes grans, dones de diverses edats i nens. Haeberle també va declarar que va destruir la majoria de les diapositives en color que incriminaven soldats individuals, ja que creia que era injust culpar només aquests individus quan molts més eren igualment culpables. Va donar les seves imatges en color al diari de la seva ciutat natal, The Plain Dealer, i després les va vendre a la revista Life. Inicialment es van criticar Haeberle per no informar del que va presenciar ni lliurar les seves fotografies en color a l'exèrcit. Va respondre que "mai havia considerat" entregar les seves fotos personals en color i va explicar: "Si un general somriu malament en una fotografia, he après a destruir-la... La meva experiència com a soldat allà és que si alguna cosa no es veu bé, un general somrient de manera equivocada... em vaig aturar i vaig destruir el negatiu". Creia que les seves fotografies mai haurien vist la llum si les hagués entregat. La pròpia investigació de l'exèrcit dels Estats Units es va confirmar que Haeberle havia estat, de fet, amonestat per fer fotos que "eren perjudicials per a l'exèrcit dels Estats Units". Sergent Minh, Duong – intèrpret de l'ARVN, 52è Destacament d'Intel·ligència Militar, adjunt a la Força de Tasques Barker; va confrontar el capità Medina sobre el nombre de civils que havien mort. Medina va respondre, segons s'informa: "Sergent Minh, no pregunti res, aquestes eren les ordres." Sergent Gary D. Roschevitz – Granader; 2a patrulla; segons el testimoni de James M. McBreen, Roschevitz va matar cinc o sis persones que eren juntes amb un tret del seu llançagranades M79, que va tenir un efecte d'escopeta després d'explotar; també va agafar un rifle M16 de Varnado Simpson per matar cinc presoners vietnamites. Segons diversos testimonis, més tard va obligar diverses dones a despullar-se amb la intenció de violar-les. Quan les dones es van negar, presumptament els va disparar. Mort el 12 d'agost de 2020 PFC Varnado Simpson – Fuseller; 2a Patrulla; va admetre que va matar unes 10 persones a My Lai per ordre del comandant Medina de matar no només persones, sinó fins i tot gats i gossos. Va disparar contra un grup de persones on presumptament va veure un home amb una arma, però en canvi va matar una dona amb un nadó. Es va suïcidar el 4 de maig de 1997, després de reconèixer repetidament el remordiment per diversos assassinats a Mỹ Lai. SGT Kenneth Hodges, cap d'esquadró, va ser acusat de violació i assassinat durant la massacre de My Lai. En totes les entrevistes concedides, va afirmar estrictament que estava seguint ordres. Tripulació de l'helicòpter de rescat WO1 Hugh Thompson Jr. SP4 Glenn Andreotta SP4 Lawrence Colburn Cobertura mediàtica Un fotògraf i un reporter de l'Oficina d'Informació de l'11a Brigada van ser assignats a la Task Force Barker i van desembarcar amb la Companyia Charlie a Sơn Mỹ el 16 de març de 1968. Ni l'Americal News Sheet publicat el 17 de març de 1968, ni el Trident, butlletí de l'11a Brigada d'Infanteria del 22 de març de 1968, van informar de les morts de no combatents a Mỹ Lai. Stars and Stripes va publicar un article laudatori, "Tropes nord-americanes envolten en vermell, maten 128", el 18 de març. El 12 d'abril de 1968, el Trident va escriure: "Les operacions més dures dutes a terme per la brigada a la zona de l'Operació Muscatine van implicar tres incursions separades al poble i als voltants de My Lai, que van costar als Viet Cong 276 morts". El 4 d'abril de 1968, l'oficina d'informació de l'11a Brigada va emetre un comunicat de premsa, "Operacions recents a Pinkville", sense informar de baixes massives entre els civils. Una investigació criminal posterior va descobrir que "cap dels dos individus va informar del que havien vist, el periodista va escriure un relat fals i enganyós de l'operació, i el fotògraf va ocultar i suprimir de les autoritats competents les proves fotogràfiques de les atrocitats que havia obtingut". Els primers informes sobre la massacre de Mỹ Lai van aparèixer als mitjans de comunicació nord-americans després que Fort Benning publiqués un comunicat de premsa relacionat amb els càrrecs presentats contra Calley. Aquest es va publicar el 5 de setembre de 1969. En conseqüència, la NBC va emetre el 10 de setembre de 1969 un segment de l'informe Huntley-Brinkley que informava dels assassinats de nombrosos civils al Vietnam del Sud. Després d'això, Ridenhour va decidir desobeir l'ordre de l'exèrcit de retenir la informació als mitjans de comunicació. Es va adreçar al periodista Ben Cole del Phoenix Republic, que va decidir no fer-se càrrec de la primícia. Charles Black, del Columbus Enquirer', va descobrir la història pel seu compte, però també va decidir suspendre-la. Dos importants mitjans de comunicació nacionals, The New York Times i The Washington Post, van rebre alguns consells amb informació parcial, però no van actuar en conseqüència. Ridenhour va trucar a Seymour Hersh el 22 d'octubre de 1969. El periodista d'investigació independent va dur a terme una investigació independent i va publicar per trencar el mur de silenci que envoltava la massacre de Mỹ Lai. Inicialment, Hersh va intentar vendre la història a les revistes Life i Look; ambdues la van rebutjar. Hersh va anar al petit Dispatch News Service, amb seu a Washington, que la va enviar a cinquanta grans diaris nord-americans; trenta la van acceptar per a la seva publicació. El periodista del New York Times, Henry Kamm, va investigar més a fons i va trobar diversos supervivents de la massacre de Mỹ Lai al Vietnam del Sud. Va estimar el nombre de civils morts en 567. A continuació, Ben Cole va publicar un article sobre Ronald Ridenhour, un artiller d'helicòpters i denunciant de l'exèrcit , que va ser un dels primers a començar a descobrir la veritat sobre la massacre de Mỹ Lai. Haeberle va contactar amb Joseph Eszterhas de The Plain Dealer, que va publicar les macabres imatges de Haeberle dels cadàvers d'homes, dones i nens el 20 de novembre de 1969. L'article de la revista Time del 28 de novembre de 1969 i a la revista Life del 5 de desembre de 1969, tots dos dels quals incloïen fotos de Haeberle, finalment van portar Mỹ Lai al primer pla del debat públic sobre la guerra del Vietnam. Richard L. Strout, el comentarista polític del Christian Science Monitor, va escriure: "L'autocensura de la premsa americana va frustrar les revelacions del Sr. Ridenhour durant un any. 'Ningú volia entrar-hi', va dir el seu agent sobre els telegrames enviats a les revistes Life, Look i Newsweek que exposaven acusacions." Després, entrevistes i històries relacionades amb la massacre de Mỹ Lai van començar a aparèixer regularment a la premsa americana i internacional. En concloure un informatiu de la televisió ABC, el presentador Frank Reynolds va dir a la seva audiència que, com a conseqüència de les acusacions, "el nostre esperit com a poble està marcat". La massacre, creia, oferia "l'argument més convincent fins ara presentat perquè els Estats Units posés fi a la seva participació al Vietnam, no només pel que la guerra està fent als vietnamites o a la nostra reputació a l'estranger, sinó pel que ens està fent a nosaltres". Representacions culturals Música Es van publicar més de 100 cançons sobre la massacre de My Lai i el tinent William Calley, identificats pel Vietnam War Song Project. Durant els anys de la guerra (de 1969 a 1973), les cançons pro-Calley van superar en nombre les cançons anti-Calley per 2-1, segons la investigació recopilada per Justin Brummer, l'editor fundador del Vietnam War Song Project. Totes les cançons de la postguerra van ser crítiques amb les accions de Calley i la seva patrulla. Comercialment, la cançó més reeixida va ser "The Battle Hymn of Lt. Calley" de Terry Nelson, que va arribar al número 37 del Billboard Hot 100 l'1 de maig de 1971, venent més d'1 milió de discos. Malgrat el seu èxit, Tex Ritter va cancel·lar la seva versió de la cançó perquè el seu segell discogràfic, Capitol, la considerava controvertida l. La versió de la cançó de John Deer va entrar a la llista Billboard Hot 100 l'1 de maig de 1971, al número 114. El 1971, el compositor estatunidenc Arnold Rosner va escriure una obra simfònica extensa titulada A My Lai Elegy . Va ser estrenada per la Simfònica de Colorado sota la direcció de Carl Topilow el 1974. L'obra va ser enregistrada per Toccata Classics el 2024, en una actuació de l'Orquestra Filharmònica de Londres sota la direcció de Nick Palmer. El 2016, Mỹ Lai, un relat operístic sobre la massacre, va ser creat pel compositor Jonathan Berger i amb llibret de Harriet Scott Chessman i interpretat pel Kronos Quartet, juntament amb el tenor Rinde Eckert i l'instrumentista de đàn tranh Vân-Ánh Vanessa Võ; centrat en les experiències de la intervenció del pilot d'helicòpter Hugh Thompson per aturar més vessament de sang entre els civils. L'òpera es va estrenar mundialment al Harris Theater de Chicago el 29 de gener de 2016 i va rebre una àmplia aclamació de la crítica. L'enregistrament de l'àlbum es va publicar el 16 de març de 2022 en el 54è aniversari de la massacre, inclòs el cinquantè aniversari de la fundació del Kronos Quartet. A la televisió, el cinema i el vídeo A la tercera temporada de Hawaii Five-O, l'episodi "To Kill or Be Killed", emès el 13 de gener de 1971, presenta un oficial de l'exèrcit altament condecorat que relata esdeveniments alusius a la massacre just abans de suïcidar-se. El curtmetratge documental de 1971 Interviews with My Lai Veterans va guanyar l'Oscar al millor curtmetratge documental. En ell, cinc soldats nord-americans parlaven de la seva participació en les massacres. El 1971 el corresponsal del programa de la CBS 60 Minutes, Morley Safer, visita el poble per a un segment "My Lai Revisited" emès el 13 d'abril de 1971. El 1975 Stanley Kramer i Lee Bernhard van dirigir un docudrama, Judgment: The Court Martial of Lieutenant William Calley, amb Tony Musante com a tinent Calley i Harrison Ford com a Frank Crowder. El 2 de maig de 1989 la cadena de televisió britànica Yorkshire Television va emetre el documental Four Hours in My Lai, dirigit per Kevin Sim, com a part de la sèrie First Tuesday. Utilitzant declaracions de testimonis presencials tant de vietnamites com d'estatunidencs, el programa va revelar noves proves sobre la massacre. Posteriorment, el programa va ser emès per la PBS als Estats Units el 23 de maig com a Remember My Lai (Frontline, Temporada 7). El 1994, la CBS va emetre un film en vídeo titulada My Lai Revisited al programa 60 Minutes. La fotografia de la massacre es mostra a la pantalla i es discuteix en un context filosòfic al film de terror de 1995 d'Abel Ferrara, The Addiction. El 15 de març de 2008 la BBC va emetre el documental The My Lai Tapes a Radio 4 i posteriorment al BBC World Service, tant en anglès com en vietnamita que utilitzava enregistraments d'àudio mai escoltats de testimonis presos al Pentàgon durant la Investigació dels Pars de 1969-70. El 26 d'abril de 2010 la cadena americana PBS va emetre un documental com a part de la seva sèrie American Experience, titulat The American Experience: My Lai. El 10 de desembre de 2010 el productor italià Gianni Paolucci va estrenar un film titulada My Lai Four, dirigida per Paolo Bertola, protagonitzada per l'actor estatunidenc Beau Ballinger com a Calley, i adaptada del llibre guanyador del Premi Pulitzer de Seymour Hersh. L'episodi 8 de la sèrie documental de Ken Burns del 2017 The Vietnam War tracta sobre aquests esdeveniments. El 2018 es va estrenar My Lai Inside, un documental de Christoph Felder Al teatre The Lieutenant és una òpera rock de Broadway de 1975 que tracta de la massacre de Mỹ Lai i els consells de guerra resultants. Va ser nominada a quatre premis Tony, incloent-hi Millor musical i Millor llibret de musical. Fotografia La massacre de Mỹ Lai, com molts altres esdeveniments al Vietnam, va ser capturada per càmera per personal de l'exèrcit dels Estats Units. Les imatges més publicades i gràfiques van ser preses per Haeberle, un fotògraf del Destacament d'Informació Pública de l'exèrcit dels Estats Units que acompanyava els homes de la Companyia Charlie aquell dia. El 2009 Haeberle va dir que havia destruït diverses fotografies que havia fet durant la massacre. A diferència de les fotografies dels cadàvers, les fotografies destruïdes representaven els nord-americans en el procés real d'assassinar civils vietnamites. Segons M. Paul Holsinger, el pòster And babies, que utilitzava una foto de Haeberle, va ser "fàcilment el pòster més reeixit per expressar la indignació que tants sentien pel cost humà del conflicte al sud-est asiàtic. Encara es veuen còpies amb freqüència en retrospectives que tracten la cultura popular de l'època de la guerra del Vietnam o en col·leccions d'art de l'època". Un altre soldat, John Henry Smail de la 3a Patrulla, va fer almenys 16 fotografies en color que representaven personal de l'exèrcit dels Estats Units, helicòpters i vistes aèries de Mỹ Lai. Aquestes, juntament amb les fotografies de Haeberle, es van incloure a l'"Informe del Departament de l'Exèrcit de revisió de les investigacions preliminars sobre l'incident de My Lai". L'extinent primer (1LT) Roger L. Alaux Jr., un observador d'artilleria avançada, que va ser assignat a la Companyia Charlie durant l'assalt de combat a Mỹ Lai 4, també va fer algunes fotografies des d'un helicòpter aquell dia, incloent-hi vistes aèries de Mỹ Lai i de la zona d'aterratge de la Companyia Charlie. Monuments històrics Ciutat Ho Chi Minh La massacre es commemora en dos llocs dins del Vietnam. El primer és a Ciutat Ho Chi Minh, al Museu de les Restes de la Guerra, que conté exposicions relacionades amb la Primera Guerra d'Indoxina i la Segona Guerra d'Indoxina (la Guerra del Vietnam als Estats Units). Aquest museu és el més popular de la ciutat, i atrau aproximadament mig milió de visitants cada any. Diverses fotos de Haeberle s'exhibeixen al museu juntament amb altres artefactes i informació sobre la massacre. Sơn Mỹ El segon és el Museu Memorial de Sơn Mỹ, que es troba al lloc de la massacre i inclou les restes del poble de Sơn Mỹ, a la província de Quảng Ngãi. Una gran placa de marbre negre just a l'entrada del museu enumera els noms dels 504 civils assassinats per les tropes americanes, incloent-hi "17 dones embarassades i 210 nens menors de 13 anys". Dins del museu es mostren diverses versions ampliades de les fotos de Haeberle. Les imatges estan dramàticament retroil·luminades en color i comparteixen la paret central del fons amb una recreació a mida real de soldats americans "detenint i disparant als vilatans acovardits." El museu també celebra herois americans, com ara Ridenhour, que va ser el primer a denunciar els assassinats, així com Thompson i Colburn, que van intervenir per salvar diversos vilatans. Al centre del recinte del museu, que es troba al cor del poble destruït, hi ha un gran monument de pedra. Els dos nens de la part inferior dreta de l'escultura estan modelats a partir dels dos nens d'una de les fotos de Haeberle, sovint anomenada "Dos nens en un camí". Els dos germans van ser ferits de trets, però van sobreviure. Alguns veterans nord-americans opten per anar en pelegrinatge al lloc de la massacre per curar-se i reconciliar-se. Parc de la Pau de Mỹ Lai El 30è aniversari de la massacre, el 16 de març de 1998, es va celebrar una cerimònia d'inici de les obres del Parc de la Pau de Mỹ Lai, a 2 km del lloc de la massacre. Veterans, inclosos Thompson i Colburn, van assistir a la cerimònia. Mike Boehm, un veterà que va tenir un paper fonamental en l'esforç del parc de la pau, va dir: "No podem oblidar el passat, però tampoc podem viure amb ràbia i odi. Amb aquest parc de la pau, hem creat un monument verd, ondulant i viu a la pau." El 16 de març de 2001 es va inaugurar el Parc de la Pau Mỹ Lai, una iniciativa conjunta de la Unió de Dones de la Província de Quảng Ngãi, l'organització benèfica quàquera de Madison i el govern vietnamita. Vegeu també Tribunal Russell Referències Bibliografia addicional Enllaços externs PBS American Experience: My Lai (full film) PBS American Experience: My Lai. Not the full film, but additional features: interviews, articles, photos, etc. My Lai Revisited: 47 Years Later, Seymour Hersh Travels to Vietnam Site of U.S. Massacre He Exposed from Democracy Now!