NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Castellón de la Plana

Castellón de la Plana (hiszp. wym. [kasteˈʎon de la ˈplana]), Castelló de la Plana (walenc. wym. [kasteˈʎo ðe la ˈplana]) – miasto we wschodniej Hiszpanii, we wspólnocie autonomicznej Walencja, na wybrzeżu Morza Śródziemnego, stolica prowincji Castellón i ośrodek administracyjny comarki Plana Alta. Liczy ok. 170 tys. mieszkańców. Klimat Nazwa Do roku 1982 miasto nosiło hiszpańską nazwę Castellón de la Plana. Dekretem Komisji Plenarnej Generalitat Valenciana z 19 lipca 1982 r. ustanowiono dwie równoległe nazwy, hiszpańską Castellón de la Plana oraz walencką (katalońską) Castelló de la Plana. Na mocy dekretu z 22 marca 2019 r. wyłączny status urzędowy nadano nazwie walenckiej. Dekretem z 17 grudnia 2024 r. powrócono do nazwy dwujęzycznej. Ludzie związani z Castellón de la Plana Urodziła się tutaj Sara Sorribes Tormo, hiszpańska tenisistka. Zobacz też lista gmin prowincji Castellón Castellón de la Plana (stacja kolejowa) Przypisy
Castellón de la Plana

Castellón de la Plana (în valenciană, Castelló de la Plana), este un oraș din Comunitatea Valenciană, o regiune autonomă din Regatul Spaniei. Este, de asemenea, capitala Provinciei Castellón (în valenciană, Província de Castelló), situată pe coasta mediteraneană a Spaniei. Orașul numără 172.624 locuitori (INE 2007) și este nucleul unei arii metropolitane de 298.678 locuitori. Celelalte orașe importante ale Provinciei Castellón sunt Vinaròs, Benicarló, Benicàssim, Vila-real, Borriana, Onda, Sogorb și Vall d'Uixó. Istorie Resturile arheologice găsite în Deșertul de las Palmas arată că această zonă a fost locuită permanent din Neolitic. Cu toate acestea, în șederea actuală al orașului nu s-au găsit resturi care confirmă o așezare anterioară fondației acestui oraș. Din epoca iberă sau descoperit numeroase resturi, dintre care ies în evidență foile de plumb găsite în Grao cu inscripții care încă nu au fost descifrate și cu resturile unui sat care se află în zona Fuente de la Reina. Puține sunt resturile descoperite din epoca Imperiului Roman, chiar dacă în această epocă populația poate să se fi așezat permanent, în primul rând în nuclee diseminate și după în Muntele Magdalena protejați de un castel din cauza explorațiilor minere în căutare de argint în actualul Borriol. Personalități născute aici Vicente Castell (1871 - 1934), pictor. Vezi și Listă de orașe din Spania Ghidul străzilor orașului Castellón de la Plana Arhivat în 25 iulie 2008, la Wayback Machine. Generalitat Valenciana Comunitatea Valenciană
Кастельон-де-ла-Плана

Кастельо́н-де-ла-Пла́на (вален. Castelló de la Plana [kasteˈʎo ðe la ˈplana], исп. Castellón de la Plana [kasteˈʎon de la ˈplana]) — город и муниципалитет в Испании, в автономном сообществе Валенсия, административный центр провинции Кастельон. Муниципалитет находится в составе района (комарки) Плана-Альта. Население — 180 005 жителей (2009). Расположен на берегу Средиземного моря. Расстояние до центра провинции — 72 км. Транспорт представлен автобусами и троллейбусами (троллейбус курсирует с 2008 года), в городе имеется много авторазвязок, есть также ж/д станция. Фотографии Примечания Ссылки Официальная страница Архивная копия от 12 июля 2012 на Wayback Machine Web de Turismo de Castellón realizada por la Agencia Valenciana de Turisme (недоступная ссылка — история). Federación Valenciana de Municipios y Provincias — Guía Turística . Архивировано из оригинала 27 августа 2006 года. web No Oficial sobre Castellón
Кастељон де ла Плана

Кастељон де ла Плана (шп. Castellón de la Plana; шп. Castelló de la Plana) град је у шпанској аутономној заједници Валенсија и главни је град истоимене покрајине Кастељон. Становништво Према процени, у граду је 2008. живело 177.924 становника. Партнерски градови Шателро Референце Спољашње везе
Castelló de la Plana

Castelló de la Plana (valencianskt uttal: [kasteˈʎo ðe la ˈplana], spanska: Castellón de la Plana [kasteˈʎon de la ˈplana]) är en stad och kommun i den autonoma regionen Valencia i östra Spanien. Staden ligger cirka 64,5 kilometer nordost om Valencia. Castelló de la Plana är huvudort i provinsen Castelló. Kommunen har 183 711 invånare (2025), på en yta av 111,33 km². Kommunen omfattar även den obefolkade ögruppen Islas Columbretes, som är belägen cirka 50 kilometer utanför kusten. Staden är belägen mitt på spanska ostkusten mot Medelhavet, på Costa del Azahar i Levante. I staden finns ett universitet och hamn för industri och fiskenäring. Staden grundades år 1251 genom ett "Carta Puebla", stadsprivilegium utfärdat av kung Jakob I av Aragonien. Strax sydväst om Castelló de la Plana ligger Vila-real (spanska: Villarreal) som hyser fotbollslaget Villarreal CF i Spaniens högsta division La Liga. Orten Grau de Castelló (spanska: Grao de Castellón) ligger cirka 4,5 kilometer öster om Castellós innerstad, precis vid Medelhavets rand. Här ligger även Castellós stora hamn, oljeraffinaderier och diverse terminaler. Runt Castelló trängs citrusodlingar med fabriker, framför allt keramik- och möbeltillverkning. Castelló de la Planas största lokala dagstidning är El Periodico Mediterraneo, följt av lokalversionen av Levante-EMV Castellón. Golfspelaren Sergio García Fernández är född i Castelló de la Plana. Orter Orter (núcleos) i kommunen Castelló de la Plana (inom parentes invånarantal 1 januari 2024): Kommunikationer Från staden går det tågförbindelser mot Valencia i söder samt Zaragoza och Barcelona i norr. En internationell flygplats, Aeropuerto de Castellón-Costa Azahar, byggdes mellan 2004 och 2011. Den trafikeras reguljärt sedan september 2015. Hamnen är främst för industribruk, men det finns en marina för fritidsbåtar samt kommersiella båtutflykter till exempelvis den lilla ögruppen Islas Columbretes. Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Castelló de la Plana. Officiell webbplats
Кастельйон-де-ла-Плана

Кастельйо́н-де-ла-Плана (ісп. Castellón de la Plana, МФА: [kasteˈʎon de la ˈplana]; валенсійська: Castelló de la Plana) — місто і муніципалітет на середземноморському узбережжі Іспанії в районі Коста-дель-Асаар, адміністративний центр провінції Кастельйон. Також — Кастельон-де-ла-Плана. Назва Кастельйо́н-де-ла-Плана (ісп. Castellón de la Plana, МФА: [kasteˈʎon de la ˈplana]) — іспанська назва. Кастельо́н (ісп. Castellón, МФА: [kasteˈʎon]) — скорочена іспанська назва. Релігія Центр Сегорбе-Кастельйонської діоцезії Католицької церкви. Уродженці Вісенте Хінер — іспанський канонік і художник доби бароко Марина Альбіоль (* 1982) — іспанський політичний діяч. Примітки Посилання Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Кастельйон-де-ла-Плана
Isla de Tabarca

Isla de Tabarca, také Nueva Tabarca nebo Isla Plana, je ostrůvek ve Středozemním moři, který je administrativní součástí 22 km vzdáleného španělského města Alicante. Dosahuje délky 1800 m a maximální šířky 450 m, žije na něm okolo šedesáti obyvatel (je nejmenším obydleným ostrovem Španělska). Nejvyšší nadmořská výška činí 15 metrů. Poblíž hlavního ostrova se nacházejí menší neobydlené ostrůvky Nau, Galera a Cantera, v okolním moři byla vyhlášena mořská rezervace o rozloze 1400 hektarů, kde žije tuleň středomořský. Ostrov je vyhlášenou turistickou atrakcí díky historické architektuře, čistým plážím a místnímu pokrmu z ryb a rýže caldero; v letní sezóně sem připlouvá okolo čtyř tisíc návštěvníků denně. Strabón zmiňuje ostrov pod názvem Planesia, později byl pojmenován podle svatého Pavla, který zde údajně pobýval. Roku 1760 nařídil král Karel III. Španělský stavbu vojenské základny proti nájezdům berberských pirátů. Inženýr Fernando Méndez de Ras zde nechal postavit opevněné městečko podle moderního urbanistického plánu, které pak osídlili Janované z města Tabarka ležícího v dnešním Tunisku, podle něhož dostal ostrov nové jméno. Počátkem dvacátého století zde pobýval básník Salvador Rueda, díky jehož tvorbě získal Isla de Tabarca přízvisko ostrov poezie. S místní historií seznamuje návštěvníky muzeum v historické budově Almadraba. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Isla de Tabarca na Wikimedia Commons
Tabarca (Insel)

Die Insel Tabarca (auch Nueva Tabarca genannt) befindet sich im Mittelmeer in der Nähe des Kaps von Santa Pola bei Alicante, von dem sie rund 5 km entfernt ist. Sie wird von Alicante aus verwaltet, das rund 20 km nördlich der Insel liegt. Sie ist die einzige bewohnte Insel in der Comunidad Valenciana. Die Insel ist 1800 Meter lang und erreicht eine Breite von ungefähr 380 Metern. Nahe der Hauptinsel befinden sich drei kleinere Nebeninseln, Cantera im Westen, Nau im Osten und Galera im Süden. Cantera im Westen der Insel (la cantera = ‚der Steinbruch‘) wurde erst durch Gesteinsabbau zu einer Insel, die durch ein seichtes Meeresstück getrennt ist. Die Einwohnerzahl ist rückläufig, im Jahr 2003 wurden auf der Insel 135 Bewohner gezählt, 2009 dann 73, 2015 waren es 55. Von den Griechen wurde die Insel wahrscheinlich Planesia genannt, anschließend unter den Römern Planaria. Im Jahr 1768 kamen hauptsächlich genuesische Gefangene hierher, die von der tunesischen Insel Tabarka stammten und von König Karl III. gerettet wurden. Er befahl einen Teil der Insel einzudeichen, wo die Menschen leben sollten. Die Insel wurde daher Nueva Tabarka bzw. heute nur mehr Tabarca genannt. Der Haupterwerb der Inselbewohner besteht im Tourismus. Die Insel wird vor allem im Sommer besucht, wenn Tagesausflüge von Alicante oder Santa Pola aus unternommen werden. Weblinks
Tabarca

Tabarca est une île de la mer Méditerranée située à environ cinq kilomètres au large des côtes espagnoles, à vingt kilomètres de la ville d'Alicante. Toponymie Elle est connue en espagnol sous les noms de Tabarca, Nueva Tabarca ou Plana (qui vient de plat, sans relief), et en valencien sous le nom de Nova Tabarca. Géographie Elle est la plus grande île de la Communauté valencienne et la seule à être habitée. Histoire Avant 1700, l'île portait le nom d’Isla de Sant Pau (« Île Saint-Paul ») ou d’Illa Plana (« Île Plate »), et servait de refuge pour les pirates barbaresques. Afin de priver les pirates, opérant à partir d'Alger, de cette base d'appui pour leurs coups de main effectués sur les côtes espagnoles, elle est fortifiée en 1760 sur les ordres de Charles III d'Espagne. Elle fut peuplée de génois Tabarquins, réduits en esclavage à la suite de la prise de Tabarque par le bey de Tunis en 1741 et rachetés par la couronne espagnole. C'est alors qu'elle prit le nom de Nova Tabarca (« Nouvelle Tabarque »), puis Nueva Tabarca à partir de 1770. Les Tabarquins rachetés furent d'abord installés à Alicante, où ils occupèrent le collège jésuite, puis déplacés dans l'île avec une garnison espagnole. Les fortifications furent construites par l'ingénieur Fernando Méndez Ras. En 1850, le gouverneur et la garnison furent supprimés, et à la fin du XIXe siècle, la population était d'environ 1 000 habitants, vivant principalement de la pêche. De nos jours, sa population s'est complètement fondue dans la culture hispanique. On y voit toujours les portes de la citadelle, la maison du gouverneur et l'église Saints Pierre et Paul, construite en 1779. L'île est jumelée avec l'île San Pietro en Sardaigne, également peuplée de réfugiés tabarquins. Aire protégée L'île est aussi une Réserve Marine (Tabarca). Phare Notes et références Voir aussi Articles connexes Tabarquin Portail du Pays valencien Portail des îles Portail de la mer Méditerranée
Tabarca (Spagna)

L'isola di Tabarca, di Nuova Tabarca o Piana (catalano: Nova Tabarca o Plana, spagnolo: Tabarca, Nueva Tabarca o Plana, in ligure: Tabarca, Taböca o Nêuva Tabarca, Nêuva Tabörca o Îzoa Ciann-a) è un'isola del mar Mediterraneo situata a circa 20 km dalla città di Alicante, a circa 8 km dal porto di Santa Pola e a poco più di 4.300 metri dal capo di Santa Pola (2,35 miglia nautiche); è l'isola più grande della comunità autonoma Valenciana e l'unica abitata. Geografia La lunghezza massima è di 1.800 metri e la larghezza massima di circa 450 metri, per un'estensione di 0,3 km². La sua conformazione è pianeggiante, con una altitudine massima di 15 m s.l.m. Presso l'isola principale si trovano tre isolotti (la Nao, la Galera e la Cantera). Tutta la popolazione (68 abitanti) è concentrata nella parte ovest dell'isola, dove spiccano la chiesa e le mura, mentre nella parte est si trovano solamente un'antica torre e alcuni campi coltivati. Storia Varie popolazioni hanno dimorato nell'isola o hanno avuto contatti con la stessa. I Greci la denominarono Planesia, Πλανησία e i Romani Planaria. I corsari barbareschi venuti da Algeri l'occuparono in svariate occasioni come base per gli attacchi alla costa alicantina. Prima del 1700 era conosciuta come Illa Plana (Isola Piana) o Illa de Sant Pau (Isola di San Paolo), poiché si riteneva fosse l'isola in cui sbarcò San Paolo. La sua attuale denominazione è dovuta all'insediamento, durante il regno di Carlo III di Spagna, di 69 famiglie di origine genovese provenienti dalla piccola isola-colonia di Tabarka, sita a circa 300 metri dalle coste tunisine. Dipendenza della Repubblica di Genova, la Tabarka africana fu occupata nel 1741 dal bey di Tunisi, per diventare algerina nel 1756. Il monarca spagnolo riscattò le famiglie genovesi nel 1768 e le trasferì ad Alicante, dove, provvisoriamente, si installarono nel Collegio della Compagnia di Gesù, libero dacché ne furono espulsi i Gesuiti. In seguito si insediarono definitivamente nell'isola di Sant Pau, dove vennero costruite mura, batterie, bastioni, magazzini e case, che costituiscono un interessante e singolare esempio dell'attività ricolonizzatrice di Carlo III. A partire dal 1770 l'isola prese il nome di Nueva Tabarca. I cognomi più comuni dei suoi attuali abitanti ne tradiscono l'origine genovese: Chacopino (Giacoppino), Luchoro (Luxoro), Manzanaro (Mazzanaro), Salieto (Saglietto), Parodi, Pianello, Russo e molti altri. Ecologia Nel 1986 le acque intorno a Tabarca sono state dichiarate riserva marina, la prima del suo genere in Spagna, con un'estensione di 1400 ettari. Voci correlate Tabarchini Calasetta Carloforte Pegli Dialetto tabarchino Tabarka Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Tabarca Collegamenti esterni (ES) Sito ufficiale, su alicanteturismo.com.
Tabarca

Tabarca is een klein eiland dat zich voor de Spaanse kust bevindt op enkele kilometers van de plaats Santa Pola. Het eiland maakt deel uit van de provincie Alicante. Het is 1800 meter lang en het heeft een maximale breedte van 400 meter. De maximale hoogte bedraagt 15 meter. In de onmiddellijke omgeving ervan liggen een aantal kleinere, onbewoonde, eilanden en klippen. Geschiedenis Het eiland is lange tijd een eldorado voor piraten geweest. De Spaanse koning Karel III heeft het eiland echter doen bevolken met 300 Genuese voormalige krijgsgevangenen, die vastgehouden werden op het Tunesische eiland Tabarka. Deze werden daartoe vrijgekocht. Daarop werd het eiland in 1768 omgedoopt tot Nueva Tabarca. Voorheen heette het ook Isla Plana (Vlak eiland). Het eiland werd gebruikt als vesting tegen de Berbers in Noord-Afrika. Het door de Genuezen te bevolken dorpje werd gebouwd volgens een rechthoekig stratenpatroon, overeenkomstig de denkbeelden van de Renaissance en de Verlichting. Het werd door verdedigingsmuren omgeven, die ook nu nog te bewonderen zijn, inclusief de twee poorten. De bouwmaterialen werden gewonnen op het Islote la Cantera, een onbewoond eilandje vlak bij het dorp. De Petrus- en Pauluskerk (Iglesia de San Pedro y San Pablo) werd in 2007 gerestaureerd. De Verdedigingstoren van San José werd gebouwd in 1789. Het is het meest opvallende gebouw buiten het stadje. In de 19e eeuw werd het gebruikt als een staatsgevangenis. Hieruit ontsnappen was moeilijk, ook al omdat het gebouw omringd was door een vierkante haag van cactussen, die deels nog intact is. Verder nog naar het oosten bevindt zich de vuurtoren uit 1854. Op de uiterste oostpunt bevindt zich de begraafplaats. Omstreeks 1850 verloor het eiland zijn militaire betekenis. De bevolking kromp in tot 50 zielen in de wintertijd. Deze mensen leefden van de visserij. De geschiedenis en cultuur van het eiland worden gepresenteerd in het Museo Nueva Tabarca. Natuur Het eiland is laag en aangezien het er vaak hard waait is de flora aangepast aan deze extreme omstandigheden. op het land is er dan ook een eenvoudig ecosysteem. Het eiland is opgebouwd uit vulkanisch materiaal, waarin door de golfslag holten zijn gevormd. Men kan het gehele eiland gemakkelijk te voet bezoeken. Het heldere water dat het eiland omringt maakt het tot een kraamkamer van vele levensvormen. De omgeving van het eiland is dan ook tot zeereservaat uitgeroepen. Bereikbaarheid Er is een bootverbinding van het eiland met Alicante terwijl er ook vanuit het nabijere Santa Pola een veerdienst is. Vanuit Torrevieja, Benidorm en El Campello is het eiland ook bereikbaar.
Tabarca (Hiszpania)

Tabarca (hiszp. Isla de Tabarca lub Isla de Nueva Tabarca) – wyspa na Morzu Śródziemnym, zlokalizowana na terenie wspólnoty autonomicznej Walencja, w pobliżu Alicante (20 km) i Santa Pola (8 km) oraz przylądka Cabo de Santa Pola (4,3 km). Tabarca jest największą (0,3 km²) i jedyną zamieszkaną wyspą niewielkiego archipelagu, złożonego z kilkunastu wysepek, głazów i płycizn, z których największe to: Islote de la Nao Islote de la Galera Punta del Bol Bajo de la Nao o de la Llosa Escull Forat Escull Roig Administracyjnie wyspa należy do miasta Alicante. Jej maksymalna długość to 1800 m, a szerokość – 380 m. Najwyższy punkt ma 15 m n.p.m. Wyspa dzieli się na dwie zasadnicze części połączone wąskim przesmykiem, w którym ulokowano port: wschodnią – niezamieszkaną, porośniętą roślinnością wydmową i opuncjami – znajdują się tutaj ruiny fortu, cmentarz i latarnia morska Isla de Tabarca, a także lęgowiska ptaków, zachodnią – zajętą przez osadę Isla Plana o Nueva Tabarca, zabudowaną starą architekturą rybacką z kościołem i rynkiem. Wyspa znana była Grekom (Planesia) i Rzymianom (Planaria). Około 1700 zwano ją Wyspą św. Pawła (Illa de Sant Pau). Obecna nazwa pochodzi od liguryjskich osadników z tunezyjskiej wyspy Tabarki z XVIII wieku. Przez krótki czas wyspa wykorzystywana była jako więzienie. W 2009 miasteczko zamieszkiwało 73 stałych mieszkańców. Kod pocztowy to 03138. Gospodarka wyspy nastawiona jest na obsługę ruchu turystycznego – funkcjonują tu liczne restauracje serwujące dania rybne i paellę, a także sklepy z pamiątkami. Nie ma na wyspie samochodów, a jedynie wózki widłowe. Do portu zawijają regularnie katamarany i statki turystyczne z Alicante (godzina rejsu) i Santa Pola (kilkadziesiąt minut). 24 maja 2004 otwarto w pobliżu portu Muzeum Wyspy Tabarca (Museo Nueva Tabarca). Islote de la Nao stanowi rezerwat florystyczny, chroniący także liczne lęgowiska ptaków. Ponadto na wyspie występują gatunki endemiczne: anisolabis marítima, cryptocefalus espagnoli i brachynema espagnoli. W wodach wokół wyspy istnieją najbujniejsze w hiszpańskich wodach murawy posidonia oceanica. Przypisy Bibliografia Costa Blanca, mapa 1:150.000, Freytag&Berndt, Wiedeń, ISBN 978-3-7079-0768-1. https://www.alicante-spain.com/tabarca-island.html – strona wyspy (dostęp 2010-05-22) http://www.reservasmarinas.net/reservas/tabarca/pdf/tabarca.pdf – mapa archipelagu (dostęp 2010-05-22) tablice turystyczne i pamiątkowe na wyspie
Табарка (остров)

Табарка (исп. Isla Plana o Nueva Tabarca; также Новая Табарка лат. Nova Tabarca) — небольшой остров в составе королевства Испания, расположенный в западной части акватории Средиземного моря. Площадь около 0,3 км² (30 га), находится в 22 км к югу от города Аликанте и в 4,5 км от суши (мыс Св. Павла). Имея длину 1750 м и макс. ширину 300 м, остров является самым маленьким обитаемым островом Испании с постоянным населением 59 чел. (2013). Остров представляет собой небольшое возвышенное плато, окруженное мелкими островками Ля-Нау (la Nau), Ля-Галера (la Galera) и Ля-Кантера (la Cantera). История Попытки христиан (арагонцев) закрепиться на острове отмечались ещё в 1337 году, когда полным ходом шла Реконкиста всей Испании. Однако вплоть до 1760 года остров и воды вокруг него фактически контролировали мавританские пираты, нападавшие на прибрежные районы континента. Постоянное христианское поселение здесь возникло в 1768 году, когда испанский монарх приютил остатки потерпевших крушение итальянских (лигурийских) поселенцев, которые покинули оставленный Генуей под натиском турок-османов город-остров Табарка у берегов Туниса. До настоящего времени большинство коренных осровитян имеют итальянские фамилии, хотя со временем они перешли на испанский язык. Употребляется также и валенсийский язык. Динамика численности населения Литература Tabarca, isla de // Gran Enciclopedia Temática de la Comunidad Valenciana. Geografía. — Valencia: Prensa Valenciana, 2009. Ссылки Tabarca en la web del Ayuntamiento de Alicante (исп.). Дата обращения: 12 июля 2019. Архивировано из оригинала 13 июня 2005 года.
Illa de Tabarca

Illa de Tabarca är en ö i Spanien. Den ligger i provinsen Provincia de Alicante och regionen Valencia, i den sydöstra delen av landet, 400 km sydost om huvudstaden Madrid. Arean är 0,30 kvadratkilometer. Terrängen på Illa de Tabarca är mycket platt. Öns högsta punkt är 13 meter över havet. Den sträcker sig 0,6 kilometer i nord-sydlig riktning, och 1,2 kilometer i öst-västlig riktning. Kommentarer Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Illa de Tabarca.
Costera

La Costera és una comarca central del País Valencià, amb capital a Xàtiva. Geografia Limita al nord amb la Canal de Navarrés i la Ribera Alta, a l'est mínimament amb la Safor, al sud amb la Vall d'Albaida i a l'oest amb l'Alt Vinalopó i Castella. La comarca està dividida geogràficament en tres subcomarques, la Vall de Montesa una gran vall que aplega les poblacions de Montesa, Vallada, Moixent i la Font de la Figuera; la Costera de Ranes una vall més estreta i en costera que aplega les poblacions de la Llosa de Ranes, Rotglà i Corberà, Llanera de Ranes, Torrella, Cerdà, Vallés, la Granja de la Costera, l'Alcúdia de Crespins i Canals, a la qual també s'inclou Estubeny; i l'Horta de Xàtiva una extensa horta amb el Puig al bell mig que aplega els pobles de Xàtiva, Novetlè, Barxeta, Llocnou d'En Fenollet i el Genovés (situat, com Xàtiva entre falda de la muntanya i començament de la vall). La comarca de la Costera és una comarca estreta que s'estén d'est a oest entre la Serra Grossa i la serra d'Énguera, i ha sigut un pas natural entre Castella i el País Valencià durant tota la història. Per això, la Costera no només és travessada pel riu Cànyoles, sinó també pel camí de Castella o camí Reial. Municipis Les dades bàsiques dels «19 municipis», amb les xifres de població del padró municipal d'habitants 2023, són: Història La comarca de la Costera és de creació moderna, l'any 1989, i hi comprèn part de les antigues comarques de la Vall de Montesa, la Costera de Ranes, i l'Horta de Xàtiva, a més del municipi d'Estubeny (antiga comarca de la Ribera Alta). Aquestes comarques antigues apareixen al mapa de comarques d'Emili Beüt «Comarques naturals del Regne de València» publicat l'any 1934. Evolució dels municipis de la comarca Fins al segle xix la comarca tenia 26 municipis que van reduir-se fins als actuals 19 a la segona meitat d'eixe segle per diferents causes, una d'elles la poca població de moltes de les localitats. El 1857 els municipis de Corberà i Rotglà es fusionaren i van formar l'actual Rotglà i Corberà, mentre que les localitats de Sorió i la Torre d'en Lloris s'annexionaren a Xàtiva i Alboi va passar a dependre del Genovés. Eixe mateix any es va formar, per contra, el municipi de la Granja de la Costera al separar-se de Vallés. El 1877 desapareixerien com a municipis la Torre de Cerdà i Torrent de Fenollet, que serien annexionats als municipis d'Aiacor i Llanera de Ranes, respectivament. El 1887 encara, la xicoteta localitat d'Annauir passaria a ser annexionada a Xàtiva, mentre que Aiacor (amb la Torre de Cerdà annexionada una dècada abans) passaria a dependre definitivament de Canals. Així es van configurar els 19 municipis que formen la comarca actualment. Referències Vegeu també Llista de monuments de la Costera Escuts i banderes de la Costera Viccionari