NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Molino de Farinós

El Molino de Farinós o Molino Nuevo (en valenciano Molí de Farinós o Molí Nou) es un molino hidráulico ubicado en la huerta, situado a medio camino de los términos municipales de Valencia, partida de Benimaclet, y el de Alboraya, partida de Masquefa, en el Camí de Farinós, s/n. Fue declarado Bien de Relevancia Local, con el código EPH_SUR_14.01, como consecuencia del decreto de la Generalidad Valenciana, 73/2006 de 26 de mayo. El conjunto construido está conformado por el propio molino, la alquería y unas edificaciones anexas.​ la técnica constructiva es la masonería, con escasa utilización del ladrillo. El molino consta de dos plantas, la inferior reacondicionada en varias ocasiones en función de su uso a lo lartgo de sus dos siglos de existencia. El acceso a la alquería está en la fachada sur. Consta de dos cuerpos, el central, con un tejado a dos aguas, y el adosado, con cubierta a un agua. Desde su construcción en 1817, la acequia de Vera pasa por debajo. Aunque ya no está en uso, se utiliza como vivienda no permanente. Su tipología corresponde a un alquería rural de principios del siglo XIX. Es un molino tardío dentro del sistema de la acequia de Rascaña, y es de los pocos que se halla en buen estado de conservación. De este molino harinero, no subsiste ningún elemento hidráulico ni la maquinaria. Solo son visibles los tajamares en la fachada oeste. Referencias «Catálogo de bienes y espacios protegidos de naturaleza rural. Revisión simplificada del Plan General de Valencia» (pdf). Consultado el 28 de julio de 2016. (enlace roto disponible en Internet Archive; véase el historial, la primera versión y la última). Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Molino de Farinós.
Església parroquial de Nostra Senyora de l'Assumpció

L'Església parroquial de Nostra Senyora de l'Assumpció és una església de tipus gòtic català de La Vila Joiosa. Va ser construïda el segle xvi sobre una ermita adjacent a una alqueria. Es troba al barri vell de la localitat prop de la Costera La Mar, amb la seua entrada principal situada a la plaça de l'Església. Està enclavada dins de les muralles que envoltaven a la ciutat antiga i adossada a aquestes juntament amb el castell, avui inexistent. Al seu torn existeixen diversos habitatges adherits, ja que usen parts dels llenços com a parets. L'edifici original fou construït el 1558 i consta d'una sola nau d'estil gòtic català dividida en sis trams. A l'interior hi ha un absis poligonal, el presbiteri, capelles entre els contraforts i una torre campanar que presideix el nucli històric i que antigament exercia funcions de vigilància. La seua il·luminació és reduïda i la decoració és escassa. En el Renaixement se li van adossar unes portades i en el Neoclassicisme, dues capelles consagrades a Santa Marta (patrona del municipi) i a la Immaculada Concepció. En ser església fortalesa, no només s'utilitzava per al culte i l'oració sinó també per a la defensa davant els atacs de pirates. De fet, l'absis compleix la funció de torre de la muralla. Com a fortalesa que és, disposava de sageteres perquè les usessin els arquers o, més endavant, els soldats amb pistoles o arcabussos. D'aquesta manera podien defensar a la població que s'amagava a l'església. Referències
Iglesia de la Asunción (Villajoyosa)

La iglesia parroquial de la Asunción es una iglesia-fortaleza construida a mediados del siglo XVI bajo el reinado de Felipe II, que se sitúa en el término municipal de Villajoyosa (Alicante) España. Descripción La propia iglesia fortaleza de la Asunción se levantó al tiempo que las murallas renacentistas, sobre un templo anterior. Se integra perfectamente en ellas, adquiriendo un carácter de iglesia fortaleza, de las que solo hay otros dos ejemplos en la actual provincia de Alicante: Jávea y Monforte. De hecho, el gran ábside conforma la torre mayor de la muralla, y como ella está dotado de saeteras. Como otras ciudades principales y capitales de comarca de la Corona de Aragón, esta iglesia arciprestal se dedicó a la advocación de la Virgen de la Asunción, cuya devoción fue introducida en el siglo XIII por el rey Jaime I el Conquistador. Declarada bien de interés cultural con su patrimonio mueble más destacado, esta iglesia, entre el gótico y el renacimiento, es interiormente de estilo gótico valenciano, característico de la época en el Reino de Valencia, con una única nave, capillas entre contrafuertes, escasa decoración y presbiterio poligonal. La portada principal es de mediados del siglo XVIII, de estilo barroco clasicista .​ En los últimos años la Parroquia y el Ayuntamiento de Villajoyosa están acometiendo trabajos de topografía y restauración de patrimonio mueble e inmueble .​ Las dos capillas mayores, del siglo XVIII, son la de la Purísima, al norte, y la de la Comunión o de Santa Marta, al sur, inaugurada en 1740, y que alberga la imagen de la patrona, una talla en madera del siglo XVII. La iglesia contiene numerosos sillares procedentes de monumentos de la ciudad romana, el foro de la cual se encontraba en la próxima plaza de la Generalidad. También hay algunas inscripciones funerarias romanas visibles en el interior y el exterior del templo, y el altar mayor fue durante siglos, desde su descubrimiento en 1543, la mensa epigráfica del macellum (mercado de carne) del municipium romano (CIL II, 3570).​ Véase también Bienes de interés cultural de la provincia de Alicante Referencias
Kościół Wniebowzięcia Najświętszej Maryi Panny w Villajoyosie

Kościół Wniebowzięcia Najświętszej Maryi Panny (hiszp. Iglesia de Nuestra Señora de la Asunción, kat. Església de Nostra Senyora de l'Assumpció) – rzymskokatolicka świątynia parafialna znajdująca się w hiszpańskim mieście Villajoyosa. Historia Kościół wzniesiono w połowie XVI wieku. W XVIII wieku do świątyni dobudowano dwie kaplice boczne: La Purísima i La Comunión oraz wykonano portal główny. 25 czerwca 1985 budynek wpisano do rejestru zabytków. W 2021 wieża kościoła została wyremontowana. Architektura Kościół salowy, gotycko-renesansowo-klasycystyczny. Reprezentuje typ tzw. kościoła fortecznego, jedna z trzech tego typu świątyń w prowincji Alicante. Klasycystyczny portal główny zdobią półkolumny i wieńczy go nisza z rzeźbą przedstawiającą św. Martę. Galeria Przypisy
Mas de Juan Edo

El mas de Juan Edo, més conegut amb el topònim en castellà de Masía de Juanedo, és un mas abandonat situat al terme municipal de Lludient, a la comarca de l'Alt Millars. L'any 1940 tenia vuit habitants. Té la particularitat d'haver estat una de les poques masies valencianoparlants que existien a la zona castellanoparlant del País Valencià. Situada a l'alt del Juncar, s'accedeix al despoblat a través de la carretera CV-193 (Llucena - Argeleta), la qual s'ha deixar al mas del Juncar per tal de prendre una pista de terra que es correspon amb el camí Reial d'Aragó. Entre els masos de la Cellarda i del Bataner naix una altra pista, cap a l'oest, que arriba fins a Juan Edo. El mas domina el barranc del Manzano, i es troba molt proper al límit municipal de Lludient amb Llucena i amb Argeleta. En el seu àmbit s'hi troben dues cavitats: la cova i la coveta de Juan Edo. Referències
Pont de l'Àngel Custodi

El pont de l'Àngel Custodi és un pont de la ciutat de València que creua l'antic llit del riu Túria i connecta l'avinguda de Peris i Valero amb el carrer d'Eduard Boscà, unint així l'antic camí de Trànsits. Va ser construït entre 1941 i 1948, obra de l'enginyer municipal Arturo Piera. Va ser construït en formigó armat, amb sis trams rectes, centrals i dos extrems sobre voltes de mig punt peraltat. L'entroncament amb les muralletes del riu està resolt a banda i banda amb xicotetes glorietes rectangulars. Posteriorment se li col·locaren fanals de ferro colat d'estil parisenc del segle xix. Té una longitud de 150 metres i una amplària de 31,60 metres després de l'última ampliació realitzada en 1967 (fins llavors en tenia 14 metres d'amplària). Disposa de dos sentits de direcció amb quatre carrils cadascun. Vegeu també Llista de ponts de la ciutat de València Enllaços externs Pont de l'Àngel Custodi Ajuntament de València Puente del Ángel Custodio Jdiezarnal.com
Mas de Benito

El mas de Benito, o de Benitos, és una caseria abandonada i en ruïnes del terme de Lludient, a la comarca castellanoparlant de l'Alt Millars, al País Valencià. La principal peculiaritat d'aquest mas és la d'estar disseminat en tres unitats: Casa Poncia o Casa La Poncia o Mas de Benito, Casa Mora o Casa de Mora, i Casería del Barranco Luis o Mas de Luis o Mas de Pardo. Tots aquests nuclis estan situats a la vora del camí del mas de Benito, que uneix el caseriu de Los Mores amb el camí de Cirat a Lludient. La masia, ubicada en plena serra del Cabezo i no gaire lluny de Benagera, domina la vall de la rambla de santa Anna i cau just per damunt del mas de l'Artijuela. Cap al 1934 tenia uns 20 habitants. L'any 1940 n'eren 22 de dret i 21 de fet. Referències
El Jaqués

El Jaqués és una masia abandonada i en ruïnes del terme de Lludient, a la comarca castellanoparlant de l'Alt Millars, al País Valencià. L'any 1940 tenia 7 habitants. Està situada al nord-oest del terme municipal, a prop de l'Atalaya, un dels cims més importants de la localitat, amb 858,60 msnm. A la seua vora passa el barranc del Jaqués. Aquest curs d'aigua està documentat amb aquesta denominació des del segle xviii, però no la masia, que no apareix als registres fins al segle xix. Referències
Mas de Fuente la Higuera

El mas de Fuente la Higuera, dit també mas de la Font de la Figuera en algunes fonts i documentat al segle xviii amb la denominació de masada de la fuente de la Yguera, és una masia abandonada i en ruïnes del terme de Lludient, a la comarca valenciana de parla castellana de l'Alt Millars. Està situada a l'Hoya de la Fuente la Higuera, a prop de l'actual carretera CV-194 (Fanzara - El Castell de Vilamalefa) i no gaire lluny del castell del Bou Negre, de La Muela d'Argeleta i del terme de Toga. L'any 1940 tenia únicament 5 habitants. El sacerdot i investigador Andrés Monzó topetà una destral del Neolític a prop de l'indret, cosa que l'induí a pensar que ací degué existir alguna mena de poblament prehistòric. La zona compta amb nombroses cavitats i, sols al voltant del mas, se'n compten almenys sis: dues coves i quatre avencs. Referències
Església de la Mare de Déu dels Desemparats (Benitandús)

L'església de la Mare de Déu dels Desemparats de Benitandús és un temple catòlic situat tot just a l'entrada del poble, a la vora del riu de Veo. Amb la consideració d'ermita, depèn eclesiàsticament de l'església de sant Miquel Arcàngel de l'Alcúdia de Veo, el cap municipal. Es va construir després de l'expulsió dels moriscos el 1609, i les seues característiques són més modestes que les de la resta d'esglésies de la serra d'Espadà. L'excepció és l'església de la Puríssima Concepció de Xinquer, amb la qual guarda un cert paregut. Les imatges, aixovar i ornaments d'aquest temple van ser cremats el 12 d'agost de 1936, durant els primers dies de la Guerra Civil espanyola. Arquitectura Estructura L'Església presenta una sola sala de planta rectangular, de reduïdes dimensions i sense corredor central, flanquejada a dreta i a esquerra per petits altars d'estil neoclàssic encastats en les parets. Les imatges que els presideixen són també de reduïdes dimensions i, entre d'altres, representen a la Puríssima Concepció, al Jesús de Medinaceli o a santa Apol·lònia, copatrona de Benitandús. Presideix el temple un altar major del mateix estil, amb un Crist crucificat a la fornícula central i un bust del Crist de Limpias a la part inferior. A la part esquerra d'aquest altar major se situa la imatge de la titular, la Mare de Déu dels Desemparats, sobre una peanya. El sostre és pla i la decoració pictòrica de l'interior està molt deteriorada. Façana principal La façana és senzilla i està emmarcada per dues pilastres rematades amb motius neoclàssics. Al damunt s'hi ubica l'espadanya, que sembla de factura més moderna. Presenta dos buits per a campanes, tot i que en l'actualitat no n'hi ha cap. Sobre la porta hi ha un òcul, l'única entrada de llum natural al temple, doncs no té vidreres enlloc. Referències
Iglesia de Nuestra Señora de los Desamparados (Benitandús)

La iglesia de la Virgen María de los Desamparados de Benitandús es un templo católico situado a la entrada del pueblo, al lado del río de Veo en España. Con la consideración de ermita, depende eclesiásticamente de la iglesia de san Miquel Arcángel de Alcudia de Veo, la cabeza municipal.​ Se construyó después de la expulsión de los moriscos el 1609, y sus características son más modestas que las del resto de iglesias de la sierra de Espadán. La excepción es la iglesia de la Purísima Concepción de Xinquer, con la cual guarda un cierto parecido. Las imágenes, ajuar y ornamentos de este templo fueron quemados el 12 de agosto de 1936, durante los primeros días de la Guerra Civil Española.​ Arquitectura Estructura La Iglesia presenta una sola sala de planta rectangular, de reducidas dimensiones y sin corredor central, flanqueada a derecha y a izquierda por pequeños altares de estilo neoclásico empotrados en las paredes. Las imágenes que los presiden son también de reducidas dimensiones y, entre otros, representan a la Inmaculada Concepción, a Jesús de Medinaceli o a santa Apolonia, copatrona de Benitandús. Preside el templo un altar mayor del mismo estilo, con un Cristo crucificado en la hornacina central y un busto del Cristo de Limpias en la parte inferior. En la parte izquierda de este altar mayor se sitúa la imagen de la titular, la Virgen de los Desamparados, sobre una peana. El techo es plano y la decoración pictórica del interior está muy deteriorada.​ Fachada principal La fachada es sencilla y está enmarcada por dos pilastras rematadas con motivos neoclásicos. Encima se ubica el espadañaa, que parece de factura más moderna. Presenta dos vacíos para campanas, a pesar de que en la actualidad no hay ninguna. Sobre la puerta hay un óculo, la única entrada de luz natural al templo, pues no tiene vidrieras en ninguna parte. Referencias
Església de Sant Miquel Arcàngel (l'Alcúdia de Veo)

L'església de sant Miquel Arcàngel és un temple catòlic a la localitat de l'Alcúdia de Veo, a la comarca de la Plana Baixa i en ple cor de la serra d'Espadà. Està integrat a l'Arxiprestat de la Mare de Déu de l'Esperança, dins del bisbat de Sogorb-Castelló. És cap de parròquia i té com a annexes les esglésies de Veo i de Benitandús. La seua construcció es va iniciar al segle xvii, en ser expulsats els moriscos del Regne de València i repoblar cristians la localitat. Els nous pobladors reformaren l'antiga mesquita, consagrada com església des de l'evangelització forçada dels sarraïns a mitjan segle xvi, i la destinaren a casa Abadia, tot edificant un nou temple parroquial. Les obres acabaren abans de 1748, doncs el 23 de març d'aquell any un terratrèmol sacsejà el País Valencià i feu que s'ensorrara tot el poble de l'Alcúdia de Veo, llevat de la torre campanar, que no va caure fins al dia 2 d'abril. L'agost de 1936 les imatges, retaules, aixovar i ornaments del temple foren cremats, durant els primers dies de la Guerra Civil espanyola. Arquitectura L'església de sant Miquel és un temple de reduïdes dimensions i d'estil barroc desornamentat. Presenta una sola nau rectangular amb sostre de volta i amb un llunet a cada tram. A banda i banda d'aquesta, oberts per arcs de mig punt, s'hi ubiquen diversos altars laterals. Als peus del temple hi és el cor. L'altar major és d'inspiració neoclàssica i està parcialment encastat a la paret del temple. El presideix la imatge del titular, sant Miquel Arcàngel, flanquejada per les de sant Francesc Xavier i sant Pere Màrtir. Al remat de l'altar s'hi llegeix JHS. La façana és de pedra i està decorada amb una portalada del mateix material al remat de la qual hi ha una finestra. Al mateix temps, la portalada emmarca una porta de fusta rectangular. La torre campanar està adossada a la façana del temple i es divideix en dos cossos. Tot i que té finestres per a quatre campanes, en l'actualitat només hi han tres: Maria Concepció. Peça realitzada el 1955 a València a partir de dues campanes anteriors del segle xviii, sent-ne almenys una d'ella de l'any 1701. Santa Bàrbara. Peça de l'any 1737. Miguela. Peça realitzada el 1955 a València a partir d'una campana de l'any 1867. Referències
Iglesia de San Miguel Arcángel (Alcudia de Veo)

La iglesia de san Miquel Arcángel es un templo católico en la localidad de Alcudia de Veo, en la comarca de la Plana Baja y en pleno corazón de la sierra de Espadán en España. Está integrado al Arciprestazgo de la Virgen María de Esperanza, dentro del obispado de Segorbe-Castellón. Es cabeza de parroquia y tiene como anejas las iglesias de Veo y de Benitandús. Su construcción se inició en el siglo XVII, al ser expulsados los moriscos del Reino de Valencia y repoblar cristianos la localidad. Los nuevos pobladores reformaron la antigua mezquita, consagrada como iglesia desde la evangelización forzada de los sarracenos a mediados de siglo XVI, y la destinaron a casa Abadía, edificando un nuevo templo parroquial.​ Las obras acabaron antes de 1748, pues el 23 de marzo de aquel año un terremoto sacudió el Reino de Valencia e hizo que se hundiera todo el pueblo de Alcudia de Veo, salvo la torre campanario, que cayó el día 2 de abril a causa de un segundo seísmo.​ En agosto de 1936 las imágenes, retablos, ajuar y ornamentos del templo fueron quemados, durante los primeros días de la Guerra Civil Española.​ Arquitectura La iglesia de san Miquel es un templo de reducidas dimensiones y de estilo barroco desornamentado. Presenta una sola nave rectangular con techo de bóveda y con un luneto en cada tramo. A ambos lados de ésta, abiertos por arcos de medio punto, se ubican varios altares laterales. A los pies del templo está el coro. El altar mayor es de inspiración neoclásica y está parcialmente empotrado a la pared del templo. Lo preside la imagen del titular, san Miquel Arcángel, flanqueada por las de santo Francisco Javier y san Pedro Mártir. Al final del altar se lee JHS. La fachada es de piedra y está decorada con una portalada del mismo material al final de la cual hay una ventana. Al mismo tiempo, la portalada enmarca una puerta de madera rectangular. La torre campanario está adosada a la fachada del templo y se divide en dos cuerpos. A pesar de que tiene ventanas para cuatro campanas, en la actualidad sólo hay tres:​ Maria Concepción. Pieza realizada el 1955 en Valencia a partir de dos campanas anteriores del siglo XVIII, siendo al menos una de ella del año 1701. Santa Bárbara. Pieza del año 1737. Miguela. Pieza realizada el 1955 en Valencia a partir de una campana del año 1867. Referencias
Església de la Mare de Déu de l'Assumpció (Veo)

L'església de la Mare de Déu de l'Assumpció de Veo és un temple catòlic situat al centre del poble, a la plaça de sant Antoni Abat, 1. Forma part de l'Arxiprestat de la Mare de Déu de l'Esperança, dins de la diòcesi de Sogorb-Castelló, i és servida pel retor de l'església de sant Miquel Arcàngel de l'Alcúdia de Veo. Iniciada la seua construcció al segle xviii, el cos de les campanes no va ser finalitzat fins a l'any 1904. Les imatges, aixovar i ornaments religiosos d'aquesta Església van ser cremats el 12 d'agost de 1936, durant els primers dies de la Guerra Civil espanyola. Arquitectura Estructura L'Assumpció de Veo és un temple de reduïdes dimensions i de planta rectangular. El sostre és de volta i compta, a més d'amb un senzill altar major, amb diversos altars laterals a la banda del temple que recau al carrer de sant Marcel. Façana La façana és molt senzilla, sense cap tipus d'ornamentació. Únicament ha estat pintada de color blanc. La porta de fusta del temple s'emmarca dins d'un arc de mig punt, sense que hi haja cap òcul, finestra o fornícula per damunt d'ella. Torre campanar El campanar es troba adosat a la banda oest de la façana. De la mateixa manera que la resta del temple, està obrat de maçoneria i calç de morter, a excepció de l'últim tram, que és de rajola. El remat és d'agulla i el decoren teules de color blau. En l'actualitat, l'Assumpció de Veo posseeix dues campanes més antigues que el cos de les campanes on estan ubicades: Maria de Gràcia, realitzada l'any 1840 per Juan Traver a la veïna població d'Artana. Santa Bàrbara, peça anònima de 1722. Referències
Iglesia de la Virgen de la Asunción (Veo)

La iglesia de la Virgen María de la Asunción de Veo (Alcudia de Veo, provincia de Castellón, España) es un templo católico situado al centro del pueblo, en la plaza de san Antonio Abad, 1. Forma parte del arciprestazgo de la Virgen María de Esperanza, dentro de la diócesis de diócesis de Segorbe-Castellón, y es servida por el sacerdote de la iglesia de san Miquel Arcángel de Alcudia de Veo. Iniciada su construcción en el siglo XVIII, el cuerpo de las campanas no fue finalizado hasta el año 1904.​ Las imágenes, ajuar y ornamentos religiosos de esta Iglesia fueron quemados el 12 de agosto de 1936, durante los primeros días de la guerra civil española.​ Arquitectura Estructura La Asunción de Veo es un templo de reducidas dimensiones y de planta rectangular. El techo es de bóveda y cuenta, además de con un sencillo altar mayor, con varios altares laterales a los lados del templo que recae en la calle de san Marcelo. Fachada La fachada es muy sencilla, sin ningún tipo de ornamentación. Únicamente ha sido pintada de color blanco. La puerta de madera del templo se enmarca dentro de un arco de medio punto, sin que haya ningún óculo, ventana u hornacina por encima de ella. Torre campanario El campanario se encuentra adosado en el lado oeste de la fachada. Del mismo modo que el resto del templo, está obrado de masonería y cal de mortero, a excepción del último tramo, que es de baldosa. El remate es de aguja y lo decoran tejas de color azul.​ En la actualidad, la Asunción de Veo posee dos campanas más antiguas que el cuerpo de las campanas donde están ubicadas:​ Maria de Grácia, realizada en 1840 por Juan Traver a la vecina población de Artana. Santa Bárbara, pieza anónima de 1722. Referencias