NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Escola Les Carolines

L'escola Les Carolines és una escola cooperativa de Picassent (Horta Sud, País Valencià), fundada el 1972 en Benimàmet, València. En 1979 va traslladar-se a L'Eliana, per ubicar-se definitivament a la urbanització de la Lloma de la Verge de Picassent en 1982. Es un centre que compta amb piscina, pistes d'esport, menjador, hort escolar, biblioteques, pavelló cobert d'esports. Fa una mena de poble, amb carrers i places. Es un centre amb una metodología innovadora i per projectes. Se fan intercanvis a l'estranger. Se celebra la festa de la primavera. Juntament amb altres centres, com La Nostra Escola Comarcal, de la mateixa localitat; Escola la Gavina o Escola la Masia és un dels centres concertats pioners en l'ensenyament en valencià. Des de 2006, en col·laboració amb aquestos centres i algunes altres cooperatives d'educació formen part d'AKOE. Referències Enllaços externs Escola Les Carolines - Lloc web oficial
Iglesia de San Juan Evangelista (Vallat)

La Iglesia Parroquial de San Juan Evangelista de Vallat (Castellón) es un templo católico protegido como monumento de interés local.​ Está catalogado como Bien de Relevancia Local según la Disposición Adicional Quinta de la Ley 5/2007, de 9 de febrero, de la Generalitat, de modificación de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007).​ La iglesia está dedicada a San Juan Evangelista,​ patrón del municipio. Fue construida en el siglo XVIII.​ Es de estilo corintio, y presenta una nave central con púlpito, altar mayor, capilla, sacristía y coro en la parte posterior.​ El templo es de tres naves, cuatro tramos y crucero, con escasa decoración de yeserías de guirnaldas.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Juan Evangelista.
Basílica Menor de la Puríssima Concepció i Sant Pere Apòstol

La Basílica Menor de la Puríssima Concepció i Sant Pere Apòstol és un temple catòlic al municipi valencià de Benissa (Marina Alta). Història En la primera dècada del segle XX (1902) s'inicien les obres de construcció del nou temple parroquial de la Puríssima Xiqueta, el centenari de la col·locació de la primera pedra del qual va ser l'any 2002. Gràcies a la donació d'alguns particulars i a la col·laboració de tots els ciutadans de Benissa, el 1929, es va poder inaugurar la nova església que, anys després, substituirà la vella església fortalesa de Sant Pere Apòstol. Es tracta d'un edifici d'estil neogòtic, de tres naus, en què destaca la bellesa del seu cimbori central -claraboia de l'interior de l'església, al centre del creuer- i el seu altar, on destaca el reliquiari que conté el quadre pintat amb la imatge de la Puríssima Xiqueta, atribuïda a Nicolau Borràs, deixeble del pintor Joan de Joanes. Durant les festes patronals, en el seu honor, que se celebren el quart diumenge d'abril, es trau la imatge en processó, per a la qual cosa s'ha ideat un espectacular sistema hidràulic destinat a baixar amb comoditat el reliquiari fins a l'altar per a després col·locar-lo sobre els baiards processionals. Aquest acte és conegut com a "La Baixada de la Puríssima". En 2014 va acollir el Memorial Paco La Parra de concerts d'orgue. Referències Enllaços externs Benissa - 2 Catedral de La Marina Alta: Puríssima Xiqueta 2011 a Youtube
Estadi Luis Suñer Picó

L'Estadi Lluis Suñer Picó és un camp de futbol situat a la ciutat valenciana d'Alzira, a la Ribera Alta, on disputa els seus partits com a local la UD Alzira. L'estadi és de propietat municipal, tot i que la UD Alzira assumeix des de 2012 la seua gestió. L'estadi té una capacitat d'aproximadament 8.000 espectadors, 1.596 asseguts en tribuna, 508 asseguts en llotges i 6.000 de peu en grada general. Història A finals de l'any 1972, l'empresari alzireny Luis Suñer Sanchis va encarregar a la constructora Palau i Castillo la construcció d'aquest estadi que havia de ser, segons ell, el millor de València després de Mestalla i el Nou Estadi del Llevant. Finalment va ser inaugurat l'1 de novembre de 1973 en el partit de Copa del Generalíssim (actual Copa del Rei) que enfrontava a la UD Alzira i el Vila-real CF, el resultat del qual va ser d'empat a 1. L'empresari va voler que portés el nom del seu fill, Luis Suñer Picó, mort el 15 de gener de 1964 als 21 anys. Suñer Picó presidia llavors el club en 3a divisió (actual 2a B). Al final d'aquesta campanya, l'Alzira va disputar la promoció d'ascens a 2a divisió davant l'Extremadura d'Almendralejo. Referències Enllaços externs Estadi Luis Suñer a la web de la UD Alzira (castellà)
Estadio Luis Suñer Picó

Estadio Luis Suñer Picó – stadion piłkarski w mieście Alzira w Hiszpanii. Jego budowa rozpoczęła się pod koniec 1972 roku, a otwarcie nastąpiło 1 listopada 1973 roku. Obiekt może pomieścić 8000 widzów. Swoje spotkania rozgrywają na nim piłkarze klubu UD Alzira. 26 marca 2014 roku reprezentacja Indonezji pokonała na tym stadionie w meczu towarzyskim Andorę 1:0, a 29 marca 2014 roku Kuba pokonała Indonezję 1:0. Na obiekcie rozgrywane były także spotkania reprezentacji młodzieżowych. Przypisy Linki zewnętrzne Alzira - Estadio Luis Suñer Picó (ang.)
Finca de ferro

La Finca de ferro, oficialment Edifici Garcerán, és un edifici del centre de la ciutat de València. Forma part del districte Ciutat Vella i està al barri de Sant Francesc, concretament a la plaça de Sant Agustí, al cap del carrer de Xàtiva. Té 22 plantes i mesura 85 metres. Va ser construït l'any 1962 i fou l'edifici més alt durant vora quaranta anys. El seu ús és residencial. Es coneix popularment a aquest edifici com la Finca de Ferro, perquè fou dels primers edificis de la ciutat que emprà una estructura de ferro. Altrament durant el seu bastiment també fou coneguda com la Finca dels Collons, perquè quan la gent eixia de l'Estació del Nord mirava cap a l'esquerra i veia l'edifici en construcció, solien exclamar "Collons, quina finca!". Actualment és el 8é més alt de la ciutat. Enllaços externs La finca a Ventdecabylia
Finca de hierro

La Finca de hierro, oficialmente edificio Garcerán en honor a la familia que llevó a cabo su financiación y construcción, es un edificio ubicado en la calle Xàtiva número 1, en el centro de la ciudad de Valencia, España. Edificio Forma parte del distrito de Ciutat Vella siendo su edificio más alto, y se encuentra en el barrio de San Francisco, concretamente en la plaza de San Agustín, en el inicio de la calle de Xàtiva. Posee 22 plantas de altura y su altura total es de 85 metros.​ Fue construido por los arquitectos Vicente Figuerola Benavent y Vicente Aliena Goiti​ para Amadeo Garcerán Simón sobre los terrenos de la antigua fundición Primitiva Valenciana. Sus obras comienzan en el año 1954 y finalizaran en 1962.​ Durante la siguiente década, el edificio sirvió de sede principal para el histórico Cupón Regalo Comercial de Amadeo Garcerán. Fue el edificio más alto de la ciudad durante cerca de cuarenta años, hasta finales del siglo XX.​ Actualmente es el 9.º edificio más alto de la ciudad. Su uso es residencial. Se conoce popularmente el edificio como la Finca de hierro por la imponente estructura de hierro que se empleó en su construcción y que durante años quedó al descubierto, pudiéndose apreciar desde la calle.​ Durante su construcción también fue popularmente conocida como la Finca Collons, porque cuando la gente salía de la estación del Norte miraba hacia la izquierda, veía el edificio en construcción y solía exclamar en valenciano: "¡Collons, quina finca!". Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Finca de hierro.
Hospital Universitari i Politècnic La Fe

L'Hospital Universitari i Politècnic La Fe, conegut popularment com La Nova Fe, és un hospital universitari valencià ubicat en el Bulevard Sud de la ciutat de València, al barri de Malilla. Compta amb 1.200 llits i de 35 sales d'operacions distribuïdes en un edifici de 260.000 m². L'hospital pren el seu nom per l'antic Hospital Universitari de la Fe, el qual va substituir. És obra de l'arquitecte Ramón Esteve Cambra. Pertany al Departament de Salut València La Fe de la Conselleria de Sanitat de la Generalitat Valenciana, que integra un Centre d'Especialitats (Ricardo Trénor Palavicino, situat al Carrer Alboraia de València), 6 centres de salut i 7 consultoris complementaris d'Atenció Primària. Aquest departament disposa també d'una Àrea d'hospitalització de malalts crònics i de llarga estada i un punt d'atenció d'urgències 24 hores ubicats al recinte de l'avinguda de Campanar, 21 de València (antigues instal·lacions de l'Hospital La Fe). La Fe és l'hospital de referència del País Valencià i presta assistència sanitària en règim d'urgència, ambulatori, hospitalització i domiciliari en totes les especialitats medicoquirúrgiques de l'infant, adult i la dona existents en l'actualitat. Aplica mitjans preventius, diagnòstics, curatius i rehabilitadors, i com hospital universitari desenvolupa recerca i docència de pregrau i postgrau. En l'àmbit de les ciències de la salut, coopera amb l'Atenció Primària, altres institucions i centres implicats amb la salut, fomentant acords amb ells per permetre la continuïtat assistencial. Referències Enllaços externs Portal de la Conselleria de Sanitat Arxivat 2015-03-13 a Wayback Machine. Generalitat Valenciana Web oficial de l'Hospital Universitari i Politècnic La Fe
Mancolibre

Mancolibre (nom que és una castellanització de l'antic topònim tradicional Montcolobrí o Montcolobrer) és un dels illots rocosos de l'arxipèlag dels Columbrets que tanca parcialment la badia de l'illa Grossa. Realment és molt petit, fins i tot per ser considerat un illot. Té una altura màxima de 29,3 m Referències
Palau Gravina

El Palau Gravina o Palau del Comte de Lumiares és un edifici històric de la ciutat d'Alacant. Actualment és la seu del Museu de Belles Arts Gravina. Es va construir al segle xviii i va servir de residència per a Antoni Valcárcel Pío de Saboya, comte de Lumiares (1748-1808). En estar ubicat al carrer Gravina (antic carrer del Postiguet), a la ciutat vella alacantina, també va rebre aquesta denominació. L'abril del 1770, el palau original es va ampliar amb la compra de les dues cases contigües, per la part de Llevant. És de planta rectangular, amb tres entrades a la façana principal, de les quals hi destaca la del centre per la seua ornamentació. Consta de tres altures: la planta baixa és diàfana, amb arcs de mig punt en les portades, així com finestres quadrangulars. Per la seua banda, a la planta noble cal destacar les finestres i els balcons que s'obrin al carrer. Referències Enllaços externs Una princesa en l'Alacant del set-cents (Diari Información)
Palacio Gravina

El Palacio Gravina o Palacio del Conde de Lumiares es un edificio histórico de la ciudad de Alicante. Actualmente es la sede del Museo de Bellas Artes Gravina.​ Historia Se construyó en el siglo XVIII como residencia para Antonio Valcárcel Pío de Saboya, Conde de Lumiares (1748-1808). A encontrarse ubicado en la calle Gravina, en la ciudad vieja alicantina, también recibe esta denominación. En abril de 1770, el palacio original se amplió con la compra de dos casas contiguas.​ Es de planta rectangular, con tres entradas en la fachada principal, de entre las cuales destaca la del centro por la su ornamentación. Consta de tres alturas: la planta baja es diáfana, con arcos de medio punto en las portadas, así como ventanas cuadrangulares. Por otro lado, en la planta noble cabe destacar las ventanas y los balcones que asoman a la calle.​ Referencias Enlaces externos Una princesa en el Alicante del setecientos (Diario Información)
Parc Municipal d'Orriols

El Parc Municipal d'Orriols o jardí d'Orriols és un parc públic de València situat al nord de la ciutat, al barri d'Orriols i a prop del de Sant Llorenç. Pren forma d'una L invertida. Es troba al costat de l'estadi Ciutat de València i a prop del carrer d'Alfauir. És servit per la línia 6 del tramvia que para a l'estació de l'Estadi del Llevant. L'envolten el carrer de Santiago Rusiñol al nord, el carrer de la Beata Genoveva Torres a l'est, el carrer de Sant Vicent de Paül a l'oest i el carrer de l'Arquitecte Tolsà al sud. El parc d'unes 3,2 hectàrees fou inaugurat el 2000. Referències Enllaços externs Pàgina de l'Ajuntament sobre el parc
Parque Municipal de Orriols

El parque municipal de Orriols o jardín de Orriols es un parque público de Valencia situado al norte de la ciudad, en el barrio de San Lorenzo. Tiene forma de una L invertida. Está al lado del estadio Ciudad de Valencia y próximo a la avenida de Alfauir. Está comunicado con la línea 6 del tranvía que para en la estación de Orriols y en la estación de Estadio Ciudad de Valencia. Está rodeado por la calle Santiago Rusiñol al norte, la calle de la Santa Genoveva Torres al este, la calle de San Vicente de Paúl al oeste y la calle del Arquitecto Tolsá al sur. El parque, de unas 3,2 hectáreas fue inaugurado en 2000.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Parque Municipal de Orriols. Pàgina de l'Ajuntament sobre el parc
La Manguilla

La Manguilla és un paratge natural de la Pobla de Vallbona (el Camp de Túria). Es tracta d'un bosc mediterrani d'11 hectàrees protegit sota la figura de Paratge Natural Municipal des de 2011. Situat al nord-est del terme municipal de La Pobla de Vallbona, a uns 7 quilòmetres del nucli urbà, i a tocar de les zones residencials Urbanització La Torre de Porta Coeli en terme de Serra al nord; i la Urbanització Els Pinars el terme de Bétera per l'est. Està ben a prop de la confluència del barranc de Pedralbilla amb el Carraixet. La Manguilla es troba a una altura d'entre 160 i 165 metres sobre el nivell del mar, i està format per una massa boscosa formada per nombrosos exemplars de pi blanc (Pinus halepensis) i un sotabosc dominat per espècies com el coscoll (Quercus coccifera) i el llentiscle (Pistacia lentiscus), que configuren el típic matoll mediterrani. En les proximitats del paratge es va localitzar un únic exemplar, molt envellit, de l'estepa de Cartagena (Cistus heterophyllus subsp. carthaginensis), una de les dos úniques espècies valencianes de plantes en perill d'extinció, incloses dins del catàleg nacional d'espècies amenaçades. El Paratge Natural Municipal va estar declarat el 2011 donat l'interès botànic, ecològic, geomorfològic i sociocultural, i la seua proximitat al Parc Natural de la Serra Calderona. És de propietat i gestió de l'Ajuntament de la Pobla de Vallbona, i compta amb una àrea recreativa i diverses sendes i camins senyalitzats amb panells interpretatius de la flora del paratge. Referències Enllaços externs El parc a la plana de l'ajuntament de la Pobla de Vallbona Arxivat 2016-12-22 a Wayback Machine. La Manguilla Arxivat 2016-12-22 a Wayback Machine. Paraje Natural Municipal "La Manguilla"
Parc Municipal de Marxalenes

El Parc Municipal de Marxalenes és un parc públic al nord de la ciutat de València, al barri de Marxalenes i en menor part a Tormos. De forma aproximadament rectangular, és un dels parcs més grans de la ciutat, amb una extensió de 80.000 metres quadrats. Es troba envoltat al sud i a l'oest per la línia de tramvia i en disposa de dues estacions, la de Marxalenes i la de Reus. L'envolten els carrers de Sant Pancraç, de Lluís Crumiere, de Reus-Ruaya i de l'Estrela. Dins del recinte, hi ha una varietat d'edificis que avui en dia tenen usos didàctics o de manteniment del parc. Entre aquests, es troben les alqueries: la de Barrinto, d'origen medieval, la del Foraster, la de Lluna, la de Bor Baus i la de Félix, una fàbrica d'oli i la primera estació del trenet de València que data de les darreries del segle passat. També al parc són les antigues cotxeres de FGV, que el 2003 foren renovades i convertides en una cafeteria. Altres edificis situats dins del parc són l'aula de la natura, la biblioteca infantil, l'escola de jardineria i instal·lacions esportives on hom practica futbol, tennis i basquet. Finalment, hi ha una zona de jocs infantils. Pel que fa a la flora, el parc conté exemplars nombrosos de palmera, garrofera, olivera, àlber, roure, fleix, om, carrasca, xop, pi i salze. Com gran part dels parcs de València, aquest és gestionat per la Fundació Pública Municipal de Parcs i Jardins Singulars. Galeria Referències Enllaços externs Plana web oficial de l'ajuntament sobre el parc.
Parque de Marchalenes

El parque de Marchalenes es un parque público de Valencia (España), situado al norte de la ciudad, en el barrio del mismo nombre, que pertenece al distrito de La Zaidía. Su realización fue fruto de la larga reivindicación de la Asociación de Vecinos de Marchalenes de esta zona del barrio, que calificada como zona urbanizable se logró recalificar como zona verde. Su área total es aproximadamente de 8 hectáreas entre las calles de San Pancracio, Luis Crumiere, Poeta Fernández Heredia, Reus y Periodista Llorente. Está comunicado por la línea 4 del tranvía que para en la Estación de Marchalenes y en la Estación de Reus. Paisajismo La mayor parte del parque está ocupado por una arboleda cuyos paseos están dedicados a cada uno de estos árboles: palmera, algarrobo, olivo, almer, roble, fresno, olmo, carrasca, chopo, pino y sauce. Otra sección alberga diferentes espacios que fueron rehabilitados durante la construcción, entre los años 1998 y 2001,​ las alquerías de Barrinto, del Foraster, de Luna, de Boro Baus y de Félix, así como la primera estación de ferrocarril metropolitano de Valencia (que hoy en día alberga el centro de actividades para persones mayores de Marxalenes) y una antigua fábrica de aceite. En la tercera sección del parque hay diversos espacios deportivos pertenecientes al polideportivo municipal de Marchalenes. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Parque de Marchalenes. Página oficial del ayuntamiento sobre el Parque.
Marxalenes Park

Marxalenes Park är en park i Spanien. Den ligger i provinsen Província de València och regionen Valencia, i den östra delen av landet, 300 km öster om huvudstaden Madrid. Marxalenes Park ligger 19 meter över havet. Terrängen runt Marxalenes Park är platt. En vik av havet är nära Marxalenes Park österut. Runt Marxalenes Park är det mycket tätbefolkat, med 5 021 invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Valencia, 1,9 km söder om Marxalenes Park. Runt Marxalenes Park är det i huvudsak tätbebyggt. Kommentarer Källor
Parc Municipal de Benicalap

El parc de Benicalap és un jardí públic urbà al barri de Benicalap, al nord-oest de la ciutat de València. Història Als terrenys del parc anteriorment hi havia una estació d'horticultura dedicada a la investigació i experimentacióal del ministeri d'Agricultura. L'Ajuntament de València va adquirir els terrenys l'any 1975 per a la creació d'un parc, però no va ser fins a 1981 quan va començar la seua construcció. L'any 1984 l'alcalde de la ciutat en eixe moment, Ricard Pérez Casado, va inaugurar el parc. Localització El parc és al nord-oest de la ciutat, al barri de Benicalap entre l'avinguda de Burjassot a l'oest, i el carrer de l'Alqueria dels Moros al nord, el carrer Louis Braille al sud i el carrer Francisco Morote Greus a l'oest. El parc toca a Benicalap a l'est i sud, a la Ciutat Fallera al nord i està molt a prop de llindar amb Burjassot a l'oest. És l'únic jardí de grans proporcions del barri de Benicalap. Infraestructures El parc de Benicalap, a més de la seua àmpla zona enjardinada, compta amb una grossa piscina descoberta, un camp de futbol de gespa artificial, pistes de tennis i frontó, dos camps de futbet, i zona per jugar a bitlles. Afegit a les diverses zones esportives hi ha zones de joc infantil, entre les quals destaca la Casa de Tarzan. És una casa grossa dalt d'un arbre, ara mateix inutilitzada perquè és massa perillós. Hi ha el tobogan gegant amb uns 10 metres de caiguda i 30 metres d'amplària i un teatre a l'aire lliure. Dues estacions de tramvia, la de Florista i la de Palau de Congressos serveixen el parc. En total, la superfície del parc són 80.000 metres ². Zona enjardinada La major part del parc és la zona enjardinada. A la seua construcció es van utilitzar tècniques noves per aquesta època, tant a la jardineria com als sistemes de manteniment. El jardí es basa en dos tossals d'una alçària considerable, dels que baixen dos torrents d'aigua. El torrent sud acaba a un xicotet llac, i compta amb una passarel·la que el creua. El torrent nord té una cascada per baix la qual passa un camí. Per la part interior dels tossals hi ha uns quants camins de terra que els creuen. A aquesta zona hi ha molts arbres grossos, que donen una sensació de bosc. Rodejant els dos tossals hi ha un camí de llambordes, que fa de passeig central del parc, i a més comunica les tres portes principals. A la part exterior del passeig es hi ha més zones verdes, a més d'un roserar. Aquestes zones exteriors tenen menys frondositat que les interiors, i hi ha diversos templets i construccions diverses. Enllaços externs Pàgina de l'Ajuntament de València sobre el parc
Parc de Capçalera

El Parc de Capçalera o Parc de la Capçalera és un parc municipal de la ciutat de València, situat a l'extrem occidental del municipi, als barris de Sant Pau i de Campanar. A l'oest fita amb Mislata, i al sud amb el barri de Soternes; A tot l'est, confronta amb la barrera arquitectònica de l'avinguda de Pío Baroja. Ocupa la part de l'antiga llera del riu Túria entre el seu desviament cap al nou llit de Túria, que corre al sud de València, i l'inici del Jardí de Túria, al pont del Nou d'Octubre: el capçalera del riu dins del municipi. El parc, acabat el 2008, és un dels més grans de la ciutat. Dins del conjunt, a l'extrem occidental, hi ha el Bioparc o zoo de València, que de fet no té cap entrada pública des del parc, sinó des d'un pont que el sobrepassa i el connecta amb la suara dita avinguda. El pont és una passarel·la que no admet vehicles, i té la peculiaritat de dividir-se en dos quan arriba al Bioparc. El parc es compon d'un llac artificial, anomenat el llac dels cignes, format per les aigües del Túria, i el canal que l'abasteix, on es pot observar aus aquàtiques i peixos. És el darrer punt en què hom pot observar aigua corrent a la llera antiga del Túria, que brolla del Molí del Sol i cau des d'un assut. Al voltant d'aquest cos d'aigua, que disposa de serveis d'esbarjo com barquetes en forma de cigne, l'embarcador i un bar, hi ha uns terrenys d'orografia variable i una sèrie de sendes concèntriques. Dominant el parc hi ha el tossal, tot just al sud del llac i a prop de l'entrada meridional. Junt amb el tossal, i sobremirant el llac, hi ha un escenari petit i grades des d'on observar els músics i ballarins que ocasionalment hi actuen de franc. Altres facilitats són dues àrees de jocs per a nens i el Molí del Sol, que serà el nou museu del Túria, una prolongació del Museu d'Història de València. En general, el parc conforma una conca, amb el llac enmig com a punt més baix. El conjunt és apreciablement més baix que el Jardí de Túria i l'avinguda, i tanmateix ofereix una de les poques vistes ininterrompudes de la serra Calderona des de la ciutat, a través de la muntanya-mirador, situada a 15 metres d'altitud respecte del carrer. Pel que fa a la flora, es compon de boscos de ribera, pinedes mediterrànies i arbres exòtics. Segons l'ajuntament, hi ha més de 4.145 arbres, 30.900 arbustos, 72.700 entapissants i 156.300 metres quadrats de praderia. Senders del parc Existeixen tres rutes dissenyades que recorren el parc: Senda de la Ribera. Distància: 1.375 metres Temps aproximat: 20 minuts Passeig del Molí del Sol. Distància: 1.758 metres Temps aproximat: 30 minuts La muntanya mirador. Distància: 782 metres Temps aproximat: 15 minuts Referències Enllaços externs Plana web oficial de l'ajuntament sobre el parc Guia PDF sobre el parc
Platja del Cura

La platja del Cura és una platja situada a la Costa Blanca, al municipi de Torrevella (Baix Segura, País Valencià). És la platja urbana de la localitat, a la vora del centre urbà. Al sud hi ha el Passeig Marítim i al nord s'alcen les columnes del Monument a les Cultures de la Mediterrània. Enllaços externs Fitxa de la platja al web turístic de Torrevella