NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ermita de San Francisco de Paula

La ermita de San Francisco de Paula se encuentra situada en Gayanes (Alicante), Comunidad Valenciana. Descripción Se encuentra situada en la ladera de la sierra de Benicadell, al norte del municipio, en una zona conocido como la loma del calvario. El camino que parte de Gayanes hacia la ermita, está rodeado por casalicios de vía crucis. Su advocación está dedicada a San Francisco de Paula, patrón de la población. Siendo Juan Merita procurador de los condes de Cocentaina, el conde otorga permiso para construir una ermita en la loma del calvario el 27 de mayo de 1694.​ Su construcción data de principios del siglo XVIII. A la derecha de la ermita, se halla una fuente y un panel de cerámica con la representación de San Francisco de Paula. A esta representación se le llama popularmente el santet, por su reducido tamaño. El conjunto arquitectónico contiene un pórtico, la zona oratoria, una cruz de piedra, la sacristía y la casa del ermitaño. La ermita está provista de una zona recreativa. En la Iglesia de San Jaime Apóstol (Gayanes) de Gayanes, se conserva una reliquia del patrón. Desde esta iglesia parte una romería, durante las fiestas patronales, a la ermita con la imagen de San Francisco de Paula. Se realiza el domingo de fiestas, siendo un acto popular y emotivo. Véase también Iglesia de San Jaime Apóstol (Gayanes) Gayanes Referencias Bibliografía Ramón Candelas Orgilés. Las ermitas de la provincia de Alicante. Alicante, 2004. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Ermita de San Francisco de Paula. Información sobre la Ermita de San Francisco de Paula
La Dehesa (Soneixa)

El Paratge de La Dehesa és un Paratge Natural Municipal i Microreserva de flora del municipi de Soneixa (Alt Palància). Declarat per Acord de la Generalitat Valenciana el 5 de novembre de 2002. El Paratge compta amb un Centre d'Interpretació situat a l'antiga Casa de Peones Camineros de principis del segle xx, l'eixida de la població. Orografia i geologia El parc està situat en un altiplà a uns 440 metres d'altitud. Hi ha dues llacunes, una de les quals ha estat dessecada, situades sobre gres del període Triàsic. Davall, hi ha mànigues argilenques que en impermeabilitzar el sòl han possibilitat l'acumulació d'aigua. Es tracta de l'única llacuna de muntanya de tot el País Valencià. Se situen a la rodalia del riu Palància. Presència humana Dins de la zona protegida trobem sis jaciments arqueològics del Paleolític, epipaleolític, l'edat del bronze i del període ibèric. De períodes posteriors, destaca la pedrera de moles de molí o ruejos, situada a l'Arenal, en què s'extreien estes grans pedres per al seu ús en els molins de la zona. Estigué en ús fins als anys trenta del segle xx i encara s'observen diferents moles abandonades en diferents fases de la seua elaboració, cosa que permet reconstruir el seu procés de fabricació. Els cultius tradicionals de secà (l'ametler, garrofers i oliveres) propis de la comarca formen part del patrimoni cultural i s'integren dins de l'ecosistema de la reserva. Flora A causa de la presència de nombroses espècies botàniques rares, endèmiques o en perill d'extinció, part del paratge es va declarar microreserva de flora, que inclou les espècies Crassula campestris, Chaetonychia cymosa, Lavandula pedunculata, Quercus suber i Teucrium angustissimum. A la contornada de La Balsa i, depenent del caràcter silici o calcari del substrat, trobem distintes formacions: suredes, pinedes (de Pi blanc, roig i pinyoner), arborcers, estepars-bruguerars, juntament amb matoll i plantes aromàtiques típiques del bosc mediterrani. Referències Vegeu també Llista d'espais naturals del País Valencià
La Dehesa (Soneja)

La Dehesa es un paraje natural municipal, con una superficie de 617,00 ha, se localiza en el término municipal de Soneja en la provincia de Castellón (España). Datos básicos Este paraje de 581 hectáreas que fue declarado parque natural por el gobierno valenciano el 5 de noviembre de 2002 se encuentra en la comarca del Alto Palancia, al sur de la provincia de Castellón. Municipios comprendidos Soneja Orografía El parque se encuentra situado en una meseta a unos 440 metros de altitud. En ella se hallan situadas dos lagunas, una de las cuales ha sido desecada, situadas sobre areniscas del periodo triásico y bajo ellas mangas arcillosas que al impermeabilizar el suelo han posibilitado la acumulación de agua. Presencia humana Dentro de la zona protegida existen seis yacimientos arqueológicos de la Edad del Bronce y del periodo ibérico. Flora Este enclave destaca principalmente por su litología silícea, con una vegetación donde destacan las formaciones compuestas por alcornoques, la presencia de una laguna endorreica de naturaleza silícea en una zona de montaña, única de estas características en la Comunidad Valenciana, y la integración de los cultivos tradicionales de secano de la comarca como son el almendro, el algarrobo y el olivo. Todo esto se ha traducido en un aumento de hábitats y de calidad del paisaje. Sus aguas son dulces y presentan abundante vegetación. Entre la fauna que podemos encontrar en este espacio queda constatada la presencia del sapo de espuelas y el gallipato, ambas consideradas como especies vulnerables por el Catálogo Valenciano de Especies Amenazadas . Asimismo, también encontramos endemismos como el cantueso o lavanda y pies monumentales de pino piñonero en las inmediaciones de la Charca. Ello sugiere que la charca data ya de aquella época y ya entonces era aprovechada por el hombre por la atracción que ejercía como abrevadero de animales de caza y por los numerosos frutos silvestres que crecían en sus alrededores. Fue declarado paraje natural municipal por Acuerdo del Consejo de la Generalidad Valenciana de fecha 5 de noviembre de 2002. (En este artículo se recoge texto del acuerdo (enlace roto disponible en Internet Archive; véase el historial, la primera versión y la última).). Así mismo, está incluido en el Catálogo de Zonas Húmedas de la Comunidad Valenciana desde el año 2002, dentro de la categoría de lagunas y humedales de interior. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre La Dehesa.
Edificis al carrer Bartolomé José Gallardo 1, 3 i 5 d'Alcoi

Els edificis al carrer Bartolomé José Gallardo 1, 3 i 5, situats a la ciutat d'Alcoi (l'Alcoià), País Valencià, són uns edificis residencials d'estil modernista valencià construïts l'any 1905, que van ser projectats per l'arquitecte contestà Timoteo Briet Montaud. Aquest grup d'edificis d'habitatges es projecten l'any 1905 en simetria, amb un edifici central en pedra i els dos que el flanquegen, en color verd. L'arquitecte Timoteo Briet Montaud, assaja en les façanes dels números 1 i 5 amb taulells, fet poc usual en el modernisme alcoià. La decoració és senzilla, s'aprecia en les línies corbes i sinuoses de les rematades. El campus d'Alcoi de la Universitat Politècnica de València, després de l'adequació de la fàbrica de Ferràndiz i Carbonell, ocupa actualment el número 5 del conjunt d'edificis. Referències
Edificios en calle Bartolomé José Gallardo 1, 3 y 5 de Alcoy

Los edificios en calle Bartolomé José Gallardo 1, 3 y 5, situados en la calle Bartolomé José Gallardo números 1, 3 y 5 de la ciudad de Alcoy (Alicante), Comunidad Valenciana, son unos edificios residenciales de estilo modernista valenciano construidos en el año 1905, que fueron proyectados por el arquitecto contestano Timoteo Briet Montaud.​ Este grupo de edificios de viviendas se proyectan en el año 1905 en simetría, con un edificio central en piedra y los dos que lo flanquean en color verde. El arquitecto Timoteo Briet Montaud, ensaya en las fachadas de los números 1 y 5 con azulejos, algo poco usual en el modernismo alcoyano. La decoración es sencilla, se aprecia en las líneas curvas y sinuosas de los remates.​ El campus de Alcoy de la Universidad Politécnica de Valencia después de la adecuación de la fábrica de Ferràndiz y Carbonell, ocupa actualmente el número 5 del conjunto de edificios. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Edificios en calle Bartolomé José Gallardo 1, 3 y 5 de Alcoy.
Edifici al carrer Sant Josep 26 d'Alcoi

L'edifici al carrer Sant Josep número 26 d'Alcoi, situat a la ciutat d'Alcoi (l'Alcoià), País Valencià, és un edifici residencial d'estil modernista valencià construït l'any 1908, que va ser projectat per l'arquitecte Timoteo Briet Montaud. L'edifici és obra de l'arquitecte contestà Timoteo Briet Montaud en 1908. Va ser construïda a instàncies de Miguel Payà Pérez. Consta de planta baixa i quatre altures. En l'edificació destaca la seua elaboració en pedra, el mirador de color blanc situat en el xamfrà, les baranes de les balconades, corbades en ferro forjat amb decoració floral i els amplis finestrals de la planta baixa, també amb formes curvilínies. Posteriorment a la seua construcció, l'arquitecte realitzaria la seua pròpia casa, Casa Briet, en el número immediatament contigu a aquest. Referències Vegeu també Casa Briet
Edificio en calle Sant Josep 26 de Alcoy

El edificio en la calle Sant Josep número 26 de Alcoy, situado en la ciudad de Alcoy (Alicante), España, es un edificio residencial de estilo modernista valenciano construido en el año 1908, que fue proyectado por el arquitecto Timoteo Briet Montaud.​ Descripción El edificio es obra del arquitecto contestano Timoteo Briet Montaud en 1908. Fue construida a instancias de Miguel Payà Pérez. Se halla en proceso de restauración. Consta de planta baja y cuatro alturas. En la edificación destaca su elaboración en piedra, el mirador de color blanco ubicado en el chaflán, las barandillas de los balcones, curvadas en hierro forjado con decoración floral y los amplios ventanales de la planta baja, también con formas curvilineas. Posteriormente a su construcción, el arquitecto realizaria su propia casa, Casa Briet, en el número inmediatamente contiguo a este. Referencias Bibliografía Doménech Romá, Jorge (2010). Modernismo en Alcoy, su contexto histórico y los oficios artesanales. Editorial Aguaclara. pp. 395-402. ISBN 978-84-613-8233-0. Véase también Casa Briet Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Edificio en calle Sant Josep 26 de Alcoy.
Cotxeres de la plaça Emili Sala 12 d'Alcoi

Les cotxeres de la plaça Emili Sala 12 de la ciutat d'Alcoi (l'Alcoià), País Valencià, són una construcció d'estil modernista valencià construïdes l'any 1905 projectades per l'arquitecte contestà Timoteo Briet Montaud. Les cotxeres van ser edificades un any després de la construcció de la Casa Laporta i es troben en la part posterior de la mateixa. L'edificació, de dimensions reduïdes, consta de planta baixa i una altura. En la planta baixa disposa d'un ampli portal en fusta, per a l'entrada i eixida de carruatges i cotxes de la Casa Laporta, i està treballada en pedra. Al costat de la porta hi ha dues xicotetes finestres. Per contra, la primera planta es troba construïda en rajola massissa, fet poc usual en les construccions modernistes d'Alcoi. La terrassa de l'edifici disposa d'una xicoteta barana de ferro. Referències Vegeu també Casa Laporta
Cocheras en plaza Emili Sala 12 de Alcoy

Las cocheras en plaza Emili Sala 12 de la ciudad de Alcoy (Alicante), Comunidad Valenciana, son una construcción de estilo modernista valenciano construidas en el año 1905 proyectadas por el arquitecto contestano Timoteo Briet Montaud.​​​ Las cocheras fueron edificadas un año después de la construcción de la Casa Laporta y se encuentran en la parte trasera de la misma. La edificación, de dimensiones reducidas, consta de planta baja y una altura. En la planta baja dispone de un amplio portal en madera, para la entrada y salida de carruajes y coches de la Casa Laporta y está trabajada en piedra. Junto a la puerta hay dos pequeñas ventanas. En cambio la primera planta se halla construida en ladrillo macizo, hecho poco usual en las construcciones modernistas de Alcoy. La terraza del edificio dispone de una pequeña barandilla de hierro. Referencias Bibliografía Doménech Romá, Jorge (2010). Modernismo en Alcoy, su contexto histórico y los oficios artesanales. Editorial Aguaclara. pp. 317-318. ISBN 978-84-613-8233-0. Véase también Casa Laporta Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Cocheras en plaza Emili Sala 12 de Alcoy.
Teatre Principal (Castelló de la Plana)

El Teatre Principal de Castelló es un teatre situat en la ciudad de Castelló de la Plana. Va ser dissenyat per l'arquitecte Godofredo Ros de Ursinos i es troba a la Plaça de la Pau. Esta ubicació va ser criticada en el seu temps degut a què tancava la possibilitat de prolongar el carrer Major en direcció a València, per la qual cosa la zona va ser denominada familiarment com la tancà, ja que impedia el pas en aquesta direcció. El governador civil va aprovar el projecte el 26 de gener de 1886 i les obres van començar el 2 d'octubre de 1890. Es van acabar en 1894. La construcció del teatre va ser una de les obres més importants de la ciutat de Castelló de la Plana d'aquell temps, per la seua gran magnitud, uns 1700 metres quadrats, una cabuda per al voltant d'unes 1200 persones i molt bona acústica. El Teatre Principal de Castelló es va inaugurar en febrer de 1894 amb una sarsuela: L'àngel guardià. El Teatre Principal és un clar exemple de la puixança urbanística de la ciutat, així com del corrent que va haver-hi a Europa durant el segle xix per construir teatres dissenyats per tal d'acollir un públic divers, en el qual desapareguessin les diferències existents entre el teatre de la noblesa i el teatre del poble pla, encara que les classes altes van continuar exercint el seu protagonisme. Arquitectura Godofred Ros de Ursinos va deixar la presència d'influències franceses de tall neoclàssic amb alguna decoració eclèctica a l'interior. El teatre consta de dos cossos principals: la sala i l'escenari (en l'escenari es troba un fossat subterrani per a l'orquestra). Inicialment, el teatre comptava amb un total de 1239 localitats indicades en el pla que va estar penjat durant anys en la taquilla del teatre. L'arquitectura barroca italiana va influir en tot Europa, exportant un model de teatre renaixentista amb auditori semicircular i una columnata de coronament. A més d'això, la disposició de llotges en lloc de galeries és d'origen barroc, quan encara es concep un teatre cortesà, ja que aquests eren per a un públic més ric. A mitjan segle xviii sorgeixen a França objeccions a aquesta estructura, sobrenomenant-la classista, immoral i inapropiada per a l'audició, encara que es van continuar dissenyant teatres en aquest format al llarg dels segles xviii i xix, com succeeix en el cas del Teatre Principal de Castelló que, no obstant això, no s'adhereix a la moda que va sorgir a Alemanya d'anul·lar les llotges, encara que sí que es va copiar el teló que és de caiguda vertical. Segons van assenyalar els crítics francesos del segle xviii, els teatres com el Principal, a la italiana, tenien un problema d'acústica a causa de la combinació de decoració bigarrada i del propi sistema de llotges. Però Godofredo Ros de Ursinos va saber equilibrar tots aquests aspectes arquitectònics, ja que el Teatre Principal de Castelló gaudeix d'una acústica d'excel·lent qualitat. Referències
Biblioteca Pública de València

La Biblioteca Pública de València és la principal biblioteca pública de la ciutat, situada en l'Antic Hospital o Hospital dels Pobres Innocents, al barri de Sant Francesc, a la Ciutat Vella. Com a institució, la Biblioteca Pública de València va ser fundada el 1838. Història L'origen de la institució es remunta a 1938 i té els seus orígens en la Biblioteca Popular de València, en el seu moment instal·lat en la Casa Vestuari, en la plaça de la Mare de Déu. La biblioteca va ser traslladada en 1979 en el creuer de l'Antic Hospital de València, també conegut com a Hospital dels Pobres Innocents. L'edifici de l'Antic Hospital va abandonar la seua funció en el moment que es va construir el nou Hospital General a l'avinguda del Cid el 1962. Després de l'abandó del centre, es va procedir a l'enderrocament d'aquest, obres durant les quals van desaparèixer l'església, la farmàcia i l'antiga facultat de medicina. No obstant això, l'oposició ciutadana va aconseguir evitar la demolició de l'edifici de la infermeria, en el que avui es troba la biblioteca. El 28 de novembre de 1963, mitjançant el decret 3438, els edificis que no havien estat enderrocats van ser declarats com a Conjunt Històric, sobrevivint així l'antiga infermeria, l'ermita de Santa Llúcia i la capella del Capitulet. El 1979 el Ministeri de Cultura va instal·lar la Biblioteca Pública de València en l'edifici de la infermeria i el Centre Coordinador de Biblioteques (actual IVAJ) en la farmàcia. Edifici Els serveis de la biblioteca es divideixen per les diverses ales de l'edifici que té forma de creu grega. A l'entrada es troba l'atenció general al públic i els estants de revistes i llibres de consulta; en l'ala esquerra, el servei de préstecs; en la dreta, el material infantil i juvenil, i al fons, el servei d'hemeroteca. En la planta superior, es troben les ales d'Humanitats, Ciències, les oficines i el fons local. Serveis Com a centre, la Biblioteca Pública de València disposa dels següents serveis: Informació bibliogràfica. Préstec a domicili de llibres i altres suports. Activitats culturals. Consulta i lectura en sala. Serveis en línia (préstec interbibliotecari, desiderata, reserves i renovacions...). Wifi i internet. Notes Aquest article incorpora material procedent de la pàgina web de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, que mitjançant una autorització va permetre agregar contingut i imatges i publicar-los sota llicència GFDL. Referències
Delfín (S-61)

Le Delfín (numéro de coque S-61) est un sous-marin de classe Daphné, autrefois en service dans la marine espagnole. Il est maintenant un navire musée à Torrevieja, dans le cadre du Museo del Mar y de la Sal Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Spanish submarine Delfín (S61) » (voir la liste des auteurs). Bibliographie Liens externes Voir aussi Liens internes Liste des sous-marins de l'Espagne Portail des années 1970 Portail de l’Espagne Portail des sous-marins
Església parroquial de la Mare de Déu de Betlem (Crevillent)

L'església parroquial de la Mare de Déu de Betlem és un edifici històric de la localitat de Crevillent, a la comarca valenciana del Baix Vinalopó. Pertany a la diòcesi d'Oriola, del qual és el temple més gran, i té la categoria de Bé de Rellevància Local, amb el codi 03.33.059-001. Història Anteriorment hi havia una anterior església dedicada a la Mare de Déu del Betlem, la qual es va edificar entre l'agost de 1588 i el maig de 1694, la qual s'alçava en el qual avui és el Mercat d'Abastiments, i on sols s'hi conserva la torre. L'afectació a causa d'un terratrèmol i qüestions d'higiene van motivar que el municipi optara per la construcció de l'actual parròquia. El nou temple seria d'estil neoclàssic, plantejat per l'arquitecte crevillentí Miquel Francia, qui va presentar-lo davant la Junta d'Obres en novembre de 1771. La primera pedra es va col·locar al mes de novembre de l'any 1772. Es van necessitar donatius del bisbe d'Oriola i del Duc d'Arcos, així com de la contribució de tot el poble de Crevillent amb diners, materials de construcció o jornals d'obra. Com a conseqüència de la Guerra del Francès, no es va concloure fins al 1828. La construcció de la nova església marca l'urbanisme de la localitat, que la prendrà com a nou eix. Ja en el segle xx, al 1928 es va iniciar les obres d'una de les dues torres projectades, que no va concloure fins 1951, i després de la Guerra Civil espanyola, en 1942, es va renovar l'atri. Durant aquest conflicte bèl·lic, va ser emprada com a magatzem agrícola. Posteriorment, al 1972, es van escometre noves reformes per esmenar els desperfectes ocasionats per pluges torrencials. L'edifici L'església de la Mare de Déu de Betlem és una parròquia de grans dimensions. Es va plantejar amb tres naus, amb dues cúpules semiesfèriques, així com vint altars, més de trenta finestres, i cor, entre d'altres elements. La planta rectangular fa 79 metres de longitud i 31 metres d'amplada, en forma de creu llatina inscrita en un rectangle. El temple compta amb diverses obres artístiques de caràcter religiós, entre les quals hi destaquen quatre escultures de Marià Benlliure: La Mare de Déu del Roser, La Mare de Déu dels Dolors, Jesús Natzaré i el Grup Escultòric de les Tres Maries i Sant Joan. Bibliografia relacionada Galvañ Peral, J. (1993). El Templo Parroquial de Ntra. Sra. de Belén. Revista Moros y Cristianos, Crevillent. González Abad, M.A., López Davó, J.A. (1997). Restauración de Ntra. Sra. de Belén. Alicante. Maciá Ruiz, J.A., Manchón Ruiz, M. E. (1997) Restauración del Templo de Nuestra Señora de Belén. Revista Moros y Cristianos, Crevillent. Referències
Iglesia de Nuestra Señora de Belén (Crevillente)

La iglesia de Nuestra Señora de Belén de Crevillente (Alicante) es un templo de culto católico construido entre finales del siglo XVIII e inicios del XIX. Se trata de la iglesia parroquial más grande de la diócesis de Orihuela-Alicante. Historia La iglesia comenzó a construirse en 1772, bajo la dirección del arquitecto Miguel Francia, siendo finalmente bendecida el 29 de junio de 1828. La iglesia tiene planta de cruz latina y una cúpula de crucero de tejas ocres. En la fachada destacan, a la izquierda, la torre del campanario de planta cuadrada; en el centro, un atrio descubierto ante la puerta principal formado por tres arcos de medio punto; y a la derecha, otra cúpula más pequeña, también de tejas ocres, que se alza sobre una capilla.​​ Referencias
Església parroquial de la Mare de Déu de Betlem (Bigastre)

L'església parroquial de la Mare de Déu de Betlem és un edifici històric de la localitat de Bigastre (Baix Segura, País Valencià). És un Bé de Rellevància Local, amb el codi 03.34.044-002. Es coneix que a l'any 1715 comença a funcionar la parròquia a Bigastre, dins de la diòcesi d'Oriola. Pascual Madoz també l'esmenta al Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar (1846). És un temple de planta biaxial format per tres naus amb capelles laterals. La nau central compta amb una capçalera de dos creuaments (on s'hi troba el cor alt), el creuer i tres creuades. Les capelles laterals s'obren a la capçalera amb arcs de mig punt de més ull que els que s'obre als peus. En el creuer hi ha una cúpula sobre petxines il·luminada amb mig punt en el tambor. Hi ha un retaule dedicat a Sant Joaquim. La decoració interior es polícroma, amb panells d'or que sobresurten en els paraments blancs i blaus. La façana té una simetria trencada per la torre de planta quadrada, coronada amb cúpula. Referències
Torre de Ressemblanch

La Torre de Ressemblanch és un edifici històric ubicat a la ciutat d'Elx. Data del segle xv, i es troba al carrer de Curtidors de la localitat il·licitana. Té la categoria de Monument Històric-Artístic d'Interès Local i Bé d'Interés Cultural amb el codi 03.33.065-007. Es tracta d'una torre de guaita ubicada en el Palmeral d'Elx, que es va construir en el segle xv com a part de les defenses front les incursions dels pirates berberiscos. L'edifici té les caractéristiques pròpies d'aquesta mena de torres: murs de mamposteria, planta rectangular i escales de caragol que uneixen les tres plantes. Destaca, en la paret sud, l'escut heràldic dels Santacilla, senyors de la torre, esculpit en la pedra. Actualment és propietat privada i s'enclava en un habitatge particular. Referències Enllaços externs Fitxa a Castillos.net Arxivat 2017-09-26 a Wayback Machine.