NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Torre musulmana de Silla

La Torre musulmana de Silla és una edificació defensiva musulmana situada a Silla (València). És un bé d'interès cultural amb número de registre ministerial RI-51-0004662 del 18 de juny de 1982. Emplaçament És al pati de l'edifici de l'ajuntament, a la Plaça del Poble, 1, a Silla. Descripció Té forma de paral·lelepípede, amb uns 13 metres de base i 13,75 metres d'altura. La part baixa de la torre és atalussada, però és difícil d'apreciar per les edificacions que l'envolten, ja que es troba al pati de la casa consistorial. Presenta planta baixa, dos pisos i terrassa. L'accés es realitza a través d'una porta situada a quatre metres del nivell del sòl que dona pas a la primera planta. Aquesta forma d'accés permetia aïllar de l'exterior en cas de necessitat. Després de l'accés un passadís que condueix a la sala quadrada dividida en tres naus o galeries cobertes amb voltes. Les dues laterals són més amples que la central. Estan comunicades mitjançant arcs apuntats de maó. Des d'està primera planta es puja a través d'una escala de fusta a la segona planta, que té una distribució similar però els murs són d'un menor gruix, de manera que les naus o galeries són més amples. A la planta baixa hi ha un pou. La terrassa no és practicable actualment. Està edificada amb tàpia de morter i calç. Història La torre va ser construïda a època musulmana, probablement al segle xii. Va sofrir diverses reformes durant la Reconquestai en segles posteriors. La missió original de la torre era la defensa de València, amb un conjunt de torres similars. També servia de refugi als habitants de l'alqueria veïna en cas d'atacs. També era el lloc de dipòsit d'objectes de valor. És descrita al Llibre dels feits. En èpoques posteriors va ser presó i graner comunal. En l'actualitat alberga la col·lecció arqueològica i sala d'exposicions municipal. Referències
Plaça del Vint-i-cinc de Maig

La plaça del Vint-i-cinc de Maig, també coneguda com a plaça de les Flors, és una cèntrica i concorreguda plaça d'Alacant (País Valencià) situada en la part posterior del Mercat Central. Rep el seu nom en record de les més de tres-centes persones que van morir en el bombardeig que va sofrir el Mercat el 25 de maig de 1938, durant la Guerra Civil. Originàriament, es va denominar plaça de Balmes, però va desaparéixer com a espai urbà quan es va alçar en els anys 20 el Mercat Central. Un carreró posterior a la plaça encara manté aquest nom. En 1990, es va crear de nou la plaça, que va passar a denominar-se plaça del Mercat. En 2010, a petició de l'Associació Cultural Alicante Vivo, va passar a denominar-se plaça del Vint-i-cinc de Maig. Placa commemorativa A la plaça, sobre la façana darrera del Mercat Central, hi ha una placa commemorativa amb la següent inscripció: Referències
Plaza 25 de Mayo (Alicante)

La plaza 25 de Mayo, también conocida como la plaza de las Flores, es una céntrica y concurrida plaza de Alicante (España) situada en la parte trasera del Mercado Central. Recibe su nombre en recuerdo de las más de trescientas personas que murieron en el bombardeo que sufrió el Mercado el 25 de mayo de 1938, durante la Guerra Civil. Originalmente se denominó plaza de Balmes, pero desapareció como espacio urbano al levantarse en los años 20 el mercado Central. En 1990 se creó de nuevo la plaza, pasando a denominarse plaza del Mercado. En 2010, a petición de la asociación Cultural Alicante Vivo, pasó a denominarse plaza del 25 de mayo. Placa conmemorativa En la plaza, adosada sobre la fachada trasera del mercado Central, hay una placa conmemorativa con la siguiente inscripción: Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Plaza 25 de Mayo. La plaza del 25 de mayo ya es una realidad, en alicantevivo.org. La plaza de las Flores del Mercado Central se llamará del 25 de Mayo, en laverdad.es.
Poliesportiu Pla de L'Arc

Poliesportiu Pla de L'Arc er en indendørs sportsarena i Llíria, Valencia-regionen, med plads til ca. 4.200 tilskuere til håndboldkampe. Arenaen er hjemmebane for det spanske basketballholdet CEB Llíria og benyttes også til andre idrætsaktiviteter som badminton, håndbold og volleyball. Arenaen vil blive benyttet til VM i kvindehåndbold 2021, hvor to grupper fra den indledende runde ved mesterskabet spilles i arenaen. Referencer Eksterne henvisninger Pabellón Pla de l'Arc hos Llíria's rådhus
Estació d'Alcoi

L'estació d'Alcoi és una estació de ferrocarril de caràcter terminal situada al municipi homònim a la comarca de l'Alcoià, País Valencià. Compta amb serveis de mitjana distància operats per Renfe. Situació ferroviària L'estació es troba en el punt quilomètric 63,7 de la línia fèrria d'ample ibèric que uneix Xàtiva amb Alcoi a 566,13 metres d'altitud. Va formar també part de la desapareguda línia d'ample mètric Alcoi-Gandia, pk 52,7. Història L'estació va ser oberta al tràfic en 1904 amb l'obertura de l'últim tram de la línia que pretenia unir Xàtiva amb Alcoi que discorria entre Ontinyent i Alcoi. La difícil orografia va fer que aquest tram es retardara més de 10 anys amb relació a la resta del traçat. Si bé les obres van ser realitzades per Nord, la concessió original la va obtindre el Marqués de Camp, qui va acordar l'explotació inicial a través de la Societat dels Ferrocarrils d'Almansa a València i Tarragona (AVT). La incapacitat d'aquesta última per complir els terminis de lliurament acordats van portar al fet que la línia fos cedida a Nord. En 1941, després de la nacionalització del ferrocarril, l'estació va passar a ser gestionada per l'acabada de crear RENFE. Des del 31 de desembre de 2004, Adif és la titular de les instal·lacions ferroviàries. Serveis ferroviaris Mitjana Distància Els trens de mitjana distància de Renfe cobreixen el trajecte València-Alcoi. La freqüència diària varia entre els 3 i 5 trens en cada sentit. Referències
Estación de Alcoy

Alcoy es una estación de ferrocarril de carácter terminal situada en el municipio español homónimo en la provincia de Alicante, Comunidad Valenciana. Cuenta con servicios de media distancia operados por Renfe. Situación ferroviaria La estación se encuentra en el punto kilométrico 63,7 de la línea férrea de ancho ibérico que une Játiva con Alcoy,​ situada a 566,13 metros de altitud, a continuación del apeadero de Cocentaina. El trazado es de vía única y está sin electrificar. Formó también parte de la desaparecida línea de ancho métrico Alcoy-Gandía, punto kilométrico 52,7.​ Historia La estación fue abierta al tráfico en 1904 con la apertura del último tramo de la línea que pretendía unir Játiva con Alcoy que discurría entre Onteniente y Alcoy.​ La difícil orografía hizo que este tramo se retrasará más de 10 años en relación con el resto del trazado. Si bien las obras fueron realizadas por Norte, la concesión original la obtuvo el Marqués de Campo, quien acordó la explotación inicial a través de la Sociedad de los Ferrocarriles de Almansa a Valencia y Tarragona (AVT). La incapacidad de esta última por cumplir los plazos de entrega acordados llevaron a que la línea fuera cedida a Norte.​ En 1941, tras la nacionalización del ferrocarril en España la estación pasó a ser gestionada por la recién creada RENFE. Desde el 31 de diciembre de 2004 Adif es la titular de las instalaciones ferroviarias. Servicios ferroviarios Media Distancia Los trenes de media distancia de Renfe cubren el trayecto Valencia-Alcoy. La frecuencia diaria varía entre los 2 y 3 trenes en cada sentido. Véase también Línea Alcoy-Alicante Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Estación de Alcoy. Media Distancia Valencia en la web de Renfe.
Gare d'Alcoi

La gare d'Alcoi est une gare ferroviaire espagnole de la ligne de Xàtiva à Alcoi (423) située sur le territoire de la commune d'Alcoi, dans la comarque de l'Alcoià, dans la province d'Alicante, dans la Communauté valencienne. Elle est mise en service en 1904 par la Compañía de los Caminos de Hierro del Norte de España (Norte). C'est une gare desservie par des trains Regional de la ligne 47 de Media Distancia. Situation ferroviaire Établie à 566,13 mètres d'altitude, la gare d'Alcoi est située au point kilométrique (PK) 63,717 de la ligne de Xàtiva à Alcoi, c'est une gare terminus en cul-de-sac. Elle est précédée par la gare de Cocentaina. Elle était également l'origine de la ligne à écartement métrique entre Alcoi et Gandia, au PK 52,756. Histoire La gare a été mise en service le 15 avril 1904 lors de l'ouverture du tronçon entre Ontinyent et Alcoi de la ligne entre Xàtiva et Alcoi. Ce tronçon a été terminée dix ans après le reste de la ligne en raison de la difficile orographie de la zone, les travaux ont été menés par la compagnie Norte bien qu'initialement confiés au marquis de Campo. En 1941, après la nationalisation du réseau ferroviaire en Espagne, la gare passa sous la gestion de la toute nouvelle RENFE. Depuis le 31 décembre 2004, Renfe Operadora exploite la ligne, tandis qu’ADIF est propriétaire des installations ferroviaires. Services voyageurs Accueil La gare dispose d'automates pour l'achat de titres de transport et un parking est aménagé à l’extérieur. La gare dispose d'un quai et de 2 voies. Desserte La gare est desservie par des trains Regional de la ligne 47 de Media Distancia. Intermodalité Notes et références Notes (es) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en espagnol intitulé « Estación de Alcoy » (voir la liste des auteurs). Références Voir aussi Articles connexes Liste de gares en Espagne Liens externes La gare d'Alcoi, sur le site officiel de la Renfe. La gare d'Alcoi, sur le site officiel de Adif. Portail du chemin de fer Portail du Pays valencien
La Misericòrdia d'Alacant

L'església de la Mare de Déu de la Misericòrdia és una església parroquial catòlica situada al barri de Sant Antoni de la ciutat d'Alacant (País Valencià). És la seu canònica de la Germandat del Gran Poder i l'Esperança, des de la qual realitza la seua estació de penitència la vesprada de Dimecres Sant, durant les celebracions de la Setmana Santa d'Alacant. Història La primitiva església va ser alçada com un element més de la Casa de la Misericòrdia, fundada en 1735 per l'Ajuntament d'Alacant i el bisbat d'Oriola-Alacant, amb la finalitat d'atendre els pobres, i ambdues construccions es van concloure en 1752. Va ser primerament església auxiliar de la cocatedral de Sant Nicolau de Bari i finalment parròquia. Durant els disturbis de la Guerra Civil espanyola, l'església va ser assaltada, i es van destruir l'altar major, les capelles, una pintura d'Antonio Villanueva i l'estàtua orant de Juan Elías Gómez de Terán, bisbe d'Oriola-Alacant. Les restes del bisbe van ser traslladades a la cocatedral de Sant Nicolau de Bari, i una vegada construïda l'actual església, van ser traslladats de nou a ella. L'actual temple va ser construït segons el projecte d'Antonio Serrano Peral, arquitecte del bisbat d'Oriola-Alacant, i va ser inaugurat al maig de 1952. Va sofrir importants obres l'any 1989, quan la Germandat del Gran Poder i l'Esperança va decidir instal·lar la seua seu canònica al baptisteri de l'església, la qual va ser beneïda l'any següent com la seua capella per l'aleshores bisbe de la diòcesi, el cardenal Francisco Álvarez Martínez. L'any 2011, l'església va acollir la coronació canònica de la imatge de la Mare de Déu de l'Esperança, de la qual va ser padrina d'honor la reina Sofia. Referències
Iglesia de la Misericordia (Alicante)

La iglesia de Nuestra Señora de la Misericordia es una iglesia parroquial católica ubicada en el barrio de san Antón de la ciudad de Alicante (España). Es la sede canónica de la Hermandad del Gran Poder y la Esperanza, desde la que realiza su estación de penitencia la tarde de Miércoles Santo, durante las celebraciones de la Semana Santa en Alicante. Historia La primitiva iglesia fue levantada como un elemento más de la Casa de la Misericordia, fundada en 1735 por el Ayuntamiento de Alicante y la diócesis de Orihuela-Alicante, con el fin de atender a los pobres, y ambas construcciones se concluyeron en 1752. Fue primeramente iglesia auxiliar de la concatedral de San Nicolás de Bari y finalmente parroquia.​ Durante los disturbios de la guerra civil española, la iglesia fue asaltada, y se destruyeron el altar mayor, las capillas, una pintura de Antonio Villanueva y la estatua orante de Juan Elías Gómez de Terán, obispo de Orihuela-Alicante.​ Los restos del obispo fueron trasladados a la concatedral de San Nicolás de Bari, y una vez construida la actual iglesia, fueron trasladados de nuevo a ella.​ El actual templo fue construido siguiendo el proyecto de Antonio Serrano Peral, arquitecto de la diócesis de Orihuela-Alicante,​ y fue inaugurado en mayo de 1952.​ Sufrió importantes obras en el año 1989, cuando la Hermandad del Gran Poder y la Esperanza decidió instalar su sede canónica en el baptisterio de la iglesia, siendo bendecida al año siguiente como su capilla por el entonces obispo de la diócesis, el cardenal Francisco Álvarez Martínez.​ En el año 2011 la iglesia acogió la coronación canónica de la imagen de la Virgen de la Esperanza, de la que fue madrina de honor la reina Sofía.​ Véase también Convento de la Preciosísima Sangre de Cristo (Alicante) Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de la Misericordia, Alicante.
Casa Vestuari

La casa Vestuari o casa Vestidor se situa enfront de la porta dels Apòstols de la catedral de València, i va ser construïda a principis del segle xvii en estil neoclàssic per l'arquitecte José García, per a servir als magistrats del Tribunal de les Aigües com a lloc de reunió abans d'assistir als judicis que se celebraven en aquesta porta. La seua inauguració data del 1800. Descripció La seua planta és irregular, puix que és emplaçada en l'angle de l'illa de cases, amb la façana principal de cara al carrer del Miquelet. D'un sobri estil neoclàssic, té tres estatges. La planta baixa s'adorna amb encoixinat de pedra i grans portes, mentre que en el pis principal la construcció és ja de rajola vista amb bandes d'encoixinat en els cantons i una gran balconada que recorre tot l'edifici per a conferir-li major unitat. Les finestres es rematen amb frontons alterns, rectes i corbs, i el central amb un conjunt escultòric que sosté l'escut de la ciutat. Entre aquests, s'observen les ferramentes en els quals es disposen les banderes durant els actes públics. En el pis superior, s'obrin finestres més menudes i l'edifici es remata amb un ràfec. Al vestíbul interior, al qual s'accedeix per qualsevol de les portes, s'observen arcs de rajoles amb grups escultòrics a sobre, mentre que a la primera planta destaca el sostre pintat al fresc per Vicente López, que lloa la fama i prosperitat de València. Actualment, una part de l'edifici està destinada a la Biblioteca Municipal Carles Ros. Enllaços externs Pàgina de la Biblioteca. Pàgina de l'Ajuntament sobre l'edifici. Fitxa del Col·legi d'Arquitectes.
Casa Vestuario

La casa Vestuario está situada en la plaza de la Virgen número 1 de la ciudad de Valencia (España), frente a la puerta de los Apóstoles de la catedral de Valencia. Edificio Fue construida a principios del siglo XVII en estilo neoclásico por el arquitecto José García para a servir a los magistrados del Tribunal de las Aguas como lugar de reunión antes de asistir a los juicios que se celebraban en dicha puerta. Su planta es irregular, al estar emplazada en el ángulo de la manzana, dando la fachada principal a la calle del Micalet. De un sobrio estilo neoclásico, tiene tres pisos. La planta baja se adorna con almohadillado de piedra y grandes puertas, mientras que en el piso principal la construcción es ya de ladrillo visto con bandas de almohadillado en las esquinas y una gran blasonada que recorre todo el edificio para conferirle mayor unidad. Las ventanas se rematan con frontones alternos, rectos y curvos, y el central con un conjunto escultórico que sostiene el escudo de la ciudad. Entre ellos se observan los herrajes en los que se disponen las banderas durante los actos públicos. En el piso superior se abren ventanas más pequeñas y el edificio se remata con un alero. Referencias Este artículo incorpora material procedente de la página web de la Federación Valenciana de Municipios y Provincias, que mediante una autorización permitió agregar contenido e imágenes y publicarlos bajo licencia GFDL. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Casa Vestuario.
Hospital Doctor Peset

L'Hospital Doctor Peset és un centre hospitalari situat a la ciutat de València. És un dels quatre hospitals de referència existents a la capital valenciana, al costat de l'Hospital Clínic, l'Hospital General i l'Hospital La Fe. Té 539 llits. Història L'Hospital Universitari Doctor Peset va ser posat en funcionament el gener de 1989. No obstant això, els orígens d'aquest centre sanitari es remunten a la dècada dels anys quaranta del segle xx, en les antigues instal·lacions pròximes a l'actual edifici. Aquestes instal·lacions van ser destinades en un primer moment al tractament de malalties infeccioses, especialment epidèmies de tifus exantemàtic, molt freqüents en l'època. En 1947, la Seguretat Social va adquirir el centre sanitari i, després de construir un bloc de sales d'operacions, va iniciar la seua activitat com a Hospital General l'any 1951 sota el nom de Residència Sanitària General Sanjurjo, en honor del general colpista José Sanjurjo. Aquest bagatge històric es va anar completant amb la dotació dels recursos humans, tècnics i materials necessaris per a assegurar al pacient l'assistència sanitària. De fet, en 1974 es va construir un edifici annex de sis plantes dedicat a consultes externes en el qual en l'actualitat s'atén a pacients en règim ambulatori. Més tard arribaria el canvi de nom i d'edifici. En 1989 l'activitat hospitalària es va traslladar al nou edifici i es va adoptar el nom d'Hospital Doctor Peset, en honor del metge valencià Joan Baptista Peset i Aleixandre. En 1997 el Doctor Peset es va convertir en Hospital Universitari, amb acreditació per a la formació en les especialitats de Medicina Especialitzada, Farmàcia, Psicologia, Biologia, Infermeria i Obstetrícia. Equips d'alta tecnologia L'hospital compta amb els següents equips d'alta tecnologia: Dos equips de Tomografia Axial Computeritzada Dos equips de Ressonància Magnètica Nuclear Dos equips de Angiografia per Sustracció Digital Un equip de Litotrícia Extracorpòrea per Ones de Xoc Dos equips de Tomografia per emissió de fotons Un equip de Tomografia per emissió de positrons Un equip de Mamografia Un equip de Densitòmetres de l'Os Una Sala d'Hemodinàmica Referències Enllaços externs Pàgina web oficial
Estació de Navaixes

Navaixes és una estació de la línia C-5 de la xarxa de Rodalies Renfe de València situada al sud del nucli urbà de Navaixes, a la comarca de l'Alt Palància de la província de Castelló. L'estació forma part de la línia Saragossa-València. Vegeu també Línia 5 (Rodalies València) Rodalies València (xarxa ferroviària) Renfe Operadora
Estación de Navajas

Navajas es un estación ferroviaria situado en el municipio español de Navajas en la provincia de Castellón, Comunidad Valenciana. Pertenece a la red de Adif y sus instalaciones forman parte de la línea C-5 de Cercanías Valencia. Situación ferroviaria Las instalaciones están situada en el punto kilométrico 233,1 de la línea férrea de ancho ibérico Zaragoza-Sagunto,​ a 392 metros de altitud sobre el nivel del mar. El kilometraje se corresponde con el histórico trazado entre Calatayud y Valencia, tomando la primera como punto de partida. El tramo es de vía única y está sin electrificar. Historia La estación fue puesta en funcionamiento el 1 de junio de 1899 con la apertura del tramo Jérica-Segorbe de la línea que pretendía unir Calatayud con Valencia.​ Las obras corrieron a cargo de la Compañía del Ferrocarril Central de Aragón.​ En 1941, con la nacionalización de la totalidad de la red ferroviaria la estación pasó a ser gestionada por RENFE. En 1958 la estación ya estaba integrada en el servicio de Cercanías de Valencia, formando parte de la línea Mora de Rubielos-Valencia. Desde el 31 de diciembre de 2004 Adif es la titular de las instalaciones. La estación La próxima puesta en servicio de un apartadero de más de 750 m, apto para cruces de trenes de mercancías, hace de esta estación una de las más importantes del tramo Teruel-Sagunto.​ Servicios ferroviarios Cercanías Forma parte de la línea C-5 de Cercanías Valencia. La frecuencia media es de tres trenes diarios. De los tres trenes sentido Sagunto, uno continúa hasta Valencia-Norte. Referencias Bibliografía García Raya, Joaquín (2006). «Cronología básica del ferrocarril español de vía ancha». IV Congreso Historia Ferroviaria: Málaga, septiembre de 2006 (Consejería de Obras Públicas y Transportes de la Junta de Andalucía). Enlaces externos Cercanías Valencia en la web de Renfe
Polígon Industrial Font del Gerro

El Polígon Industrial Font del Gerro (Fuente del Jarro en castellà) és una àrea industrial del municipi de Paterna (l'Horta Nord, País Valencià). Es tracta d'un dels polígons industrials més grans i importants del País Valencià amb una superfície de 235,24 hectàrees i una capacitat per a allotjar a 500 empreses amb una superfície mitjana de 4.500m² i un total de 8.000 persones treballadores. Font del Gerro comença a construir-se l'any 1967 i s'inaugura el 1974 impulsat per l'aleshores alcalde Gerardo Salvador amb el suport del ministre franquista Vicente Mortes, també natural de Paterna. L'objectiu fou la industrialització i frenar la taxa d'atur que patia del municipi. El polígon s'ha desenvolupat sobre terrenys de cultius de secà en dues fases unides per un pas subterrani de circulació rodada i separades per la línia de ferrocarril de Llíria que correspon a la Línia 2 de Metrovalència, amb estació al complex industrial. Geogràficament se situa al nord-oest del nucli principal de Paterna del qual el separen pocs quilòmetres tot i que en l'actualitat, després del creixement urbà de la ciutat, s'ha establit una continuïtat només interrompuda per la carretera CV-365. Els accesos Polígon es realitzen a través de l'autovia V-30 (eixida 14) que enllaça amb la ronda de circumval·lació de València o Bypass (A-7), pocs metres a l'oest de Font del Gerro. Pel flanc est es troba l'autovia d'Ademús (V-35) que comunica amb el polígon a través del corredor comarcal CV-31. Compta amb serveis com oficines de Correus, d'entitats financeres i altres serveis (agències de viatge, papereries, assegurances, gimnasos, centres mèdics, etc.) així com parc de bombers o escola infantil. Orige toponímic L'orige del nom prové de la font referenciada l'any 1858 i que va possibilitar l'arribada de l'aigua potable a Paterna anys més tard. Referències
Estació del Nord (Valencia)

The Estació del Nord (Valencian) or Estación del Norte (Spanish), both meaning "North Station", is the major railway station in Valencia, Spain. It is located in the city centre next to the Plaça de Bous or Plaza de Toros, the city's bullring, and 200 metres from the town hall. The building is one of the main works of the Valencian Art Nouveau and was declared Good of Cultural Heritage in 1987. It has connections with Metrovalencia and the city bus network. AVE (high-speed) trains from Madrid and some other long-distance trains use Valencia-Joaquín Sorolla railway station, a short walk away, instead. This station's name is a reference to Caminos de Hierro del Norte de España (Railways of the North of Spain), the railway company that constructed it and opened it in 1917, which was later nationalized and incorporated into Renfe, and later separated into Adif, the company that currently owns and runs it. Dutch Symphonic Metal band Within Temptation performed at the station in July 2005 as a one-time event. The concert was filmed and broadcast on Spanish television. Services References