Stolp Micalet

Stolp Micalet je zvonik stolnice v Valenciji v Španiji. V kastiljski španščini je znan kot El Miguelete ali v valencijščini kot Torre del Micalet. Gradnja stolpa se je začela leta 1381 in je bila končana leta 1429. Zaradi kompleksnosti in dolgih let gradnje ga je zaporedno vodilo več mojstrov gradbenikov; prvi je bil Andreu Juliá od leta 1381. Drugi so bili José Franch (1396), Pedro Balaguer (1414, graditelj stolpov Torres de Serranos); do Martíja Llobeta (1425), zadnjega arhitekta, ki je delal na gradnji. Kasneje je bil dodan zvonik (1660–1736). Zgodovina Stolp Micalet je stolp v valencijskem gotskem slogu, visok je 51 m do terase in skupaj 63 m. Ima obliko osmerokotne prizme in 207 stopnic. Stoletja so ga imenovali Novi zvonik ali Šampion katedrale, da bi ga razlikovali od Starega zvonik, kvadratnega stolpa v romanskem slogu, ki je stal na ulici Barchilla, vendar je od prvotnega obzidja ostalo le malo. Postopoma se je ime spremenilo v Torre del Miguelete po velikem zvonu ur, ki je služil za poimenovanje celotnega stolpa z metonimijo. Prvotno je bil ločen stolp in je bil konec 15. stoletja, ko je bila razširjena osrednja ladja, priključen stolnici. Dostop do njega je mogoč skozi kotni portal, okrašen z arhivoltami, in prehod, prekrit z nenavadnimi rebrastimi zavoji. Osmerokotni stolp meri 50,85 m, njegov obseg je enak njegovi višini, z zunanjo dekoracijo diagonalnih opornikov na vogalih in finimi letvami, ki označujejo različne nivoje nadstropij. Prva raven je masivna, tako da je le vrzel namenjena spiralnemu stopnišču. Druga raven ima obokano ograjen prostor, ki je stari zapor ali katedralni azil z enim zunanjim oknom. Tretja raven je Dom zvonarja, še en obokani prostor, podoben prejšnjemu, vendar večji in z dvema oknoma. Zgornje nadstropje je zvonik z osmimi okni, od katerih sedem služi zvonovom. Osmo ustreza spiralnemu stopnišču, ki se od tu naprej oži. Leta 1425 je bil stolp že dokončan do terase, vendar projekt zvonika, ki ga je zasnoval Antonio Dalmau, ni bil nadaljevan. Načrti so shranjeni v Mestnem zgodovinskem muzeju Valencia. Zvon ure, imenovan El Miguelete, je visel z lesene konstrukcije, ki je bila postavljena na kamnitih stebrih, podobnih tistim v mnogih drugih zvonikih Aragonske krone. Sedanji zvonik je prizidek, zgrajen med letoma 1660 in 1736. Terasa je imela eleganten odprt ali preboden grb, ki je služil kot krona in je bil v 18. stoletju porušen, najprej pa ga je nadomestila lesena ograja, v 19. stoletju pa kovinska ograja, ki je trajala do obnove leta 1983. Tretja etaža stolpa je bila pogosto dom zvonarjev. Zadnji zvonar, ki je živel v stolpu Micalet, je bil Mariano Folch, ki je bil zadolžen za zvonove več kot šestdeset let in je umrl okoli leta 1905. Leta 1940 je bil prvotni komplet enajstih zvonov (šest majhnih in pet velikih) spremenjen z dodatkom Eloyja, zvona iz zvonika cerkve Santa Catalina, ki je takrat postal ikona sredi dolge avenije Avenida de la Paz in začetka tistega, kar je kasneje postalo Plaza de la Reina. Vhod tega zelo zvočnega zvona je spremenil zvok kompleta. Prenova v osemdesetih letih 20. stoletja Zvonik ni bil spremenjen vse do elektrifikacije zvonov, kar je pomenilo odstranitev lesenih vrat, zamenjavo jarmov, ragelj in velikega trama, s katerega sta visela dva manjša zvonova. Tradicionalno zvonjenje katedralnih zvonov je obsegalo zvonjenje petih glavnih zvonov. Ostali so zvonili za mrtve in v izjemnih primerih za izredne dogodke. Elektrifikacija, ki so jo izvedli bratje Roses iz Adzanete de Albaida, je ne glede na prvotne značilnosti obsegala mehanizacijo šestih zvonov: dveh manjših, enega srednjega, Barbare, in treh manjših od velikih (Vicente, Andrés in Jaime). Slovesno zvonjenje petih glavnih zvonov katedrale se je preusmerilo v bolj župnijsko obliko z majhnimi, srednjimi in velikimi zvonovi. Mehanizacija je bila izvedena kot nepovraten proces, ki je imel dve posledici: zaradi omejitev takratne tehnologije niti mehanizmi niso reproducirali bogate raznolikosti lokalnega sloga zvonjenja niti objekti niso omogočali ročnega zvonjenja. Zaradi proračunskih omejitev je bilo mehaniziranih le šest od dvanajstih takrat obstoječih zvonov. Zato je šest drugih ostalo na mestu z vso prvotno namestitvijo. Vendar so omejitve mehanizacije postale očitne, ko je bil ceh zvonikov Valencia naročen, da igra na procesiji Corpus Christi leta 1988. Več zvonov je zahtevalo znatne prilagoditve, da so zvonili, eden pa sploh ni mogel zvoniti. == Trenutno stanje Dolgotrajen in neprekinjen proces obnove in vzdrževanja zvonov, objektov in zvonika kot celote je najprej izvajal valencijski ceh zvonarjev, zdaj pa njihovi nasledniki, zvonarji stolnice v Valenciji. To je bilo mogoče z različnimi viri financiranja, vključno z neposrednimi subvencijami valencijske vlade ali mestnega sveta Valencie prek letne postavke v mestnem proračunu. Šest železnih jarmov strojno obdelanih zvonov je bilo zamenjanih z lesenimi jarmi. Zamenjana so bila lesena okna, ki delujejo kot zvočnik, in ročice. Igralna ploščad je bila postavljena na varnejšo višino za zvonarje, kar jim omogoča tudi boljši pogled na njihovo delo. Prostori so bili opremljeni z novo električno napeljavo in novimi vrati z rešetkami, ki obiskovalcem omogočajo ogled notranjosti, tudi če so zaprta. Elektronski mehanizmi za dnevno in samodejno zvonjenje so bili zaradi hitrega razvoja tehnologije dvakrat zamenjani. 25. decembra 2014 je zvon Jaume doživel resno nesrečo, ki ni bila raziskana, zato je bil za njegovo rešitev izbran uničujoč, invaziven in nepopravljiv sistem, ki je obsegal žaganje ročajev in vrtanje krone, s čimer je bil zvon poškodovan. Sklici Zunanje povezave Catedral de Santa Maria - VALÈNCIA (COMUNITAT VALENCIANA) Official webpage of El Miguelete