NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Estació d'Alacant Terminal

Alacant Terminal és l'estació de ferrocarril d'Alacant. Per la seua qualitat d'estació terminal, qualsevol tren que arribi a l'estació ha d'invertir la marxa per continuar el seu recorregut. Història L'arribada del ferrocarril a Alacant s'origina en els desitjos de connectar Madrid amb Alacant agafant de punt de partença el recorregut Madrid-Aranjuez i la seua prolongació fins Albacete via Alcázar de San Juan per part de la Companyia dels Camins de Ferro de Madrid a Aranjuez que tenia a José de Salamanca com el seu principal impulsor. L'1 de juliol de 1856 José de Salamanca, amb una aliança amb la família Rothschild i amb la companyia du Chemin de Fer du Grand Central, van obtindre la concessió de la línia Madrid-Zaragoza que, amb la concessió entre Madrid i Alacant, faria néixer la MZA, encarregada d'inaugurar l'estació el 26 de maig de 1858 con l'obertura del tram Almansa-Alacant. El viatge inaugural va ser presidit por Isabel II. Malgrat això, i segons es registra en els documents oficials de la companyia i en les Memòries de les obres públiques, la posada efectiva en servici es va realitzar un poc abans, el 15 de març de 1858. La construcció de l'estació va ser encargada per MZA a diversos enginyers francesos, enginyers entre els quals es trobava M. Julien. Això va suposar descartar un projecte anterior jutjat insuficient pel tràfic previst. Amb ordres del Ministeri de la Guerra, també es va descartar situar l'estació junt al port movent-la a la porta de Sant Francesc. L'edifici que finalment es va construir va donar la ciutat una de les majors estacions d'Espanya de l'època. Estava formada per dos cossos paral·lels a les vies, de planta baixa, entre els que es van situar l'accés principal al recinte, amb escalinata prèvia i galeria de columnes dòriques amb entablament i frontó com a principals elements decoratius. El conjunt es va recobrir amb una ampla marquesina metàl·lica de dos vessants tipus Polonceau fabricada per Scheneider y Cía de Le Creusot. Aquesta marquesina es conserva en l'actualitat sense gaire canvis substancials. Entre 1967 i 1968, RENFE, qui gestionava l'estació des de 1941, va decidir reformar la façana principal amb el propòsit de modernitzar-la. S'hi retiraren les columnes, esborrant gran part de l'estil neoclàssic que desprenia l'edifici, substituint-les per un cos central que servia de nou accés al recinte. El servei d'alta velocitat AVE a l'estació Alacant-Terminal es va inaugurar el 18 de juny de 2013. Serveis Ferroviaris Rodalies i Mitjana Distància de Renfe L'estació és capçalera les línies C-1 i C-3 de la xarxa de rodalies Alacant-Múrcia que es dirigeixen a Múrcia i Elx (la C-1) i a Sant Vicent del Raspeig (la C-3). Llarga Distància de Renfe Referències Enllaços externs Fitxa en miestacion.es Horaris, plànol i tarifes de Rodalia Múrcia/Alacant
Bahnhof Alacant-Terminal

Alacant-Terminal, Valenzianisch für Endbahnhof Alicante, ist der größte Bahnhof der spanischen Stadt Alicante. Er befindet sich in Eigentum der Adif Alta Velocidad und wird von der Renfe mit Fern- und Regionalverkehrszügen bedient. Seit Juni 2013 ist er an das Netz der spanischen Schnellfahrstrecken angeschlossen. Geschichte 1853 begann die Compañía de los Ferrocarriles de Madrid a Zaragoza y Alicante (MZA) den Bau der Strecke Almansa–Alicante, als letzter Streckenabschnitt der Bahnstrecke aus Madrid. Der Endbahnhof in Alicante MZA wurde 1858 eröffnet. In den Jahren 1967 und 1968 wurde der alte MZA-Bahnhof abgerissen und ein neuer Bahnhof gebaut. Am 18. Juni 2013 ging der zweite Abschnitt der Schnellfahrstrecke Madrid–Levante zwischen Albacete und Alicante in Betrieb. Seitdem wird Alicante Terminal auch von normalspurigen Hochgeschwindigkeitszügen der Gattung Alta Velocidad Española bedient. Als Vorbereitung für diesen Anschluss begannen im Jahr 2010 umfangreiche Umbauarbeiten. Seitdem verfügt der Bahnhof über vier Bahnsteiggleise für Normalspur und sechs für Breitspur, nach einer im Februar 2025 in Auftrag gegebenen Erweiterung (Kosten: 20,2 Mio. €) werden es zehn Normalspur- und vier Breitspurgleise an sieben Bahnsteigen sein. Verkehr Fernverkehr Im Fernverkehr ist Alicante sowohl Endpunkt der normalspurigen Schnellfahrstrecke nach Madrid als auch der in iberischer Breitspur gebauten Achse Alicante–Valencia–Barcelona. Nach Madrid verkehren unter anderem AVE und Alvia, wobei letztere über die Hauptstadt hinaus Ziele in Nordspanien ansteuern, so beispielsweise Santiago de Compostela. Breitspurzüge verbinden Alicante über Valencia u. a. mit Barcelona-Sants und Saragossa. Seit 28. April 2023 bedient auch der RENFE-Wettbewerber Ouigo den Bahnhof und bietet zwei tägliche Zugpaare mit Halt in Albacete nach Madrid Chamartin (ab Madrid 10:51 und 12:51 Uhr, ab Alicante 14 und 16 Uhr; Fahrzeit 2 Stunden 20 Minuten) an. Gefahren wird mit Doppeleinheiten aus TGV Duplex. Und zum 2. Juni 2023 nahm auch der dritte Anbieter im spanischen Eisenbahn-Hochgeschwindigkeitsverkehr, Intermodalidad de Levante (ILSA, Marke: iryo) diese Relation in sein Angebot auf und fährt seitdem zwei tägliche Zugpaare (Madrid Chamartin ab 7:45 und 17:45 Uhr, Fahrzeit 2 Stunden 25 Minuten). Nach dem Ende der Sommersaison soll das Angebot auf drei Tage in der Woche (Freitag, Samstag, Sonntag) reduziert werden. Media Distancia Im Media Distancia-Netz verbinden die Züge Alicante mit Albacete, Ciudad Real, Valencia, Murcia und Cartagena. Nahverkehr Im Netz der Cercanías Murcia/Alicante wird Alicante Terminal von zwei Linien bedient: Die Linie C1 verbindet Alicante mit Elche, Orihuela und Murcia Die Linie C3 verbindet Alicante mit der Universität und San Vicente del Raspeig In der ungefähr einen halben Kilometer vom Bahnhof entfernten unterirdischen Haltestelle Luceros beginnen vier Linien der Stadtbahn Alicante, der Bau der Verlängerung bis zum Bahnhof wurde im April 2023 ausgeschrieben. Weblinks Beitrag mit Bildern und Plänen des Bahnhofs bei der Asociación Cultural Alicante Vivo Einzelnachweise
Alicante railway station

Alicante Terminal (Valencian: Alacant Terminal) is the central railway station of Alicante, Spain. Commonly referred locally as the RENFE station, the station is part of Adif system, and is a terminal station. The station accommodates RENFE long-distance and medium-distance trains, and it is the origin of lines C-1 and C-3 of Cercanías Murcia/Alicante (suburban trains). The station is not related to the narrow gauge railway Alicante-Dénia managed by FGV and part of the city's tram network. In 2013, AVE (high-speed) railway reached Alicante. While a new intermodal station is to be constructed in place of the current terminal, a temporal terminal is to be utilized by the high speed trains. History The first train to Alicante arrived from Madrid on 4 January 1858. It took almost 10 years to construct a railway from Madrid to Alicante, which was carried out by Compañía de los Ferrocarriles de Madrid a Zaragoza y Alicante, a predecessor of RENFE. Passenger services began on 1 March 1858, but the official opening awaited the arrival of Queen Isabella II on 25 May 1858. The initial design of the stations along the Almansa-Alicante part of the railway was approved in 1853. Additional extensions to the projects were made in 1857. It was one of the largest terminals built in Spain in those years. Between 1967 and 1968 the original facade of the Alicante station was completely rebuilt. Services The station services Alicante and Murcia suburban areas with a frequency of 1 or 2 trains per hour on line C-1 and with eight trains per day on line C-3. The station is the origin for both lines and is located in tariff area 6 of the Cercanías Murcia/Alicante network. The station is used by medium-distance RENFE trains such as Regional Express or Regional with services to Valencia, Murcia, Cartagena, Albacete, Villarrobledo, and Ciudad Real as lines L-1 and L-2. Barcelona and Madrid are the primary destinations of long-distance trains operated by Renfe. With the completion of high-speed railway (AVE), a trip from Madrid to Alicante now takes between 2h20 mins and 2h40 mins. References
Estación de Alicante-Terminal

Estación de Alicante-Terminal vasútállomás Spanyolországban, Alicante településen. Része a spanyol nagysebességű vasúthálózatnak. Vasútvonalak Az állomást az alábbi vasútvonalak érintik: Madrid–Levante nagysebességű vasútvonal Valencia–Alicante-vasútvonal Murcia–Alicante-vasútvonal Línea La Encina-Alicante Kapcsolódó állomások A vasútállomáshoz az alábbi állomások vannak a legközelebb: Estación de San Gabriel (Estación de Murcia del Carmen, Línea C-1 (Cercanías Murcia/Alicante)) Estación de Universidad de Alicante (San Vicente Centro railway station, Línea C-3 (Cercanías Murcia/Alicante)) Estación de Villena Alta Velocidad Képek Kapcsolódó szócikkek Spanyolország vasúti közlekedése Jegyzetek További információk
Stazione di Alicante-Terminal

La stazione di Alicante-Terminal (in catalano Alacant Terminal) è una stazione ferroviaria posta al centro della città di Alicante, in Spagna. Da molti cittadini è semplicemente chiamata Stazione della RENFE ed è gestita dalla Administrador de Infraestructuras Ferroviarias. È una stazione terminale ed ogni treno che arriva deve invertire la direzione di moto per continuare il tragitto. La stazione ospita treni con tragitti a lunga e media distanza della RENFE ed è origine delle linee C-1 e C-2 della rete ferroviaria suburbana (Cercanías). È in progetto una nuova stazione intermodale per ospitare il servizio ad alta velocità (AVE) che è attualmente in fase di progettazione. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su stazione di Alicante
Alicante-Terminal

Alicante Terminal (lub Alacant Terminal) – główna stacja kolejowa w Alicante, we wspólnocie autonomicznej Walencja, w Hiszpanii. Stacja posiada 3 perony. Obecnie to jedyna stacja kolejowa w centrum Alicante. Oficjalnie otwarta w 1858 r. jako łącznik do magistrali kolejowej Madryt – Saragossa, zwana Estación de Madrid. W latach 70. XX wieku po dobudowaniu łącznika z przystanku San Gabriel przejęła ruch w kierunku Murcji. Na stacji zatrzymują się ekspresowe pociągi Alvia i Altaria kursujące do Madrytu, Gijón, Santander i Vigo, Euromed kursujące do Barcelony, Talgo kursujące do Lorki, Kartageny i Montpellier, regionalne do Ciudad Real oraz Walencji, a także podmiejskie Renfe Cercanías linii C1 kursujące pomiędzy Murcją i Alicante oraz linii C3 kursującej między Alicante a pobliskim San Vicente del Raspeig. Obecnie stacja znajduje się w okresie przebudowy na stację intermodalną – składać się będzie z dworca autobusowego, podziemnej stacji szybkiej kolei AVE oraz końcowej stacji tramwaju TRAM. Zakończenie prac nad wprowadzeniem AVE do Alicante planowane jest na rok 2011, obecnie trwają końcowe prace nad łącznikiem Monforte del Cid – Alicante na linii AVE Madryt – Levante. Przypisy
Аліканте (станція)

Термінал Аліканте (валенсійською: Alacant terminal) — центральна залізнична станція міста Аліканте, Іспанія. Хоча її часто називають станцією RENFE, станція є частиною системи Adif, і є кінцевою станцією. Станція приймає поїзди дальнього та середнього сполучення RENFE, а також є початковою станцією приміських поїздів C-1 та C-3 Серканіас Мурсія / Аліканте. Станція не повʼязана із вузькоколійною залізницею Аліканте-Денія, котру обслуговує FGV і котра входить до системи міського трамваю. Історія Перший поїзд прибув до Аліканте з Мадриду 4 січня 1858 року. Будівництво залізниці з Мадриду до Аліканте зайняло майже 10 років. Будівництвом займалася «Залізнична компанія Мадриду, Сараґоси та Аліканте», пращур RENFE. Регулярні пасажирські перевезення розпочалися 1 березня 1858 року, але офіційне відкриття руху відбулося після візиту Королеви Ізабелли II 25 травня 1858 року. Початковий проект станцій уздовж ділянки Альманса-Аліканте було узгоджено в 1853 році. Проект було розширено у 1857 році. На той час це був один з найбільших залізничних терміналів у Іспанії. У період з 1967 по 1968 роки початковий фасад станції Аліканте було цілковито перебудовано. Сполучення Станція обслуговує передмістя Аліканте та Мурсія із частотою 1–2 поїзди на годину на лінії C-1, а також 9 поїздів на день на лінії C-3. Станція є початковою для обох ліній і розташована у тарифній зоні 6 мережі Серканіас Мурсія / Аліканте. Станція обслуговує поїзди RENFE середнього сполучення, наприклад Регіональний експрес та Регіональний зі сполученням до Валенсії, Мурсії, Картагени, Альбасете, Вільярробледо та Сьюдад-Реаль на лініях L-1 та L-2. Серед поїздів дальнього сполучення RENFE головними напрямками є Барселона та Мадрид. Після завершення будівництва швидкісної залізниці (AVE), подорож з Мадриду до Аліканте займає від 2 годин 20 хвилин до 2 годин 40 хвилин. Примітки Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Аліканте (станція)
КД Олимпик де Хатива

Клуб Депортиво Олимпик де Хатива (на испански: CD Olímpic de Xàtiva) е испански футболен отбор от град Хатива, който е автономна област на Валенсия. Основан е през 1932 г. и се състезава в група 3 на Сегунда дивисион Б. Играе домакинските си срещи на стадион „Ла Мурта“, който е с капацитет от 9000 седящи места. История Футбол в Хатива има от 1924 г., като редица клубове от града са се състезавали в регионалните лиги на Валенсия. Още от основаването си през 1932 г., Депортиво де Хатива е основен представител на града. По време на Гражданската война в Испания играе в много регионални състезания и печели промоция за Терсера дивисион (четвърта дивизия) през 1943 г. с продължителност от един сезон, но през 1945 г. се завръща отново. Поради финансови трудности клубът преустановява участието си в дивизията през 1951 г., само пет години след своето завръщане. През следващото десетилетие Олимпик се представя доста силно в Сегунда дивисион Б, като завършва няколко пъти в топ пет, 3 пъти достига до плейофи за влизане в Сегунда дивисион, като играе срещу Химнастик Тарагона през 1959 г., КД Малага през 1960 г. и КД Атлетико Балеарес през 1961 година. Отборът не успява да спечели промоция след тези срещи, което води до разочарование и клубът бавно започва да слиза надолу в класирането до отпадане надолу в Терсера дивисион. Това в крайна сметка завършва с изпадане в регионалните първенства след преструктурирането на дивизиите през 1968 година. Олимпик се завръща в Сегунда дивисион Б (носила дотогава името Трета дивизия) през 1977 година, като завършва на осмо място в дебютния си сезон, но през 1982 г. отново изпада в долната дивизия. Завръща се в трета дивизия през сезон 1987/88 под ръководството на треньора Бенито Флоро, като клубът прави най-доброто си участие, класирайки се на 4-то място, но не успява да влезе в зоната, която му дава право да участва в плейофната фаза за влизане в Сегунда дивисион. През 1991 г. клубът се завръща в Терсера дивисион, където играе по-голямата част от следващите две десетилетия, с пет години прекарани в регионалните лиги. През сезон 2010/11 г., след три неуспешни опита за плейофите, Олимпик де Хатива се завръща в Сегунда дивисион Б след 20 години отсъствие. През сезон 2013/14 отборът успява да се класира за 1/16-финалите на Купата на краля, където играе срещу Реал Мадрид. Първият мач се играе в Хатива, а резултатът в края на мача изненадващо за всички е 0:0. В мача реванш обаче Олимпик отстъпва с 0:2 в Мадрид и така отпада от турнира. Сезон по сезон 11 сезона в Сегунда дивисион Б 43 сезона в Терсера дивисион Външни препратки Профил в Soccerway Профил във ((es)) Източници
Club Deportivo Olímpic de Xàtiva

Il Club Deportivo Olímpic de Xàtiva è una società calcistica con sede a Xàtiva, nella Comunità Valenzana, in Spagna. Gioca nella Segunda División B, la terza serie del campionato spagnolo. Fondata nel 1932, gioca le partite interne nel Campo de Futbol La Murta, con capienza di 9.000 posti. Il 7 dicembre 2013 coglie contro il Real Madrid uno storico pareggio per 0-0, nell'andata dei sedicesimi di finale della Coppa del Re. Nel 2018 Anuj Gupta, proprietario del Sudeva e presidente del Sudeva Moonlight, ha acquistato l'85% delle quote della società. Tornei nazionali 2ª División: 0 stagioni 2ª División B: 7 stagioni 3ª División: 41 stagioni Stagioni Note Collegamenti esterni (ES) Sito ufficiale, su olimpicxativa.com. URL consultato il 12 settembre 2011 (archiviato dall'url originale il 14 giugno 2012). (ES) Profilo squadra su Futbolme, su futbolme.com. Olímpic de Xàtiva su Transfermarkt
CD Olímpic de Xátiva

CD Olímpic de Xàtiva is een Spaanse voetbalclub uit Xàtiva gelegen in Valenciaanse provincie. De club speelt in het stadion 'Campo de Futbol La Murta'. In het verleden heeft de club zich steeds tussen de hoogste regionale klasse en de Segunda División bewogen. In 2016 is de club gedegradeerd naar de Tercera División, waar het de twee volgende jaren niet uit heeft weten te klimmen.
Club Deportivo Olímpic de Xàtiva

Club Deportivo Olímpic de Xàtiva é um clube de futebol espanhol, sediado na cidade de Xàtiva, na Comunidade Valenciana. Fundado em setembro de 1932, disputa atualmente a Tercera División (quarta divisão espanhola). História Entre 1940 e 1977, revezou entre a Regional Preferente da Comunidade Valenciana (uma das ligas que integram as Divisiões Regionais da Espanha) e a Tercera División (quarta divisão nacional), disputando pela primeira vez a Segunda División B (terceira divisão) na temporada 1977–78, terminando em 8° lugar. Na edição seguinte, amargou o rebaixamento após terminar na última posição. Voltou a alternar entre a Regional Preferente e a quarta divisão por 32 temporadas, até obter novamente o acesso ao terceiro escalão do futebol espanhol em 2010–11, ao terminar na segunda posição de seu grupo. Em 2015–16, caiu novamente para a Tercera División, onde permanece desde então. Jogou apenas 2 edições da Copa del Rey, tendo como seu melhor desempenho em 2013–14, quando chegou até a fase de 32-avos de final - chegou a segurar um empate sem gols contra o Real Madrid no jogo de ida. Seu estádio é o Campo de Fútbol La Murta, com capacidade para receber 9.000 torcedores. As cores do Olímpic são branco e azul. Títulos Tercera División: 1958–59, 1959–60, 1960–61, 1986–87 e 2016–17 Desempenho por temporada 11 temporadas na Segunda División B (terceira divisão) 45 temporadas na Tercera División (quarta divisão) Referências
Олимпик (футбольный клуб, Хатива)

«Олимпик» (исп. CD Olímpic de Xàtiva) — испанский футбольный клуб из города Хатива, в провинции Валенсия в одноимённом автономном сообществе. Клуб основан в 1932 году, домашние матчи проводит на стадионе «Ла-Мурта», вмещающем 9 000 зрителей. В Примере и Сегунде команда никогда не выступала, лучшим результатом является 4-е место Сегунда B в сезоне 1987/88. Сезоны по дивизионам Сегунда B — 11 сезонов Терсера — 42 сезона Региональная лига — 24 сезона Достижения Терсера Победитель (4): 1958/59, 1959/60, 1960/61, 1986/87 Ссылки Официальный сайт клуба Архивная копия от 14 июня 2012 на Wayback Machine Профиль клуба на futbolme.com Архивная копия от 5 октября 2012 на Wayback Machine
Església de la Sang (Castelló de la Plana)

L'Església de la Puríssima Sang, situada en ple centre de la ciutat de Castelló de la Plana, a la comarca de la Plana Alta, és un lloc de culte catòlic catalogat, de manera genèrica, com Bé de Rellevància Local, segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), amb codi: 12.05.040-007. Història i descripció El que podem trobar avui dia de la qual anés l'església de la Puríssima Sang, és tan sols una reconstrucció d'una de les capelles d'aquesta, en concret la capella del Sant Sepulcre, que es va realitzar després de la guerra del 36, seguint l'estil neobarroc, que s'integra en el palau que ocupa la Diputació Provincial de Castelló, localitzant-se en el vestíbul, que correspondria amb la nau de l'església de la qual ja no queda gens. Hi ha documentació sobre l'origen de l'església de la Puríssima Sang en els “Llibres de Consells” datats de 1584, que es conserven en l'arxiu municipal de Castelló. Segons aquesta, el Consell va cedir a la Confraria de la Sang un espai pertanyent a l'hospital, possiblement la capella d'aquest. Aquesta capella pertanyia a l'hospital fundat en 1391 per Guillem de Trullols, i se situava al final del carrer Major, que en aquells temps estava al costat del tramo nord de la muralla de la ciutat. La Confraria de la Sang va dur a terme reconstruccions, remodelacions i millores en la capella i va construir de nova planta una torre campanar. Al temps va iniciar els tràmits per aconseguir que la capella fos considerada oficialment com a església. Al costat d'això, en 1575 van aconseguir la cessió de més terrè que els va permetre ampliar amb una nau i una sagristia i la que després es coneixeria la capella del Sant Sepulcre. Es considera que les obres van acabar en 1606, malgrat que la capella del Sant Sepulcre es va acabar en 1729. Inicialment el temple es va construir seguint les pautes de l'estil gòtic, el qual va poder comprovar-se en destruir-se l'edifici en 1936, que va deixar a l'aire el traçat original que ocultava el revocat neoclàssic que es va realitzar posteriorment. Segons Vicente Traver, es pretenia realitzar una girola i existia un retaule en l'altar major de fabricació barroca, del que solament es conserven quatre taules que representen escenes de la Passió de Jesús. També va documentar aquest temple Espresati, en llibre “Estampes d'una Antiga Confraria”, on recull dades històriques de la construcció i remodelació del temple al llarg de la seva història. L'any 1953 es va reconstruir la capella en el lloc que corresponia amb l'antic atri de la desapareguda església, dins del palau de la Diputació Provincial. Referències