Església de Nostra Senyora dels Àngels de Xelva

L'església de La nostra Senyora dels Àngels se situa en el municipi de Xelva, a la comarca dels Serrans, a la província de València. Es tracta d'un edifici d'arquitectura religiosa construït entre els segles xvii i xviii d'estils manierista i barroc, que posseeix una important col·lecció de pintura i orfebreria. Història En les dades aportades per un equip d'alumnes de l'Escola d'Arquitectura Tècnica, de la Universitat Politècnica de València del seu Projecte Fi de Carrera sobre la Posada de Xelva, dins del complex edifici que es coneixia com “la Posada”, que estava desenvolupat a partir del baluard que constituïa el castell, és on es trobava la primera església de Xelva. Dins les parets d'aquesta Posada es van trobar dos llenços de l'antiga muralla islàmica (amb presència de merlets i torrasses), i embotida entre aquests dos llenços hi havia les restes de la primera església de reconquesta, dedicada a la Mare de Déu dels Àngels i erigida en temps del rei Jaume I. Aquesta primera església, que podria datar-se del 1238, era estreta en estar immersa entre els llenços de la muralla que dividien la torrassa occidental. Malgrat les seves dimensions reduïdes, presentava tres naus (la central del doble d'amplada que les laterals, i dividida en tres trams mitjançant arcs ogivals que s'iniciaven a meitat alçada de les parets, i de les quals partia l'entramat de bigues que subjectava la coberta de fusta de les naus laterals) disposades perpendicularment. A més, aquest primer temple era al pis alt (com altres esglésies fortalesa) i per accedir-hi s'utilitzava una rampa o una escala, que se solia col·locar a l'entrada del castell. Les reduïdes dimensions del temple van portar al seu abandó cap a 1400, substituint-se per una altra construïda davant del castell, a l'altra banda de la plaça, al mateix lloc on es troba l'actual església. Mentre l'antiga església, dessacralitzada va passar a tenir usos civils, dins de les dependències del Palau Vescomtal. Així, el retaule de la Verge, constituït per la Verge de la Llet al centre i sis paisatges amb escenes de la seva vida, es va traslladar al segle XVI a l'Església de la Santa Creu, per exercir el paper d'altar major, actualment aquest altar és al Museu d'Art de Catalunya. Aquesta primera església, que podria datar-se del 1238, era estreta en estar immersa entre els llenços de la muralla que dividien la torrassa occidental. Malgrat les seves dimensions reduïdes, presentava tres naus (la central del doble d'amplada que les laterals, i dividida en tres trams mitjançant arcs ogivals que s'iniciaven a meitat alçada de les parets, i de les quals partia l'entramat de bigues que subjectava la coberta de fusta de les naus laterals) disposades perpendicularment. A més, aquest primer temple era al pis alt (com altres esglésies fortalesa) i per accedir-hi s'utilitzava una rampa o una escala, que se solia col·locar a l'entrada del castell. La construcció de La nostra Senyora dels Àngels va ser llarga i costosa, patint demores i intervals d'inactivitat a causa de les enormes proporcions del temple. Marés i Tormo narren els fets de la construcció de l'església. Així, el 1626 és demolida l'antiga església i s'inicia l'actual, col·locant la primera pedra el dos d'abril del mateix any. Entre el 1634 i el 1644 s'encarrega de les obres l'arquitecte Juan Jerónimo Larrañaga, a qui se li pot atribuir el pla general de l'església i la portada. Tormo cita, durant aquest període, col·laboradors com a fra Gaspar de Sant Martí (1638) i Pedro d'Ambuesa (1638-1645 o 46). En el període comprès entre 1644 i 1646, a la mort de Larrañaga s'encarreguen de continuar amb allò que s'ha començat Ambuesa I el pare Albinià de Rojas, ja que no eren mestres d'obres. El 1652 i 1656 les obres es realitzen a càrrec de Juan Martínez d'Arce. El va substituir José Artigues fins a 1659, donant Marés la data de 1600 com la final de la meitat de la realització de l'edifici (portada, nau central i capelles laterals). El 1676 es reprenen les obres amb Juan Pérez Castiel, establint-se en el contracte la conclusió final del temple, aixecant el creuer, la cúpula, el presbiteri i el campanar. Fins a 1702 es va dur a terme allò estipulat, ia més es va adaptar el ja realitzat amb una nova concepció decorativa i es va remar l'imafront. Va col·laborar Joseph Minguez, qui probablement va realitzar el campanar. El 1770 es va concloure la capella de la Comunió, segons la inscripció de la portada. Ja al segle XIX, el 1887, s'instal·la el rellotge a la torre, i es repinta tota l'església. Durant la Guerra Civil del 36 va patir grans desperfectes als seus béns mobles, es van perdre les set estàtues de la portada i van ser destruïts tots els retaules. El 2006 l'església fou catalogada com a Bé d'interés cultural, amb IGPCV 46.106-9999-000001. Descripció Aquesta església de planta de creu llatina, amb capelles laterals i creuer d'igual profunditat inscrita en un rectangle, està inspirada en l'església romana del Gesú de Vignola. Compta amb el primer campanar barroc i la major cúpula del moment de la Comunitat Valenciana, així com una grandiosa portada manierista extraordinàriament treballada. La seva ornamentació interior és característica de l'autor, Juan Pérez Castiel, un dels millors arquitectes de la seva època. La nau es cobreix amb volta de canó, reforçada amb arcs faixons, en la qual s'obren en cada tram els seus corresponents llunetes, en els arcs formers se situen grans finestres rectangulars que il·luminen la mateixa. El profund presbiteri també es cobrix amb volta de canó, però sense llunetes, i substituint els arcs faixons per un cassetonat rectangular. La gran cúpula del creuer és circular i de tambor baix. En ell s'obrin huit finestres emmarcades de rocalla, i tot descansa en quatre petxines cobertes per la típica decoració de Pérez Castiel: àngels sostenidors que porten escuts al·legòrics, envoltats d'un vigorós amuntegament de retorçada fullaraca. Destaquen les portes de la sagristia i de l'antiga capella de la Comunió per la seva densitat ornamental: dues columnes salomòniques suporten un entaulament, iniciant molt aviat una brusca elevació cap al centre, diluint-se en una sèrie de motius orgànics guardant simetria. A les finestres del creuer Pérez Castiel avança una solució que quinze anys més tard s'incorporaria al repertori barroc més utilitzat: l'arquitrau escalonat. La façana manierista, no té res a veure amb la decoració de l'interior. Es tracta d'una portada retaule, que es compon de quatre pisos de tres obertures cadascun, excepte l'últim que només en té un. Les obertures queden separats per semicolumnes adossades superposades, de baix a dalt, dòric, jònic, corinti i compost amb les seves ordres. A mesura que es puja, la transgressió del cànon augmenta: els fusts de les columnes van adoptant ornaments continguts i van reduint la seua altura sense reduir la distància entre elles. Com raresa ressalta que l'accés es realitza per dues entrades laterals quedant l'obertura central cec. El campanar és de planta quadrada i rematat per una estructura típica en maó, on el templet de coronament està assegurat per quatre contraforts de perfil rectangular disposats en diagonal. Cadascun d'ells es perfora amb un arc de mig punt i suporta un aletón massís que ho uneix amb l'espadaña que es cobreix amb un acusat teulat de teula blavosa a quatre aigües. La capella de la Comunió més tardana, va ser acabada en 1770, se situa al costat dret i és com una rèplica a menor escala del temple, encara que el seu presbiteri és semicircular i la seva decoració menor. Referències