NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Micalet

Micalet è il nome con cui è popolarmente chiamato il campanile della Cattedrale di Valencia ed è uno dei principali simboli della città di Valencia. Il nome è il diminutivo della campana principale, Miquel, che a causa della fonetica locale è diventato Micalet. Per molti secoli è stato chiamato Campanar Nou o Campanar de la Catedral, per distinguerlo dal Campanar Vell, una torre dalla pianta ottagonale di fattura romanica, situata nella calle de la Barchilla. Costruita in stile gotico valenciano, è alta 50,85 metri e vi si accede dall’interno della Cattedrale, attraverso una scala a chiocciola con 207 scalini. Storia Una targa posta alla base della torre parla delle sue origini: I lavori furono iniziati nel 1381 dall'architetto Andreu Julià, che li continuò finché non furono interrotti nel 1396 a seguito di un terremoto. Nel 1402 la direzione dei lavori passa a Josep Franch, capomastro della Cattedrale, e nel 1414 viene incaricato Pere Balaguer, costruttore delle Torres dels Serrans. Nel 1425 si decise di terminare la costruzione nonostante mancasse la parte superiore, che non sarà mai costruita. Al suo posto venne costruita una struttura in legno che reggeva la campana, sostituita tra il 1660 e il 1763 da una torretta di pietra, quella che oggi possiamo vedere. Al principio aveva un elegante cresta traforata che serviva da corona, che fu abbattuta nel XVIII secolo, sostituita prima da un recinto di legno, e nel XIX secolo da una ringhiera metallica, fino al restauro del 1983 realizzato senza tener conto delle testimonianze archeologiche conservate fino a quel momento nello stesso terrazzo ed esposte ora presso la Casa del Campaner. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Micalet
Molí de la Lloma (Massamagrell)

El Molí de la Lloma o Molí de Dalt, en contraposició al proper Moli de Baix, fou un molí fariner i arrosser situat en el terme municipal de Massamagrell, a la comarca de l'Horta Nord. Es localitza a l'oest de la població entre el poble i el barri de la Magdalena, on es troba el Convent de la Magdalena. Estava alimentat per la séquia de Montcada. Possiblement d'origen medieval i uns dels molins més antics de l'horta de València, apareix citat com a tal per primera vegada l'any 1625 al pagament d'obres a l'assut. El seu estat de conservació es acceptable i patit diversos canvis al llarg del temps i la desaparició de gran part de la maquinària. Va estar en ús fins 1945 i posteriorment vinculat com a edifici agrícola i particular. Referències
Església de la Mare de Déu del Niño Perdido

L'Església Parroquial de la Mare de Déu del Niño Perdido, a Les Alqueries, comarca de la Plana Baixa, és un temple catòlic situat al carrer Mossén Juan Miralles, 9 de l'esmentat municipi. Datat del segle xix, presenta una declaració genèrica com Bé de Rellevància Local segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), amb codi identificatiu com a Patrimoni de la Generalitat Valenciana nombre: 12.06.901-001. El temple data del segle xix, i es va erigir sota l'ordre del rector Joan Miralles. De l'interior destaquen les pintures d'Antonio Marco. Del seu exterior destaca la torre campanar, construïda entre 1854-56, és una torre de planta quadrada amb dues plantes que s'eleva des del lateral esquerre de la façana principal. El primer cos no es distingeix, per decoració, de la resta de la façana principal de la qual forma part. Per la seva banda el segon cos és el que correspon amb el de les campanes, que presenta quatre esferes de rellotges sota els buits en els quals s'insereixen les campanes. En el seu conjunt la torre campanar presenta una decoració molt senzilla que queda limitada a un parell de pilastres d'estil toscà. La rematada del campanar consisteix en una balustrada. Referències
Iglesia parroquial de Nuestra Señora del Niño Perdido

La iglesia parroquial de Nuestra Señora del Niño Perdido, en Alquerías del Niño Perdido, comarca de la Plana Baja, Castellón, es un templo católico situado en la calle Mossén Juan Miralles, 9 del mencionado municipio. Datado del siglo XIX, presenta una declaración genérica como Bien de Relevancia Local según la Disposición Adicional Quinta de la Ley 5/2007, de 9 de febrero, de la Generalitat, de modificación de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), con código identificativo como Patrimonio de la Generalidad Valenciana número: 12.06.901-001.​ El templo data del siglo XIX, y se erigió bajo la orden del párroco Joan Miralles. Del interior destacan las pinturas de Antonio Marco.​ De su exterior destaca la torre campanario, construida entre 1854 y 1856, es una torre de planta cuadrada con dos plantas que se eleva desde el lateral izquierdo de la fachada principal. El primer cuerpo no se distingue, por decoración, del resto de la fachada principal de la que forma parte. Por su parte el segundo cuerpo es el que corresponde con el de las campanas, que presenta cuatro esferas de relojes bajo los huecos en los que se insertan las campanas. En su conjunto la torre campanario presenta una decoración muy sencilla que queda limitada a un par de pilastras de estilo toscano. El remate del campanario consiste en una balaustrada.​ Referencias
Ateneu Cultural i Esportiu d'Alaquàs

L'Ateneu Cultural i Esportiu és una associació fundada a Alaquàs el 1927 (amb el nom inicial de Casino d'Alaquàs ubicat a la plaça de la Constitució. Anteriorment va tindre altres noms, en 1895 Sociedad Instructiva y Recreativa de Alacuàs, en 1905 passa a denominar-se Sociedad Musical de Alacuàs, el 1916 Círculo Liberal Monárquico de Alacuàs. En 1975 va passar a anomenar-se Ateneu Cultural i Esportiu. La seua construcció va costar 46.683 pessetes a més de 13.000 pessetes per la compra de la casa per fer l'obra i les 1.462 pessetes pels interessos d'endeutament generat. Referències
Convent de Sant Josep (Borriana)

El Convent de Sant Josep, dels Carmelites descalços, també conegut com a Església del Convent de Carmelites, és un lloc de culte catòlic situat a Borriana, Plana Baixa, catalogat com Bé de Rellevància Local segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), amb codi 12.06.032-005. Situat al carrer de Sant Joan de la Creu, 2, de Borriana, data de finals del segle xix i primeres dècades del segle xx. Història El convent dels Carmelites de Borriana es va fundar després de la restauració de l'ordre (1895), l'any 1896 i poc temps després, un any tan sols, s'inicia la construcció de l'església conventual. En un primer moment es va constituir com a col·legi de l'Ordre, activitat que s'ha mantingut fins a l'actualitat. Quan l'ordre va deixar de ser de clausura, i al no poder recuperar la casa que tenien anteriorment a Nules, es va decidir obrir un nou convent en 1896, el qual, de manera provisional, es va instal·lar en una casa del carrer de Sant Agustí. El primer prior de la nova comunitat va ser el Pare Modest del Sagrat Cor de Jesús. Molt ràpid, el 26 d'abril d'aquest mateix any, es va posar la primera pedra del nou convent en un solar que havia estat regalat als frares. La construcció del convent va durar uns mesos, i es va inaugurar el 6 de novembre d'aquest mateix any. El Convent d'aquesta ordre religiosa posseeix pati interior i sobri claustre. Per la seva banda, la construcció de l'església, que tradicionalment s'ha anomenat “temple de Sant Josep”, es va iniciar l'1 de maig de 1898 i es va acabar el 17 d'abril de 1929; seguint les pautes del historicisme i del neogòtic, sent l'arquitecte del projecte, Godofredo Ros de Ursinos. Descripció El temple és un edifici d'escassa decoració i elegants línies. Presenta planta rectangular amb creuer en el qual existeixen grans altars (la imatge de Sant Josep presideix l'altar major, al que es dedica el temple per expressa petició dels que van cedir el terreny per a la construcció del mateix) i poden observar-se sis capelles laterals. Destaca l'ús de marbres i pedres artificials com a elements ornamentals. Pot observar-se l'existència d'un cor alt als peus de la planta i l'existència de tribunes a banda i banda de l'altar major. Han de destacar-se les vidrieres, les talles i relleus (obra d'Octavio Vicent i de Carmelo Vicent); així com els superbs altars de fusta policromada. Referències
Convento de San José (Burriana)

El convento de San José, de los Carmelitas Descalzos, también conocido como iglesia del convento de Carmelitas, es un lugar de culto católico situado en Burriana, Plana Baja, catalogado como Bien de Relevancia Local según la Disposición Adicional Quinta de la Ley 5/2007, de 9 de febrero, de la Generalitat, de modificación de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), con código 12.06.032-005.​ Sito en la calle de San Juan de la Cruz, 2, de Burriana, data de finales del siglo XIX y primeras décadas del siglo XX.​ Historia El convento de los Carmelitas de Burriana se fundó tras la restauración de la orden (1895), en el año 1896 y poco tiempo después, un año tan solo, se inicia la construcción de la iglesia conventual.​ En un primer momento se constituyó como colegio de la Orden, actividad que se ha mantenido hasta la actualidad.​​ Cuando la orden dejó de ser de clausura, y al no poder recuperar la casa que tenían anteriormente en Nules, se decidió abrir un nuevo convento en 1896, el cual, de manera provisional, se instaló en una casa de la calle de San Agustín. El primer prior de la nueva comunidad fue el Padre Modesto del Sagrado Corazón de Jesús. Muy pronto, el 26 de abril de ese mismo año, se puso la primera piedra del nuevo convento en un solar que había sido regalado a los frailes. La construcción del convento duró unos meses, y se inauguró el 6 de noviembre de ese mismo año.​​ El Convento de esta orden religiosa posee patio interior y sobrio claustro.​ Por su parte, la construcción de la iglesia, que tradicionalmente se ha llamado “templo de San José”, se inició el 1 de mayo de 1898 y se terminó el 17 de abril de 1929; siguiendo las pautas del historicismo y del neogótico,​ siendo el arquitecto del proyecto, Godofredo Ros de Ursinos.​​​ Descripción El templo es un edificio de escasa decoración y elegantes líneas. Presenta planta rectangular con crucero en el que existen grandes altares (la imagen de San José preside el altar mayor, al que se dedica el templo por expresa petición de los que cedieron el terreno para la construcción del mismo) y pueden observarse seis capillas laterales.​ Destaca el uso de mármoles y piedras artificiales como elementos ornamentales. Puede observarse la existencia de un coro alto a los pies de la planta y la existencia de tribunas a ambos lados del altar mayor.​ Deben destacarse las vidrieras, las tallas y relieves (obra de Octavio Vicent y de Carmelo Vicent); así como los soberbios altares de madera policromada.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Convento de San José.
Església de Sant Blai (Borriana)

L'església de Sant Blai, coneguda més popularment com a ermita de Sant Blai, és un lloc de culte catòlic situat a Borriana, Plana Baixa, catalogat com Bé de Rellevància Local segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), amb codi 12.06.032-003. Situat al carrer de Sant Blai, de Borriana, data de finals del segle xix, en concret de l'any 1884. Història Després de la conquesta de Borriana per les tropes de Jaume I d'Aragó, el rei va repoblar la zona amb població aragonesa, sobretot provinents d'Albarrasí, Teruel, Daroca i fins i tot de Saragossa. Aquests nous pobladors van portar amb si els seus costums, entre les quals destaca la seva devoció per Sant Blai que van arrelar per les terres en les quals es van establir, la qual cosa explica que Sant Blai sigui el patró de Borriana. Poc després d'arribar a Borriana, i concentrats aquests nous pobladors a la zona del carrer Major, van començar a utilitzar una ermita (situada a la riba del riu Ana) per donar culte a Sant Blai, al que a poc a poc se li van anar atribuint diversos miracles que li van portar a ser triat patró de la població. Segons sembla la primera ubicació es va realitzar en una antiga mesquita, donada poc abans de la conquesta pel pare de Jaume I, i adossada a la mateixa existia un hospital de pobres, que actualment ja no existeix. Aquesta antiga ermita es va derrocar l'any 1882 amb la intenció d'erigir un nou temple de majors dimensions, que és obra de Salvador Forç, que la va construir sense un estil definit, encara que pot considerar-se que destaquen sobre altres els elements arquitectònics característics del neoclassicisme (com posen en relleu el frontó i el campanar). La imatge del sant que en l'ermita antiga es venerava va ser destruïda a principis de la guerra del 36, substituint-se per una altra moderna, obra de Julio Pascual Rubert Fuster. Descripció El temple és un edifici de difícil catalogació per la indefinició del seu estil, malgrat és considere fonamentalment neoclàssic per la decoració exterior de la seva façana. Interiorment destaca una taula policromada amb la imatge del sant (que es considera va arribar a la ciutat portada dels primers repobladors aragonesos, i que possiblement formés part de la decoració interior del Palau de la Aljafería de Saragossa), data del segle xv i recentment restaurada, que va formar part de l'exposició “Espais de Llum” de la Fundació la Llum de les Imatges. Referències
Iglesia de San Blas (Burriana)

La iglesia de San Blas, conocida más popularmente como ermita de San Blas, es un lugar de culto católico situado en Burriana, provincia de Castellón, catalogado como Bien de Relevancia Local según la Disposición Adicional Quinta de la Ley 5/2007, de 9 de febrero, de la Generalidad Valenciana, de modificación de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), con código 12.06.032-003.​ Sito en la calle de San Blas, de Burriana, data de finales del siglo XIX, en concreto del año 1884.​ Historia Tras la conquista de Burriana por las tropas de Jaime I de Aragón, el rey repobló la zona con población aragonesa, sobre todo provenientes de Albarracín, Teruel, Daroca e incluso de Zaragoza. Estos nuevos pobladores trajeron consigo sus costumbres, entre las que destaca su devoción por san Blas que arraigaron por las tierras en las que se establecieron, lo cual explica que san Blas sea el patrón de Burriana. Al poco de llegar a Burriana, y concentrados estos nuevos pobladores en la zona de la calle Mayor, comenzaron a utilizar una ermita (situada a La orilla del río Ana) para dar culto a san Blas, al que poco a poco se le fueron atribuyendo diversos milagros que le llevaron a ser elegido patrón de la población.​ Según parece la primera ubicación se realizó en una antigua mezquita, donada poco antes de la conquista por el padre de Jaime I, y adosada a la misma existía un hospital de pobres, que actualmente ya no existe.​ Esta antigua ermita se derribó en el año 1882 con la intención de erigir un nuevo templo de mayores dimensiones, que es obra de Salvador Forç, que la construyó sin un estilo definido, aunque puede considerarse que destacan sobre otros los elementos arquitectónicos característicos del neoclasicismo (como ponen de relieve el frontón y el campanario).​​​ La imagen del santo que en la ermita antigua se veneraba fue destruida a principios de la guerra civil española, sustituyéndose por otra moderna, obra de Julio Pascual Rubert Fuster.​​ Descripción El templo es un edificio de difícil catalogación por la indefinición de su estilo, pese a que es considerado fundamentalmente neoclásico por la decoración exterior de su fachada.​ Interiormente destaca una tabla policromada con la imagen del santo (que se considera llegó a la ciudad traída de los primeros repobladores aragoneses, y que posiblemente formara parte de la decoración interior del Palacio de la Aljafería de Zaragoza), data del siglo XV y recientemente restaurada, que formó parte de la exposición “Espais de Llum” de la Fundación la Luz de las Imágenes.​​​​ Referencias
Sagrada Família de les Dominiques

El Monestir de la Sagrada Família, conegut com les Dominicas i com a Església del Convent de Dominiques, és un lloc de culte catòlic situat a Borriana, Plana Baixa, catalogat com Bé de Rellevància Local segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), amb codi 12.06.032-002. Situat a la plaça de les Monges, 12, a la zona de l'eixample, a l'est del nucli antic de la població de Borriana, data de finals del segle xix, en concret de l'any 1890, data de la seva fundació. Es tracta d'un conjunt d'edificis, construïts seguint les pautes de l'estil neoclàssic entre els quals es troba l'església i la zona conventual. Durant l'any 2016 es van dur a terme les celebracions pels 125 anys de la fundació del Monestir en aquesta localitat. Referències
Monasterio de la Sagrada Familia (Burriana)

El monasterio de la Sagrada Familia, conocido como las Dominicas y como Iglesia del Convento de Dominicas, es un lugar de culto católico situado en Burriana, Plana Baja, catalogado como Bien de Relevancia Local según la Disposición Adicional Quinta de la Ley 5/2007, de 9 de febrero, de la Generalitat, de modificación de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), con código 12.06.032-002.​ Sito en la plaza de las Monjas, 12, en la zona del ensanche, al este del casco antiguo de la población de Burriana, data de finales del siglo XIX, en concreto del año 1890, fecha de su fundación.​​ Se trata de un conjunto de edificios, construidos siguiendo las pautas del estilo neoclásico entre los que se encuentra la iglesia y la zona conventual.​​ Durante el año 2016 se llevaron a cabo las celebraciones por los 125 años de la fundación del Monasterio en esta localidad.​​ Referencias
Institut Valencià d'Investigacions Agràries

L'Institut Va­lencià d'Investigacions Agràries (IVIA) és una entitat autònoma encarregat de la generació i transferència de tecnologia agropecuària. Va ser creada per la Generalitat Valenciana 19 de març de 1991 i és adscrita a la Conselleria d'Agricultura, Medi Ambient, Canvi Climàtic i Desenvolupament Rural. Fa part de les infraestructures cientificotecnològiques que es van crear després de l'aprovació de l'Estatut. Té per objectiu d'impulsar la investigació científica i el de­senvolupament tecnològic en el sector agroalimentari valen­cià i d'integrar aquesta contribució en el progrés de la cièn­cia agrària en el sistema de relacions de col·laboració i de cooperació propi de l'activitat investigadora. Referències Enllaços externs Institut Valencià d'Investigacions Agràries - Lloc web oficial
Instituto Valenciano de Investigaciones Agrarias

El Instituto Valenciano de Investigaciones Agrarias (IVIA), es un Organismo Autónomo de la Generalidad Valenciana, adscrito a la Consejería de Agricultura, Pesca y Alimentación. Este instituto se encarga de promover y realizar proyectos, convenios o contratos de investigación en el sector agroalimentario. Historia El Instituto Valenciano de Investigaciones Agrarias (IVIA) es una entidad autónoma de la Generalidad Valenciana, con personalidad jurídica propia, creada por la Ley 4/1991 de la Generalidad Valenciana de 13 de marzo.​ La promulgación de esta ley otorgó al IVIA su actual estatus jurídico, pero no supuso su nacimiento como organismo investigador, pues hubo anteriormente una transferencia del Centro Regional de Investigación y Desarrollo Agrario de Levante (CRIDA-07) a la Generalidad Valenciana en 1984. Este Centro, era heredero a su vez, de otras instituciones anteriores.​ Funciones del IVIA Promover y realizar programas de investigación, relacionados con el sector agroalimentario valenciano. Transferir los resultados científicos obtenidos y mantener relaciones con el sector agroalimentario para conocer sus necesidades de I+D+I. Fomentar las relaciones con otras instituciones de la comunidad científica, tanto nacionales como extranjeras. Promover la organización de congresos o reuniones científicas relacionados con el sector agroalimentario, en temas de interés para la Comunidad Valenciana. Asesorar en materia de investigación y desarrollo agroalimentario, a todos los integrantes del sector agroalimentario que lo soliciten. Contribuir a la formación de personal investigador en el ámbito de sus fines científicos. Cualesquiera otras funciones que expresamente se le asignen o deriven de los fines de carácter general a su cargo.​ Centros de investigación Centro de Agroingeniería Centro de Citricultura y Producción Vegetal Centro de Desarrollo de Agricultura Sostenible Centro de Genómica Centro de Protección Vegetal y Biotecnología Centro de Tecnología Animal Centro de Tecnología Post-recolección Servicio de Tecnología del Riego Bancos de germoplasma Banco de germoplasma de cítricos Banco de germoplasma de caqui Banco de germoplasma de níspero Referencias Enlaces externos Generalidad Valenciana, gva.es/va/inicio/presentacion. Bibliografía García Agustín, Pilar; Gonzàlvez, Víctor; Jacas, Josep (2003). L'agricultura ecològica a la Comunitat Valenciana. Castelló de la Plana: Universitat Jaume I. p. 574. ISBN 9788480214476. Soler, Vicent; Marco, Vicent Soler (2004). Economia espanyola i del País Valencià. Valencia: Universitat de València. ISBN 9788437060255.