Castell de Sot de Xera

El Castell de Sot de Xera, als Serrans, País Valencià, és un castell d'origen islàmic situat al mig de la població, al penya-segat que sobremira el riu Sot, al barri del castell. El castell és un bé protegit per la declaració genèrica del Decret de 22 d'abril de 1949 sobre la protecció dels castells espanyols (BOE núm. 125, de 5 de maig de 1949) i per la Llei 16/1985, de 25 de juny, de Patrimoni Històric Espanyol (BOE núm. 15) Actualment segueix declarat de manera genèrica Bé d'Interès Cultural i compta amb un IGPCV: 46.234-9999-000002. Història No és fàcil afirmar amb exactitud l'època i l'origen del Castell i la Torre de Sot de Xera. La hipòtesi més raonable és que el seu origen estigui en una alqueria àrab del segle XI, que passo posteriorment a convertir-se en fortalesa, casa senyorial o emplaçament defensiu. Per a altres autors l'origen pot ser visigótico. Malgrat tot, els indicis porten a pensar a l'origen àrab, i no es descarta que tingui com a antecedents assentaments anteriors, com pot ser una alqueria que acabés fortificant-se per a defensar la Vall. Durant la conquesta del Regne de València, Jaume I va donar l'alqueria de Sot de Xera, que incloïa també el veí lloc de Xera, diversos llogarets i caserius situats en els seus termes (que finalment van desaparèixer per les incursions i conteses que es van produir amb la veïna Corona de Castella, però que com no van afectar la població i al propi castell, malgrat haver sofert diversos setges i ser arrasats en diverses ocasions) a Hurtado de Lihori (Furtado de d’Al hori), noble Aragonés i al seu fill Rodrigo, pel seu suport en campanyes; fet que queda reflectit en el Llibre del Repartiment amb data de 17 de gener de 1238. Aquesta possessió va romandre en la família d'aquest cavaller fins aproximadament any 1371. Sot de Xera en aquella època era un terme fronterer amb la Corona de Castella, la qual cosa donava rellevància al seu castell per la importància estratègica del seu enclavament, ja que era punt de trobada de diversos camins que comunicaven i donaven pas a altres poblacions com Xulilla, Xestalgar o Setaigües. Després de la guerra entre Castella i Aragó de 1429, Sot de Xera va ser devastada i el seu castell ocupat per tropes castellanes, fet que va provocar que la població autòctona fugís i abandonés les seves cases. Quan se signa la pau de Toledo, el Castell de Sot de Xera és retornat al rei Alfons el Magnànim, qui va cedir aquestes terres a una altra família, els Mont Palau, els nous senyors que van iniciar una política de captació de repobladors que va portar l'any 1540 al fet que Miguel Ángel Mont Palau senyor de la Baronia de Xestalgar i Sot de Xera concretés una carta de poblament, en la qual es feien constar les diferents condicions de lliurament de casa i terres a cada poblador, així com les característiques de poblament. Aquest nou propietari, que era també Baró de Xestalgar, va ampliar el senyoriu incloent els tres nuclis habitats. En 1628 va passar a ser Comtat (per aquest motiu l'Almàssera es cridés del Comte) En 1654 Sot de Xera va deixar de tenir en el seu terme municipal a Xestalgar de Sot de Xera, i més tard, entre 1836 i 1841 es va segregar també. Xera. Entre els segles XIII i XVI, la fortalesa va sofrir diversos atacs que es veien en les restes que es conservaven anteriorment a la seva restauració. En 1812, va ser protagonista d'incidents amb la guerrilla de Romeu, precedent de Setaigües, que va utilitzar Sot de Xera com a lloc per a concentrar a diversos caps guerrillers que actuaven per part de Conca i Terol. També va sofrir la invasió dels francesos al comandament del capità Lacroix, produint-se la captura del guerriller Romeu (que va ser portat a Líria primer i després a València on va ser penjat en la Plaça del Mercat Central el 12 de juny de 1812 . Els francesos van romandre a Sot de Xera on es va emportar a acabo l'afusellament de 45 guerrillers. Descripció La construcció d'habitatges al voltant del castell va afectar moltíssim a les restes del castell. Entre els anys 1980-1985 es va produir una agressió a la integritat del castell, es demolició d'una sèrie de construccions annexes i es van construir habitatges unifamiliars. Des de llavors fins a moments abans de la rehabilitació es va intentar detenir la desaparició de les poques restes conservades. Tan sols es conserven uns llenços de muralla i restes d'una torre quadrangular. Es troba a la part alta d'un petit turó rocós des del qual s'albira la zona en la qual s'assenteixi la població, el riu i una part important de la Vall. Els voltants del Castell formen un Barri de cases àrabs. És una estructura feta de tapial i maçoneria. Es tracta de la Torre principal de l'Antic Castillo de la Població i de les restes d'edificacions que d'una manera o una altra van formar part del complex defensiu o es van anar afegint a aquest. La seva estructura és de fàbrica de tapial i maçoneria. La part que queda al voltant de la Torre, correspon a l'Antic recinte defensiu. Interiorment la torre es dividia en quatre nivells o plantes dividides per forjats o entramats de fusta, dels quals es conserven els mechinales de suport. Aquests nivells són: Nivell 0. Correspon a la planta baixa, la zona més segura, que servia de refugi o dipòsit de queviures i magatzem. En aquest nivell s'han trobat les restes d'un aljub al qual es canalitzarien les aigües que caiguessin en la coberta superior. En la base de la torre o nivell 0, on el mur havia de ser més fort, el gruix del mur equival a quatre colzes (poc menys de dos metres), en el nivell 1 a tres colzes, el nivell 2 a dos colzes, i a l'altura dels merlets el gruix es va reduir a un colze. Nivell 1 i 2. Corresponen a les diferents altures de la torre, utilitzades amb caràcter defensiu o allotjament. El sistema defensiu de la torre es completava amb un mur de circumval·lació de la mateixa que el recorria per tres de les seves cares, excepte per l'oest ja ben defensada per la disposició tallada del promontori. Nivell 3. Correspon a la coberta de la torre, de la qual no es té certesa que fos contínua o una passarel·la entorn de la rematada, dóna la relació d'altura amb els merlets. Aquesta torre sembla ser la de l'homenatge i encara conserva els buits de les finestres i restes dels merlets. S'ha pogut comprovar l'existència en alguns habitatges de túnels i galeries subterrànies de la mateixa edat que el Castell. Referències