NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Guadalaviar School

Colegio Guadalaviar is an international school in Valencia, Spain. Includes the educational stages from 3 years to high school (3 to 18 years). It was founded in 1959 by a group of parents inspired by saint Josemaría Escrivá he school is regarded as one of the best schools in Comunidad Valenciana. The curriculum includes Dual Baccalaureate . His educational project is based on personalized attention, multilingualism, innovation and collaboration with families. Organisation The school is divided into three divisions—Elementary (pre-kindergarten to grade six), Middle (grades seven, and eight, nine and ten), and High School (grades eleven and twelve). The typical class has twenty-five students, with many language classes considerably smaller. Mathematics Olympiad The Guadalaviar's Mathematics Olympiad is Valencia's top mathematical problem-solving competition for High School students. The first Guadalaviar's Mathematics Olympiad was held in 1992. It is sponsored by Generalitat Valenciana, City of Arts and Sciences, Valencia CF and Caixabank. Rankings In 2017 Guadalaviar passed the PISA exams and the results were even better than the means obtained by the centers in Finland, which remained the best performing country overall in Europe. Name It is named for Guadalaviar river, a Spanish river which has its source in the Montes Universales in the mountain ranges of the northwesternmost end of the Sistema Ibérico. Notable alumni Laura Gallego García is a Spanish author known by The Idhún's Memories References
Tormos

Tormos és un municipi del País Valencià situat a la comarca de la Marina Alta. Geografia Tormos està en la carretera que comunica la Marina Alta amb la Marina Baixa per l'interior, cosa que fa fàcil l'accés al poble. Des de l'Autopista A-7 s'ha d'eixir per Ondara i agafar la carretera que creua Beniarbeig i el Ràfol d'Almúnia. La població està situada als peus de la Serra dels Recingles. Des de la seua zona més alta es pot veure la plana del riu Girona, el Montgó i la mar Mediterrània. A causa de la proximitat a la mar, té un clima temperat. Municipis limítrofs Tormos limita amb els termes municipals de Benidoleig, Benimeli, Orba, Pego, el Ràfol d'Almúnia, Sagra i Sanet i Negrals. Història La història de Tormos es remunta a l'època en què els àrabs van dominar la península. L'any 1290 Tormos era una alqueria, donada de per vida a Jaume de Linars, encara que posteriorment el senyoriu va passar a pertànyer al comte de Ròtova. El 1609, amb l'expulsió dels moriscos quedà pràcticament despoblat. Personatges destacats José Perelló Torrens (1885-1955): polític d'esquerres i alcalde democràtic de Tormos durant la Segona República Espanyola i la Guerra Civil espanyola. Monuments i llocs d'interés Església parroquial. Data del segle xviii, es caracteritza per tindre una espadanya en comptes de campanar. Destaca el seu retaule major, considerat d'interés artístic. Està dedicada a Sant Lluís Bertran, patró del poble. Antiga Almàssera. Actualment, l'edifici està destinat a centre social o casa de cultura, i allotja també un museu on es pot observar la maquinària amb la qual s'elaborava l'oli i el vi. Els Poets. És un dels paratges més interessants, situat darrere de la serra de Resingles. Festes Festes Patronals. Se celebren en honor del seu patró Sant Lluís Bertran durant la primera setmana de setembre. Els carrers es decoren i els seus habitants participen de revetlles i correfocs. Referències Enllaços externs Institut Valencià d'Estadística Arxivat 2010-06-18 a Wayback Machine.. Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat Arxivat 2008-05-26 a Wayback Machine..
Tormos

Tormos ist eine spanische Gemeinde (municipio) in der Provinz Alicante mit einer Bevölkerung von 323 Einwohnern (Stand: 2025). Lage Tormos liegt etwa 65 Kilometer nordöstlich von Alicante und etwa 95 Kilometer südsüdöstlich von Valencia in einer Höhe von 125 m nahe der Mittelmeerküste. Geschichte Bevölkerungsentwicklung Sehenswürdigkeiten Ludwigskirche Persönlichkeiten José Perelló Torrens (1885–1955), Politiker Einzelnachweise Weblinks
Tormos

Tormos is a municipality in the province of Alicante and autonomous community of Valencia, Spain. The municipality covers an area of 5.3 square kilometres (2.0 sq mi) and as of 2011 had a population of 383 people. Notable people José Perelló Torrens (Tormos, Alicante, 1885–1955) was a Republican politician in Spain and the Mayor of Tormos during the 1930s. References
Tormos (Alicante)

Tormos (en castillan et en valencien) est une commune d'Espagne de la province d'Alicante dans la Communauté valencienne. Elle est située dans la comarque de la Marina Alta et dans la zone à prédominance linguistique valencienne. Géographie Notes et références Voir aussi Article connexe Liste des communes de la province d'Alicante Lien externe Site de la mairie de Tormos Portail du Pays valencien
Tormos (Spanyolország)

Tormos község Spanyolországban, Alicante tartományban. Lakosainak száma 323 fő (2025). Tormos Benidoleig, Benimeli, Orba, Pego, El Ràfol d’Almúnia, Sagra és Sanet y Negrals községekkel határos. Testvértelepülések Népesség A település lakosságának változását az alábbi diagram mutatja: Jegyzetek További információk Hivatalos oldal
Тормос

Тормос (исп. Tormos, кат. Tormos) — муниципалитет в Испании, входит в провинцию Аликанте в составе автономного сообщества Валенсия (автономное сообщество). Муниципалитет находится в составе района (комарки) Марина-Альта. Занимает площадь 5,30 км². Население — 380 человек (на 2010 год). Расстояние до административного центра провинции — 100 км. Население Примечания Ссылки Índice estadístico municipal de Tormos Datos y cifras de los municipios de la provincia de Alicante Localización de Tormos en Google Maps Federación Valenciana de Municipios y Provincias — Guía Turística
Тормос (Аліканте)

Тормос (валенс. Tormos, ісп. Tormos) — муніципалітет в Іспанії, у складі автономної спільноти Валенсія, у провінції Аліканте. Населення — 332 особи (2022). Муніципалітет розташований на відстані близько 360 км на південний схід від Мадрида, 60 км на північний схід від Аліканте. Демографія Динаміка населення (INE ): Галерея зображень Посилання Тормос, статистичні дані Примітки
Plaça de la Reina

Plaça de la Reina és una plaça de la Ciutat Vella de València, situada entre el carrer de la Pau, el carrer de Sant Vicent i la Seu, que hi té la seua entrada principal. Hi fita també el carrer de la Corretgeria. Nom La Plaça de la Reina està dedicada a la reina Maria de la Mercè d'Orleans, breu esposa del rei Alfons XII. Durant la Segona República (1931-1939), aquesta plaça rebé el nom de Francesc de Vinatea. Característiques Fins a la seua reforma, la plaça estava formada per un passeig central per a vianants, amb uns bancs i zones de gespa, envoltat per una carretera que feien de cercle. Desde la reforma la major part de la plaça és peatonal i l'entrada al garatge s'ha traslladat a un costat amb entrada des del carrer de la Pau i eixida cap al carrer del Mar. L'espai que ocupaven els caragols d'entrada al garatge són ara una zona ajardinada amb estructures metal·liques amb aspersors d'aigua. A la plaça hi han escultures homenatjant les víctimes del terrorisme i a Rafael Guastavino. A més hi han jocs interactius. Al fons de la plaça hi ha la catedral. A la plaça hi ha una sèrie de comerços, en general d'aliments, entre els quals destaca la Xocolateria Valor. Molt a prop de la plaça es troba l'església de Santa Caterina. Hi ha un aparcament públic soterrani. A més, la plaça constitueix la referència per numerar els edificis de la ciutat de València, i no la Plaça de l'Ajuntament. S'hi troba, a més, el quilòmetre zero de les carreteres radials de València, competència de la Generalitat Valenciana. Història Amb la idea de disposar d'una plaça Major en la ciutat, la plaça es va crear l'any 1878 a conseqüència de l'enderrocament del grup de cases que tenia forma triangular, i que formaven l'antic carrer Saragossa. El 23 de gener de 1878, dia de les noces dels reis, l'Ajuntament de València, entre altres actes, va començar l'enderrocament d'aquestes illes de cases. Ho va fer l'alcalde accidental, el Marqués del Tremolar, empunyant una piqueta de plata i col·locant diverses plaques commemoratives recordant l'acte i les noces del rei Alfons XII. L'any 1930 es va instal·lar a la plaça el primer semàfor de la ciutat de València, que era accionat a mà pel primer guàrdia urbà que tingué la ciutat. Al llarg del segle xx han existit diversos projectes de reforma de la plaça, però malgrat això la seua transformació urbanística no respon a una planificació ordenada. El 2022 es va dur a terme la conversió en zona de vianants integral de la plaça. Comunicacions La Plaça de la Reina es troba ben comunicada amb la resta de la ciutat per la gran quantitat d'autobusos de línia EMT València que tenen la seua parada al centre de la plaça. A més, enllaça amb el carrer Sant Vicent i amb la plaça de l'Ajuntament, que són enclavaments molt importants de comunicació de la ciutat. Galeria d'imatges Referències
Castelo da Mola

O Castelo da Mola localiza-se no município de Novelda, na província de Alicante, comunidade autónoma da Comunidade Valenciana, na Espanha. No alto de uma elevação, é vizinho ao "Santuario de Santa María Magdalena", a cerca de 4 quilómetros da povoação. História A primitiva ocupação de seu sítio remonta a uma fortificação romana, posteriormente reaproveitada no período muçulmano pelo Califado Almóada, no século XII. Actualmente encontra-se em ruínas. Características Apresenta planta poligonal, com espessas muralhas. O recinto assim demarcado era acedido por um portão com ombreiras em silharia, rematado em arco de volta perfeita. Conserva-se uma das torres, de planta quadrada, em taipa. Sem janelas, também é acedida por uma porta encimada por arco de volta perfeita. Em seu interior, uma escada de pedra fazia a comunicação entre os pavimentos. O elemento mais característico desta fortificação é uma torre de planta triangular, a denominada "Torre dos Três Picos", que se ergue ao fundo da praça de armas, e cuja construção data da primeira metade do século XV. Constitui-se num dos primeiros exemplos de edifício cívico-militar em estilo valenciano em terras Valencianas, sendo única de seu tipo em toda a Europa. É acedida por uma porta encimada por arco de volta perfeita e dividida internamente em dois pavimentos.
Ermita de Sant Pere de Castellfort

L'Ermita de Sant Pere de Castellfort, d'estil romànic i gòtic, és un temple catòlic situat a la serra, en el municipi de Castellfort (Ports, País Valencià), construït entre els segles xiii i xiv. El conjunt arquitectònic està format per l'ermita i l'hostatgeria, construïda al segle xvii. L'ermita, de planta rectangular, és d'una sola nau, i es compon de dues parts diferenciades per les seues fàbriques i forma del sostre: l'absis i la nau. L'absis, vuitavat amb contraforts exteriors, està separat de la nau per un arc triomfal apuntat i es cobreix amb volta de creuer. La fàbrica és de murs de carreus amb marques de pedra-piquer. La nau està formada per cinc crugies cobertes amb arcs de diafragma sobre els quals descansa la coberta de fusta. L'accés es realitza a través de dues portes, la principal als peus amb arc de mig punt en el qual es llegix la data de 1569. La segona porta en la tercera crugia, està formada per un arc de mig punt dovelat. La línia d'imposta presenta una decoració amb temes vegetals de tradició romànica, el que fa pensar que siga la portada original. La fàbrica és de murs de maçoneria presa amb calç i arcs de carreus. Destacar els paviments de guarros que formen decoració vegetal. L'hostatgeria és una construcció afegida i consta de dues plantes. En la inferior es disposen estables, una llar i part d'habitatge dels masovers. La porta principal duu la llegenda /2mag/1631/antoni brel. En la planta superior es distribuïxen les alcoves, i una sala que s'adorna amb una imatge en la qual es representen les claus de Sant Pere i la data 1687, en la finestra apareix la data 1579. Després de l'absis es troba l'aljub cobert amb volta de canó construïda en pedra en sec. Protecció L'Ermita de Sant Pere de Castellfort està protegida per la Generalitat Valenciana amb la figura de Bé d'Interés Cultural des del 2007. Rogatives Rogativa San Pere des de Catí(Catinencs) Rogativa de San Pere des de Portell(Peregrins) Pas per San Pere per anar fins a la Mare de Déu Referències Enllaços externs Fitxa del BIC
Ermita de San Pedro (Castellfort)

La ermita de San Pedro situada en el término municipal de Castellfort (Provincia de Castellón, España) es un edificio construido entre los siglos XIII y XIV en estilos románico y gótico valenciano al que en el siglo XVII se añadió una hospedería. La construcción está formada por la iglesia-ermita y la masía-hospedería añadida en el lado sur. La iglesia, de planta rectangular, es de una sola nave, y se compone de dos partes diferenciadas por sus fábricas y forma de cubrición: el ábside y la nave. El ábside, ochavado con contrafuertes exteriores, está separado de la nave por un arco triunfal apuntado y se cubre con bóveda de crucería. La fábrica es de muros de sillería con marcas de cantería. La nave está formada por cinco crujías cubiertas con arcos diafragma sobre los que descansa la cubierta de madera. El acceso se realiza a través de dos puertas, la principal a los pies con arco de medio punto en el que se lee la fecha 1569. La segunda puerta en la tercera crujía, está formada por un arco de medio punto dovelado. La línea de imposta presenta una decoración con temas vegetales de tradición románica, lo que hace pensar sea la portada original. La fábrica es de muros de mampostería tomada con cal y arcos de sillería. Destacar los pavimentos de guarros que forman decoración vegetal. La masía-hospedería es construcción añadida y consta de dos plantas. En la inferior se disponen establos, un lagar y parte de vivienda de los masoveros. La puerta principal lleva la leyenda /2mag/1631/antoni brel. En la planta superior se distribuyen las alcobas, y una sala que se adorna con una cartela en la que se representan las llaves de San Pedro y la fecha 1687, en la ventana aparece la fecha 1579. Tras el ábside se encuentra el aljibe cubierto con bóveda de cañón construida en piedra en seco. Referencias Este artículo incluye contenido derivado de una disposición relativa al proceso de protección, incoación o declaración de un bien cultural o natural publicada en el DOGV n.º 5614 el 5 de octubre de 2007 (texto), el cual está libre de restricciones conocidas en virtud del derecho de autor de conformidad con lo dispuesto en el artículo 13 de la Ley de Propiedad Intelectual española. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Ermita de San Pedro. Véase también Romería a San Pedro de Castellfort
El Carabassí

El Carabassí, també coneguda com a Dunes del Carabassí, és una platja i espai natural situat entre els termes municipals d'Elx i Santa Pola, al País Valencià. És una zona de gran valor ecològic a causa de la combinació de dunes altes, dunes fòssils i pinedes. Es tracta d'una continuació dels Arenals del Sol, la platja de l'Altet i la platja del Saladar, la qual s'acaba al sud amb un litoral rocós, ja al terme municipal de Santa Pola; constitueix un espai natural verge. L'estat habitual de la mar és onatge moderat. L'arena és molt concorreguda per nudistes i no nudistes que busquen tranquil·litat al costat de la mar, amb una propera vista a l'illa de Tabarca. La platja està guardonada amb bandera blava. Compta amb serveis com a hamaques, quiosquet, llavapeus, banys, vigilància marítima i la possibilitat de realitzar windsurf i altres esports nàutics en un espai habilitat per a això. Referències
El Carabassí

El Carabassí, también conocida como Dunas del Carabassí,​ es una playa y espacio natural ubicado entre los términos municipales de Elche y Santa Pola, en Alicante, España. Es una zona de gran valor ecológico debido a la combinación de dunas altas, dunas fósiles y pinares. Continuación de Los Arenales del Sol, la playa de El Alted y la playa de Urbanova, se acaba al sur con un litoral rocoso, ya en el término municipal de Santa Pola; constituye un espacio natural virgen. El estado habitual de la mar es oleaje moderado. La playa es de tradición nudista. La playa está galardonada con bandera azul. Cuenta con servicios como hamacas, chiringuito, lavapiés, baños, vigilancia marítima y la posibilidad de realizar windsurf y otros deportes náuticos en un espacio habilitado para ello. Véase también Playas de la Comunidad Valenciana Referencias
Casa Vilaplana

The Casa Vilaplana (Vilaplana house) is a private building at 8 Joan Cantó street in the city center of Alcoy (Alicante), Valencian Community, Spain. Building The building was designed by the Valencian architect Vicente Pascual Pastor in 1906. It is an example of Valencian Art Nouveau architecture of the early twentieth century. It was commissioned by Enrique Vilaplana Juliá, president of the Alcoy's Savings bank, for his private residence. In the proximities it got up with posteriority realized by the same architect, the headquarters of the banking entity. The entire facade is made of masonry with a very singular design. The building has two floors. See also Art Nouveau in Alcoy References Bibliography Doménech Romá, Jorge (2010). Modernismo en Alcoy, su contexto histórico y los oficios artesanales. Editorial Aguaclara. pp. 319–326. ISBN 978-84-613-8233-0. External links Casa Vilaplana in Alcoy Tourism
Edificio del Banco de Castellón

El edificio del Banco de Castellón sito en la C/ Trinidad de la ciudad de Castellón de la Plana (España) es una sede bancaria que fue construida en el año 1923, obra del arquitecto Francisco Tomás Traver. En 1920 el Círculo Mercantil pone en marcha la iniciativa para el nuevo Banco de Castellón. Una vez constituido este y con D. Enrique Gimeno Tomás como presidente del Consejo de Administración, la entidad adquiere los terrenos donde levantar el nuevo edificio en el solar que ocupaba la Posada del Ferrocarril. La Puerta del Sol, lugar en que se ubica la construcción, va a constituir desde el inicio del siglo XX y con el paso de los años el nuevo centro económico y social de la ciudad, confluencia de caminos procedentes de otras localidades y lugar de reunión social con sus diversos cafés, hoteles y posadas. Se constituirá como un entorno urbano con edificios de relevante interés arquitectónico. Descripción El edificio, que conforma esquina con la Puerta del Sol y la calle Trinidad, tiene un marcado carácter ecléctico y dispone de plata baja, entresuelo y tres plantas superiores. El acceso se realiza mediante una escalinata por la esquina matada, paño de gran verticalidad y aplomo, estando en origen la puerta flanqueada por dos columnas de orden gigante hoy lamentablemente desaparecidas a causa de una reforma. Otros elementos que tampoco se encuentran en la fachada son el dintel que descansaba sobre estas columnas y las esculturas de corte clásico que existían en los extremos de esta obra del escultor castellonense Juan Bautista Folía. En el edificio parecen diferenciarse tres niveles que podrían estar inspirados en la composición de la columna clásica: el primero que engloba la planta baja y el entresuelo con una decoración continuada a base de pilastras entre vanos; el segundo igualmente unido mediante las pilastras de fuste estriado y capitel compuesto entre vanos; y un tercer nivel correspondiente al último piso, carente de ornato a excepción de su cornisa y el remate balaustrado, coronado en el chaflán por un reloj con una cúpula ojival de planta octogonal con linterna. Los elementos decorativos son en su mayoría de referencia clásica, aportando un mayor carácter a la función del edificio, si bien también se introducen otros elementos o motivos vegetales más acordes al gusto modernista. La verticalidad del edificio se hace patente mediante la prolongación a lo largo de toda la fachada de las pilastras, a lo que colabora el carácter ojival y la linterna de la cúpula. Los vanos son en su mayoría de arco rebajado salvo los del último piso, adintelados, y diferenciándose para la planta baja un arco rebajado en el acceso principal, dos arcos de medio punto en sendos vanos a derecha e izquierda de este, y huecos rectangulares con trabajo de rejería para el resto. En 1960 el arquitecto D. Vicente Traver Espresati reformaría la planta baja. Referencias VV.AA. (Sergio Babiloni Mañanós) Registro de Arquitectura del Siglo XX en la Comunidad Valenciana ISBN 84-87233-38-4 Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Edificio del Banco de Castellón.
Embassament de l'Alcora

L'embassament de l'Alcora se situa en el municipi de l'Alcora, en l'Alcalatén, al País Valencià. Es va construir en el llit del riu Llucena, sobre una superfície de 14 hectàrees i amb una capacitat màxima de 2 Hm³, és de comportes té una capacitat de 330 m³/s. L'obra va ser construïda, mitjançant una presa de gravetat, amb una altura de 30 metres i una longitud en coronació de 108 m. Es destina al reg i a la indústria. Aquesta presa pertany a la Confederació Hidrogràfica del Xúquer.
Embalse de Alcora

El embalse de Alcora se sitúa en el municipio del mismo nombre en la provincia de Castellón, (España). Se construyó en el cauce del río Lucena en 1958,​ sobre una superficie de 14 hectáreas y con una capacidad máxima de 2 hm³. La obra fue construida mediante una presa de gravedad con una altura de 30 metros y una longitud en coronación de 108 m. Se destina al riego y a la industria.​ Esta presa pertenece a la Confederación Hidrográfica del Júcar. Referencias
Embassament de Maria Cristina

L'embassament de Maria Cristina se situa en el municipi de l'Alcora, en el País Valencià. Es va construir en el llit de la Rambla de la Vídua, sobre una superfície de 265 hectàrees i amb una capacitat de 18.3 Hm³. L'obra va ser construïda mitjançant una presa de gravetat amb una altura de 59 metres i una longitud en coronació de 318 m. El sobreixidor és de làmina lliure amb una capacitat de 500 m³/s. Es destina a la recàrrega dels aqüífers de la Plana, per aquest motiu, des de la presa de Maria Cristina fins a la seva desembocadura en el riu Millars, el llit de la Rambla de la Vídua roman sec. Aquesta presa pertany a la Confederació Hidrogràfica del Xúquer. Referències
Embalse de María Cristina

El embalse de María Cristina se sitúa entre los municipios de Alcora, San Juan de Moró, Borriol y Castellón de la Plana en la provincia de Castellón, España. Las obras comenzaron en 1901 y concluyeron en 1925 tras varios problemas durante su construcción. Está situado en el cauce de la rambla de la Viuda, sobre una superficie de 265 hectáreas y con una capacidad máxima de 19,59 hm³. La presa es del tipo arco de gravedad construida con hormigón, con una altura de 59 metros y una longitud en coronación de 318 m. Posee un aliviadero de lámina libre con una capacidad de 597 m³/s. Se destina a la recarga de los acuíferos de las comarcas Plana Alta y Plana Baixa, tiene una capacidad de 18,4 hm³.​ Esta presa ha llegado a desbordarse en tres ocasiones debido a las fuertes crecidas por gota fría. En 1920 (durante las obras), 1962 y 2000, esta última ocasionó un agujero con gran caudal de fuga en la estructura de hormigón de la presa, e hizo saltar todas las alarmas. La presa pertenece a la Confederación Hidrográfica del Júcar. Referencias
Pantano de María Cristina

Pantano de María Cristina är en periodisk sjö i Spanien. Den ligger i provinsen Província de Castelló och regionen Valencia, i den östra delen av landet, 300 km öster om huvudstaden Madrid. Pantano de María Cristina ligger 116 meter över havet. Arean är 0,29 kvadratkilometer. Den sträcker sig 0,8 kilometer i nord-sydlig riktning, och 1,1 kilometer i öst-västlig riktning. Kommentarer Källor