NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Chelva

Chelva è un comune spagnolo di 1 489 abitanti situato nella comunità autonoma Valenciana. Situato nell'entroterra della provincia di Valencia, nella comarca de Los Serranos, anche conosciuta come "Alto Turia". Il suo nome dà il titolo al Foglio 666 della Mappa Topografica Nazionale. È a circa 68 km da Valencia via CV-35 (Valencia-Ademuz). Geografia I punti più alti del territorio municipale sono il picco de La Atalaya (1.157 m), sulla strada verso Villar de Tejas da Chelva e vicino alla cittadina di Benagéber, e il Cerro de la Nevera (1.205 m) a nord, vicino ai comuni di La Yesa, Andilla e Abejuela (già nella provincia di Teruel). Il nucleo urbano di Chelva è a 450 m sul livello del mare. Il clima principale è il clima mediterraneo, con estati calde e inverni freschi, di tipo semiarido. Il territorio municipale è attraversato dal fiume di Chelva, noto come Tuéjar, che passa a sud del nucleo abitato, e il Turia, ancora più a sud. Monumenti Monumenti religiosi Chiesa della Santa Croce. La chiesetta, restaurata nel 2007, è sorta nel 1370 come moschea nel quartiere mudejar-moresco del Arrabal de Benaeça. Insieme a quella di Simat de la Valldigna, sono le due uniche di quest'epoca dell'intera Comunità Valenciana, essendo quella di Chelva la più antica. L'interno conserva la sua struttura originale, alla quale solo è stato aggiunto un altare e una torre campanaria. È stata consacrata alla Santa Croce nel 1525. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Chelva Collegamenti esterni Sito ufficiale, su chelva.es. (CA) Chelva, su Gran Enciclopèdia Catalana, Grup Enciclopèdia Catalana.
Чельва

Чельва (исп. Chelva, кат. Xelva) — населённый пункт и муниципалитет в Испании, входит в провинцию Валенсия в составе автономного сообщества Валенсия (автономное сообщество). Муниципалитет находится в составе района (комарки) Лос-Серранос. Занимает площадь 190,6 км². Население 1734 человека (на 2010 год). Расстояние до административного центра провинции — 0 км. Население Примечания Ссылки Официальная страница Instituto Valenciano de Estadística Federación Valenciana de Municipios y Provincias - Guía Turística Cuentantón Chelvaweb
Чельва

Чельва, Челва (ісп. Chelva (офіційна назва), валенс. Xelva) — муніципалітет в Іспанії, у складі автономної спільноти Валенсія, у провінції Валенсія. Населення — 1734 особи (2010). Географія Муніципалітет розташований на відстані близько 240 км на схід від Мадрида, 60 км на північний захід від Валенсії. На території муніципалітету розташовані такі населені пункти: (дані про населення за 2010 рік) Аїльяс: 7 осіб Чельва: 1712 осіб Вільяр-де-Техас: 15 осіб Демографія Динаміка населення (INE ): Галерея зображень Посилання Валенсійський інститут статистики Примітки
Museu Arqueològic i Etnogràfic Municipal Soler Blasco

El Museu Arqueològic i Etnogràfic Municipal Soler Blasco (col·loquialment Museu Soler Blasco, i també conegut com el Museu de Xàbia) és com el seu nom indica un museu a càrrec del consistori de Xàbia (la Marina Alta). Està ubicat en un edifici rellevant del centre històric de la vila conegut com la casa-palau d'Antoni Banyuls. Origen L'origen d'aquesta entitat arranca l'any 1969 arran de la creació d'una petita col·lecció de materials etnogràfics i històrics recollits per una colla de joves dirigida per J. B. Soler i J. Celda. Pocs anys després, aquests materials ocupen una dependència del jutjat de pau, ja a la vila. D'aquest lloc passaran, el 1973, a la capella de Santa Anna, on va ser muntada una petita exposició. L'any 1975, l'ajuntament va adquirir gràcies a les gestions de J. Soler Blasco (aleshores alcalde de Xàbia) l'antiga casa-palau d'Antoni Banyuls (anomenada així pel seu primer propietari i constructor, Antoni Banyuls (??-1662); que va ser majordom de Felip III), que acollirà, des de 1977, l'actual exposició permanent. Va ser en reconeixement del primer director i principal promotor, Joan Baptista Soler Blasco, que la corporació va batejar amb el seu nom aquest museu. Des de 1985 aquesta institució compta amb un arqueòleg municipal que la gestiona i assessora tècnicament. El museu Al costat de les sales d'exposició permanent, el museu disposa d'altres serveis: biblioteca (amb quasi quatre mil volums), magatzems d'arqueologia i etnografia i un petit laboratori de restauració. A més a més, des del museu es realitzen excavacions arqueològiques que afecten l'àmbit del terme municipal, i d'altres tasques de prospecció, catalogació i protecció del patrimoni històric i etnogràfic de Xàbia, que són divulgades mitjançant exposicions temporals i per la revista Xàbiga, editada pel museu. L'estiu de l'any 2008, el museu va ser eixamplat amb un nou edifici que va millorar les instal·lacions museístiques i va permetre d'afegir dues noves sales d'exposició i una sala de conferències. La primera planta mostra una selecció de l'obra llegada pel pintor J. B. Segarra Llamas (Xàbia, 1916 - 1994) amb 32 obres exposades, realitzades en diverses tècniques (oli, carbó, grafit, sanguina i aquarel·la), així com un recull d'objectes personals de l'artista. La planta superior està dedicada a l'arqueologia submarina, amb una col·lecció de peces procedents del litoral de Xàbia. Hi destaca el conjunt de vint-i-quatre àmfores de diferents tipus i amb unes datacions que van del segle VII a.n.e fins al segle vii de la nostra era. També s'exposen nombrosos objectes ceràmics i metàl·lics que mostren i expliquen els contactes i les relacions de la població Xàbia durant els darrers dos mil cinc-cents anys, així com una gran àncora de plom d'època romana –ara restituïda– que va ser recuperada a les aigües del cap de Martí i la cala Sardinera. En 2016 fou visitat per més de 23.000 persones. Referències Enllaços externs Web del Museu a l'Ajuntament de Xàbia
Museo Arqueológico y Etnográfico Soler Blasco

El Museo Arqueológico y Etnográfico Soler Blasco, también conocido como Museo Soler Blasco o Museo de Xàbia, es un museo arqueológico y etnográfico municipal situado en el municipio español de Jávea. Está ubicado en la casa-palacio de Antoni Banyuls, un edificio del centro histórico de la ciudad. Origen El origen del museo se remonta a 1969, cuando se creó una pequeña colección de materiales etnográficos y históricos recogidos por un grupo de jóvenes dirigida por Juan Bautista Soler Blasco y J. Celda. Pocos años después, estos materiales ocuparon una dependencia del juzgado de paz. En 1973, fueron trasladados a la capilla de Santa Ana, donde se montó una pequeña exposición. En 1975, el ayuntamiento adquirió gracias a las gestiones de Soler Blasco (entonces alcalde del municipio) la antigua casa-palacio de Antoni Banyuls (llamada así por su primer propietario y constructor, Antoni Banyuls; quien fue mayordomo de Felipe III), que acoge, desde 1977, la exposición permanente. Fue en reconocimiento al primer director y principal promotor, Juan Bautista Soler Blasco, que la corporación bautizó con su nombre este museo. Desde 1985 esta institución cuenta con un arqueólogo municipal que la gestiona y asesora técnicamente. El museo Junto a las salas de exposición permanente, el museo dispone de otros servicios: biblioteca (con casi cuatro mil volúmenes), almacenes de arqueología y etnografía y un pequeño laboratorio de restauración. Además, desde el museo se realizan excavaciones arqueológicas que afectan al ámbito del término municipal, y otras tareas de prospección, catalogación y protección del patrimonio histórico y etnográfico de Jávea, que son divulgadas mediante exposiciones temporales y para la revista Xàbiga, editada por el museo.​ El verano del año 2008, el museo fue ampliado con un nuevo edificio que mejoró las instalaciones museísticas y permitió que añadir dos nuevas salas de exposición y una sala de conferencias. La primera planta muestra una selección de la obra legada por el pintor Juan Bautista Segarra Llamas (Jávea, 1916 - 1994) con 32 obras expuestas, realizadas en diversas técnicas (óleo, carbón, grafito, sanguina y acuarela), así como una recopilación de objetos personales del artista. La planta superior está dedicada a la arqueología submarina, con una colección de piezas procedentes del litoral del municipio. Destaca el conjunto de veintidós cuatro ánforas de diferentes tipos y con unas dataciones que van del siglo VII a. C. hasta el siglo VII. También se exponen numerosos objetos cerámicos y metálicos que muestran y explican los contactos y las relaciones de la población durante los últimos dos mil quinientos años, así como una gran ancla de plomo de época romana -ahora restituida- que fue recuperada en las aguas del cabo de San Martín y la cala Sardinera.​ En 2016 fue visitado por más de 23 000 personas.​ Referencias Enlaces externos Web del museo
Parc de l'Oest

El Parc de l'Oest (castellà: Parque del Oeste) és un parc municipal de València situat a l'oest de la ciutat, entre el camí Molí i l'avinguda de la Diputació, al barri de les Tres Forques. És, segons l'alcalde Joan Ribó, «un dels parcs més populars i estimats per la ciutadania». Inaugurat en 1995, es construí on abans hi havia l'Antiga Caserna de l'Exèrcit de l'Aire, de la qual es conserva simbòlicament un avió reactor que s'exhibeix als visitants. D'acord amb el regidor Sergi Campillo, això responia a la necessitat d'espais verds del veïnat. Hi ha una piscina a la vora de l'avinguda del Cid. També s'hi troben dos escenaris de fusta arran de terra enfront dels quals hom pot seure en llargs bancs de pedra. Allà es fan espectacles. El març del 2018, com la majoria de parcs de València, va ser tancat provisionalment pel risc del vent. Això havia passat igualment el gener del 2010, per la possibilitat que les branques dels seus nombrosos arbres es trenquen i ferixen a la població. El 2020, amb previsió de 6 mesos de durada, l'esplanada central fon remodelada amb un pressupost de 525.000 €. El pla era fer una remodelació progressiva de tot l'espai per la importància que té com a zona freqüentada. En total, això comportà 3 mesos addicionals de faena i 412.694 € d'inversió. En el procés, es feu més accessible per a gent major i persones amb mobilitat reduïda. També se plantaren 39 arbres nous. Referències Enllaços externs Pàgina de l'Ajuntament de València sobre el parc
Plaça de la Porta de la Mar

La plaça de la Porta de la Mar és una plaça de la Ciutat Vella de València que se situa al final septentrional del carrer de Colom, entre els barris de Sant Francesc, de la Xerea i del Pla del Remei. És una plaça rodona i oberta, de grans dimensions, que funciona de plaça giratòria per al trànsit provinents dels carrers de Colom, del general Palanca, de la Justícia, del gravador Esteve i de Navarro Reverter. Elements arquitectònics La Porta de la Mar L'element arquitectònic principal del conjunt és la Porta de la Mar, un arc triomfal d'estil imperialista, coronat amb decoracions que fan referència al folclore valencià com ara l'escut de València amb la rata penada que s'hi troba al punt culminant. Al voltant de la Porta hi ha un jardinet de flors i gespa d'escassa grandària. A l'entorn d'aquest, circula el trànsit. La situació de la Porta correspon al paper històric de la plaça com a portal de la ciutat de València en direcció a la mar Mediterrània. Abans de l'enderrocament de la muralla cristiana – que corria on ara rau el carrer de Colom i d'allí, fins al riu – a la segona meitat del segle xix, el trànsit encara passava per un portal que es deia la Porta de la Mar i que es suposa fóra pareguda a l'encara existent Porta de Serrans, i d'allí es dirigia fins al proper riu Túria. Tant el monument com la plaça, doncs, marquen el límit de la històrica Ciutat Vella i de l'actual districte homònim, i rememoren aquesta porta medieval desapareguda. Elements perifèrics Al nord-oest, es troba el parc de la Glorieta, un parc municipal petit que conjuga fonts i arbres amb jocs infantils; tot això no pertany oficialment a la plaça, ja que els dos queden delimitats per una tanca de reixes de ferro. Un altre element perifèric és el Palau de la Justícia, que fa de xamfrà entre la plaça i el carrer de Colom. A l'altre extrem hi ha els antics jutjats, ara clausurats i traslladats a la Ciutat de la Justícia. Transport La plaça és servida per les línies 2, 4, 9, 10, 16, 26, 29, 32, 71, 81, N2 i N8 d'autobús de l'EMT València. Enllaços externs Informació de la Porta de la Mar a jdiezarnal.com (castellà)
Plaza de la Puerta del Mar (Valencia)

La plaza de la Puerta del Mar (en valenciano: plaça de la Porta de la Mar) es una plaza de la ciudad de Valencia (España), donde desemboca la calle de Colón, principal vía comercial. De ella salen la avenida Navarro Reverter, que sigue el viejo camino al mar, la calle del Justicia, la del General Palanca y la del Palacio de Justicia. Ocupa parte del espacio de la plaza que se extendía delante de la Ciudadela de Valencia y de la antigua puerta del Mar, esta puerta abría la muralla medieval en el camino hacia el puerto del Grao, y que fueron derruidas en 1868 al derribarse las murallas de la ciudad. Al lado oeste se encuentra el histórico jardín de la Glorieta, popular por el gran tamaño de su arbolado. A su lado encontramos el viejo edificio de la Aduana, ahora sede del Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana. Al lado norte estuvo hasta principios del siglo XX la ciudadela militar y luego los cuarteles que la sustituyeron. Actualmente ocupan los solares edificios modernos, junto a los cuales se localizaron mucho tiempo los juzgados de Valencia, hasta su mudanza a la actual Ciudad de la Justicia. Se llamó antes plaza del Marqués de Estella, bautizada en 1926​ en homenaje a Miguel Primo de Rivera y Orbaneja. La Puerta del Mar La actual Puerta del Mar es una reproducción de vieja Puerta del Real, que se levantaba a poca distancia abriendo el paso hacia el desaparecido Palacio Real. Fue diseñada por el arquitecto Javier Goerlich Lleó en 1944 como monumento a los caídos.​ Aún conserva la cruz en su arco principal, pero la placa en homenaje a Francisco Franco ha sido cubierta. Cuenta con tres vanos. El central es más elevado y culmina en un arco de medio punto, mientras que los laterales, de menor altura, son adintelados. Sobre estos hay cuatro relieves del escultor Vicente Navarro Romero, que representan "El valor", "La Abnegación", "La Paz" y "La Gloria". La puerta original había sido abierta en la muralla en 1356. Reformada en varias ocasiones, la última en estilo neoclásico en 1843, y finalmente demolida con el resto de la muralla.​ Esta puerta es la que puede verse en los grabados de Alfred Guesdon.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Plaza de la Puerta del Mar.
Platja del Carritxal

La platja del Carritxal és una platja situada entre els municipis valencians de la Vila Joiosa (Marina Baixa) i el Campello (Alacantí). Es troba al final del barranc del Carritxal, amb una longitud de 1.890 metres i una amplada mitjana de 5 metres, de còdols grossos i poc urbanitzada. És una cala de valor mediambiental considerable, formada per arena gruixuda i grava. Referències
Pont d'Ademús

El pont d'Ademús o pont de les Glòries Valencianes és un pont de la ciutat de València que creua el riu Túria i connecta els barris del Botànic i de la Petxina amb els de Tendetes i de Campanar. El projecte del pont va fer-se el 1957, quan el riu Túria encara discorria per la seva llera original i és obra de l'enginyer Carlos Fernández Casado. Les seves coordenades geomètriques són: 39º28'41,5''N / 0º23'26,3''. Uneix l'avinguda de Ferran el Catòlic amb l'avinguda del Papa Pius XII, la qual és l'eixida principal de la ciutat en direcció nord-oest i condueix cap a l'autovia d'Ademús. Per aquest motiu malgrat l'existència del nom Glòries Valencianes, el nom més habitual, tant entre els ciutadans com als plànols de la ciutat, és el pont d'Ademús. Aquest pont és un dels més amplis, i es dedica quasi exclusivament a la circulació de trànsit motoritzat. Està construït sobre pilars cilíndrics de formigó, dos grups de sis a cada tram. Els vianants hi poden creuar, tanmateix existeix una passarel·la dedicada només als que van a peu a pocs metres més a l'est. El pont d'Ademús forma part d'una de les rondes concèntriques de la ciutat i, per tant, pateix una càrrega intensiva de vehicles. Es recolza sobre una sèrie de columnes primes i no gaire altes fetes de formigó, on el seu nombre és més significant que el pes que carrega cada una. Davall del pont, hi ha una gran bassa amb fonts que forma un semicercle. Té quatre carrils en cada direcció. A cada banda hi ha una línia de fanalets. El pont disposa a cada cap d'una entrada a l'estació de metro de Túria, la qual se situa directament davall del pont i sota terra Referències
Pont d'Ademús (Valence)

Le Pont d'Ademús (ou Puente de Ademuz en espagnol) aussi appelé Pont de les Glòries Valencianes est un pont de la ville de Valence qui traverse les Jardins du Turia et relie les quartiers de Botànic et La Petxina avec ceux de Tendetes et Campanar. Le projet du pont a été réalisé en 1957, alors que la rivière Túria coulait encore dans son lit d'origine et est l'œuvre de l'ingénieur Riojan Carlos Fernández Casado.La construction du pont est achevée le 23 décembre 1963 Elle rejoint l'avenue Ferran el Catòlic avec l'avenue Pape Pie XII, qui est la principale sortie de la ville en direction nord-ouest et mène à l'autoroute Ademús. Pour cette raison, malgré l'existence du nom Glòries Valencianes, le nom le plus courant, tant parmi les citoyens que sur les plans de la ville, est le pont Ademús. Ce pont est l'un des plus larges et est dédié presque exclusivement à la circulation motorisée. Il est construit sur des piliers cylindriques en béton, deux groupes de six dans chaque section. Les piétons peuvent le traverser, mais il existe une passerelle réservée aux piétons quelques mètres plus à l'est. Le pont Ademús fait partie d'un des cercles concentriques de la ville et souffre donc d'un trafic intense de véhicules. Il repose sur une série de colonnes en béton fines et peu hautes, où leur nombre est plus important que le poids que chacune porte. En contrebas du pont se trouve un grand étang avec des fontaines qui forme un demi-cercle. Il y a quatre voies dans chaque direction. De chaque côté se trouve une rangée de lanternes. Le pont a à chaque extrémité une entrée pour la station de métro Turia , située directement sous le pont et sous terre. Notes et références Portail des ponts Portail de Valence (Espagne)
Pont de Campanar

El pont de Campanar és un pont de València, construït entre 1932 i 1937, creua el Jardí de Túria i connecta el barri de Sant Pau i Campanar amb el de Nou Moles i la Petxina. Així mateix, uneix les avingudes del Mestre Rodrigo, de Tirso de Molina i de Manuel de Falla amb el passeig de la Petxina i l'avinguda de Pérez Galdós. Forma part de la segona ronda de circumval·lació de València. Referències
Pont de Campanar (Valence)

Le pont de Campanar (Puente de Campanar en espagnol) est l'un des nombreux ponts de Valence en Espagne. Construit entre 1932 et 1937, il relie l'Avenida de Pérez Galdós à l'Avenida del Maestro Rodrigo. En principe, il servait de lien entre la ville de Valence et la ville de Campanar qui, bien que liée à Valence, était encore loin de l'intérieur de la ville à cette époque. Après l'inondation de 1957, il a dû être reconstruit en 1958. C'est un pont construit en béton, avec une conception très simple et qui remplit parfaitement le but pour lequel il a été construit. C'est l'œuvre de l'ingénieur municipal Arturo Piera. Notes et références Portail des ponts Portail de Valence (Espagne)
Puente de la Mar (Valencia)

El Puente del Mar es un puente peatonal que atraviesa en diagonal el cauce del Turia comunicando la plaza de América y el paseo de la Alameda, en la ciudad española de Valencia. Historia Es el más oriental de los cinco puentes históricos de la ciudad. El primer puente del que se tiene noticia debió levantarse durante el siglo XIV, construido entonces de madera. Los daños en esta estructura que producían las diversas crecidas del río Turia obligaron a iniciar en 1425 la construcción de una estructura más robusta, que ya tenía de piedra los cimientos y pilares. Pese a este refuerzo, la riada de 1589 lo arrasó en su totalidad. En 1591 el gobierno municipal decidió la construcción de uno íntegramente de piedra, de cuyo diseño se encargó Francesc Figuerola. Las obras se concluyeron en 1596. Contaba ya con diez arcos apuntados abovedados y un casalicio que resguardaba la Cruz del Puente del Mar. En 1677 se decide la construcción de otro casalicio para la escultura de San Pascual Bailón, y en 1720 se decide sustituir la cruz, dañada por un rayo, por la imagen de la Virgen de los Desamparados tallada por Francisco Vergara el mayor. Sin embargo una nueva riada tumbó los arcos centrales y el casalicio de la Virgen. Lo reconstruyó el arquitecto Ignacio Miner. Además se restauró la imagen de San Pascual, al que se le construyó un nuevo casalicio a imagen del que se levantó para la Virgen, cuya nueva escultura fue obra de Francisco Sanchis. En 1876 el tranvía de la línea al Grao comenzó a cruzar el puente, electrificándose en 1900. Ante el elevado tráfico, se planteó su ampliación. Sin embargo finalmente en 1926 se decidió la construcción del nuevo Puente de Aragón, con el cual el Puente del Mar quedaba libre de tráfico. Correspondió al arquitecto Javier Goerlich el diseño de peatonalización del puente. Para salvar la pendiente, Goerlich dispuso dos escalinatas onduladas, completadas con cuatro bancos en chaflán y los penáculos que componen la actual imagen del puente. Las imágenes fueron destruidas en 1936. Se repusieron en los años cuarenta, encargándose José Ortells López de tallar la nueva imagen de San Pascual Bailón, y Vicente Navarro Romero de la Virgen de los Desamparados, y se pavimentó con losetas de rodeno. Galería de imágenes Bibliografía Rodrigo Molina, Ángeles; Lillo Giner, Santiago; Giner García, María Isabel. «Estudio geométrico del puente del Mar de Valencia a través de sus representaciones gráficas». Expresión Gráfica Arquitectónica (165). Consultado el 17 de junio de 2016. Yepes, V. (2010). Puentes históricos sobre el viejo cauce del Turia. Una aproximación histórica, estética y constructiva a la Valencia foral. Universitat Politècnica de València, 372 pp. Registro de la Propiedad Intelectual 09/2011/643. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Puente de la Mar.