NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Torre de Mariola

La Torre de Mariola és una torre de vigilància, d'època andalusina, probablement del segle xi al terme municipal de a Bocairent (la Vall d'Albaida). Gaudix de la protecció de bé d'interès cultural (BIC). És a l'Alt de Mariola, a la Serra Mariola i paratge natural del mateix nom, i a les proximitats de l'àrea recreativa en què es troben la Casa i la Font de Mariola. Des de les proximitats d'aquesta font es pot ascendir a la torre amb relativa facilitat, gaudint d'unes espectaculars vistes. Descripció historicoartística Aquesta és una torre que s'ha utilitzat durant tota la seva història com a torre defensiva degut a la seva situació estratègica, al capdamunt de la Serra Mariola. Els orígens de la seva ocupació humana es remunten a l'edat del bronze, encara que les restes de la torre que es conserven actualment són de l'època andalusina, probablement del segle xi. També hi ha una antiga llegenda que relaciona la torre, la font i el paratge amb un primitiu establiment romà. La fortalesa, de petites dimensions, havia de servir com a punt d'observació i refugi per als pobladors de les alqueries properes. Fonamentada sobre la mateixa roca del cim, està construïda amb pedres i argamassa. La torre té una planta quadrangular de 8 x 9 m, amb murs d'1,6 m. de gruix. S'aixeca fins a uns 5 m d'alçada sobre la base, havent perdut bona part de la seva estructura superior. El seu estat actual és d'abandó i ruïna. Referències
Torre de Mariola

La Torre de Mariola, en Bocairente, se trata de una torre de vigilancia, de época medieval islámica, probablemente del siglo XI. Está declarada como BIC (Bien de Interés Cultural).​​ Se halla en el Alto de Mariola, en la sierra y paraje natural del mismo nombre, y en las proximidades del área recreativa en la que se encuentran la Casa y la Fuente de Mariola. Desde las proximidades de esta fuente se puede ascender a la torre con relativa facilidad, disfrutándose de unas espectaculares vistas.​ Descripción histórico-artística Esta es una torre que se ha utilizado durante toda su historia como torre defensiva debido a su situación estratégica, en lo alto de la Sierra Mariola. Los orígenes de su ocupación humana se remontan a la Edad del Bronce, aunque los restos de la torre que se conservan actualmente son de la época musulmana, probablemente del siglo XI. También existe una antigua leyenda que relaciona la torre, la fuente y el paraje con un primitivo establecimiento romano. La fortaleza, de pequeñas dimensiones, debía servir como punto de observación y refugio para los pobladores de las alquerías cercanas.​​ Cimentada sobre la propia roca de la cumbre, está construida con piedras y argamasa. La torre tiene una planta cuadrangular de 8 x 9 m, con muros de 1,6 m de grosor. Se levanta hasta unos 5 m de altura sobre la base, habiendo perdido buena parte de su estructura superior. Su estado actual es de abandono y ruina.​​ Referencias
Torre de San Bartolomé (Valencia)

La torre de San Bartolomé de Valencia (España) es el único resto subsistente de la iglesia homónima. Fue construida en 1239, siendo así una de las diez iglesias iniciales que se edificaron en la ciudad de Valencia tras ser conquistada por Jaime I de Aragón. La torre se encuentra en la calle de Serranos, cerca de la plaza de Manises.​ Es bien de interés cultural con número 46.15.250-059, con resolución de 19 de noviembre de 1981.​ Descripción Es una torre de planta cuadrada. Está realizada en sillería, salvo el cuerpo de campanas que es de ladrillo. La sillería queda a la vista en los dos tercios inferiores de la torre. El tercio superior está recubierto por cemento formando unos recuadros.​ A inicios del siglo XXI se encuentra adosada a un edificio casticista construido en 1954.​​ Historia En el emplazamiento de la desaparecida iglesia de San Bartolomé existió una mezquita, la cual fue donada en 1239 por Jaime I a los Caballeros del Santo Sepulcro de Nuestro Señor Jesucristo. Estos derribaron el templo islámico, edificando una iglesia bajo la advocación de San Bartolomé Apóstol. Esta iglesia fue constituida como parroquia por el obispo Pere d'Albalat.​ En el siglo XVII, entre 1666 y 1683, fue construido un nuevo templo al que pertenecía la torre. Esta sufrió inicialmente una inclinación, que fue reparada por Juan Bautista Pérez Castiel. El desplazamiento se debió a un hundimiento de tierras, y Pérez Castiel la reparó rellenando con material nuevo hasta que consiguió enderezarla.​ Durante las obras de derribo del XVII se localizaron diferentes restos de época romana, hallazgos confirmados en las excavaciones que llevó a cabo Nicolau Primitiu Gómez-Senent en 1927 y 1928. Entre estos hallazgos destacaba un gran torreón redondo que se encontró a la altura de la puerta de la iglesia que daba a la plaza de Manises. Formaba parte de la muralla romana, y estaba hecho con hiladas de ladrillo con capas intermedias de mortero.​ Al inicio de la guerra civil española, en 1936, la iglesia fue incendiada.​ Se demolió en 1944.​ La demolición se inició por el copulín de la torre, y aunque se salvó el resto de la misma gracias a la intervención de la Real Academia de Bellas Artes de San Carlos, el copulín no fue reconstruido.​ La portada lateral de la iglesia se conserva y se usa como puerta principal de la iglesia de San Marcelino, en el barrio valenciano del mismo nombre.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Torre de San Bartolomé.
Torre de Sant Roc

La Torre de Sant Roc, es troba a la partida de Montiver al nord de Sagunt, a la comarca del Camp de Morvedre, a la província de València. També anomenada Torre de Roc, Torre Alquerieta de Roc, està declarada Bé d'interès cultural amb número d'anotació ministerial : RI - 51-0010927, i data d'anotació 12 de novembre de 2002. Descripció historicoartística La Torre de Sant Roc s'alça en la part oest del terme de Sagunt, en terreny pla en el marge esquerre del riu Palància, envoltada de camps de tarongers i nesprers. L'accés es realitza creuant el riu pel pont que hi ha al final de l'Avinguda dels Sants de la Pedra, prenent el camí de l'esquerra fins a trobar el camí de la Rosana a mà dreta. Es tracta d'una torre de defensa. De les que es van construir a partir de 1575, quan el rei Felip II va encarregar al virrei de València, Vespasiano Gonzaga i Colonna, un estudi de defensa del litoral, conseqüència del qual, durant el segle xvi, la costa de la província de València comptava amb al voltant de tretze torres de vigilància i defensa. Malgrat això, el fet de tenir l'habitatge de dos pisos adossada al seu costat sud, al costat d'altres detalls com la mesura de l'entrada i el curt nombre d'espitlleres, fan pensar en la seva capacitat defensiva limitada, que serviria només als habitants de l'alqueria, per la qual cosa es podria relacionar amb les alqueries fortificades de l'horta i formalment amb les masies fortificades de Girona, datades en alguns casos al segle xvi. És de planta quadrada i té tres plantes, encara que actualment es mantenen només els paraments exteriors a regular estat de conservació i parcialment desmotxats. Està construïda de maçoneria reforçada amb carreus en els cantons. Destaquen la seva porta que presenta un arc de mig punt i els matacans, desapareguts en part. Referències
Torre de San Roque

La torre de San Roque, se encuentra en la Partida de Montiver al norte de Sagunto, en la comarca del Campo de Morvedre, en la provincia de Valencia. También denominada Torre de Roc, Torre alquerieta de Roc, está declarada Bien de interés cultural con número de anotación ministerial: R-I-51-0010927, y fecha de anotación 12 de noviembre de 2002.​ Descripción histórico-artística La Torre de San Roque se alza en la parte oeste del término de Sagunto, en terreno llano en el margen izquierdo del río Palancia, rodeada de campos de naranjos y nispereros. El acceso se realiza cruzando el río por el puente que hay al final de la Avenida dels Sants de la Pedra, tomando el camino de la izquierda hasta encontrar el camino de la Rosana a mano derecha.​ Se trata de una torre de defensa. De las que se construyeron a partir de 1575, cuando el rey Felipe II encargó al virrey de Valencia, Vespasiano Gonzaga y Colonna, un estudio de defensa del litoral, consecuencia del cual, durante el siglo XVI, la costa de la provincia de Valencia contaba con alrededor de trece torres de vigilancia y defensa.​​ Pese a ello, el hecho de tener la vivienda de dos pisos adosada en su lado sur, junto a otros detalles como la medida de la entrada y el corto número de aspilleras, hacen pensar en su capacidad defensiva limitada, que serviría solo a los habitantes de la alquería, por lo cual se podría relacionar con las alquerías fortificadas de la huerta y formalmente con las masías fortificadas de Gerona, datadas en algunos casos en el siglo XVI.​ Es de planta cuadrada y tiene tres plantas, aunque actualmente se mantienen solamente los paramentos exteriores en regular estado de conservación y parcialmente desmochados. Está construida de mampostería reforzada con sillares en las esquinas. Destacan su puerta que presenta un arco de medio punto y los matacanes, desaparecidos en parte.​ Referencias
Restes de la Torre de Trullàs

La Torre de Trullàs era una torre de defensa d'origen musulmà, situada al municipi de Sollana, a la comarca de la Ribera Baixa (província de València), a uns cinc quilòmetres del casc de la població. Les seues restes són bé d'interès cultural per declaració genèrica, amb codi 46.21.233-009. La torre de Trullàs, que estava propera als termes de Benifaió, Alginet, Algemesí i Albalat de la Ribera, es trobava a la part occidental del municipi. Tenia una edificació annexa, que pogués ser un aquarterament o cavallerissa. Al costat d'ella es va desenvolupar el poblat de Trullàs, anomenat així per ser lloc de trulls, és a dir, de molins. Hi ha constància que l'any 1927, la torre va quedar reduïda a ruïnes. De les restes del poblat queden pedres de molí, i de la torre, carreus. Es tractava d'una torre de guaita i defensa. Es coneix el seu aspecte per documents del segle xix, segons els quals seria de planta quadrada i tenia 55 peus (16,6 m) d'altura i 24 (7,3 m) de base. A 1913 les referències documentals parlen de l'existència d'escasses restes d'aquesta torre, que va ser totalment enderrocada poc després, a 1919. En 1981 es manté el seu record gràcies a un monument commemoratiu que inclou algunes restes de la torre o de les edificacions que l'envoltaven. Referències
Torre de Trullás

La Torre de Trullás era una torre defensiva de origen musulmán, situada en el municipio de Sollana (Valencia), a unos cinco kilómetros del casco de la población.​​ Sus restos son bien de interés cultural por declaración genérica, con código 46.21.233-009.​ La torre del Trullás, que estaba próxima a los términos de Benifayó, Alginet, Algemesí y Albalat de Pardines, se encontraba la parte occidental del municipio. Tenía una edificación anexa, que pudiera ser un acuartelamiento o caballeriza. Junto a ella se desarrolló el poblado de Trullás, llamado así por ser lugar de trulls, es decir, de molinos. Hay constancia de que en el año 1927, la torre quedó reducida a ruinas. De los restos del poblado quedan piedras de molino, y de la torre, sillares.​ Se trataba de una torre de vigía y defensa. Se conoce su aspecto por documentos del siglo XIX, según los cuales sería de planta cuadrada y tenía 55 pies (16,6 m) de altura y 24 (7,3 m) de base.​ En 1913 las referencias documentales hablan de la existencia de escasos restos de esta torre, que fue totalmente derribada poco después, en 1919. En el inicio del siglo XXI se mantiene su recuerdo gracias a un monumento conmemorativo que incluye algunos restos de la torre o de las edificaciones que la rodeaban.​ Referencias Enlaces externos https://www.valenciabonita.es/2021/03/16/torre-de-trullas/
Torre de la Calaforra (Elx)

La Torre de la Calaforra és una fortalesa d'origen islàmic concebuda com a torre de vigilància dins del seu emplaçament com a part de la muralla defensiva del període andalusí d'Elx. L'edificació de la torre almohade data de finals del segle xii o principis del xiii. La torre de planta quadrangular defensava l'entrada des del camí procedent d'Alacant més important a la Vila Emmurallada. En la seua realització es van utilitzar murs de maçoneria revocats, amb carreus a la base i en les cantonades. La fortalesa va albergar la lògia il·licitana número 149 i el dia de hui a les seues sales es pot contemplar en els sostres frescos i fins i tot en el terra símbols maçoneria. Els afegits dels merlets i les finestres neoàrabs són del segle xix, amb il·luminació zenital. Actualment és la seu de la Subdelegació del Govern de la Generalitat Valenciana. Història La primera constància escrita que es té de la ciutat, prové de la demanda per part de Jaume I d'Aragó, que la ciutat rendís la Calaforra, quan aquesta va ser conquistada l'any 1296. Probablement la torre tingués més altures, així com dos cossos més, destruïts en el terratrèmol de 1829. La casa senyorial adossada a la torre està datada al segle xvi i probablement fos utilitzada per l'almodí de la vila, ja que es té constància d'un acord del Consell de la vila de 20 d'agost de 1492 en el qual es resol la construcció d'un edifici annex a la torre que albergués un pes per controlar el blat abans de portar-ho a moldre. Es va construir a finals del segle xiii: durant tot aquest temps i diversos amos pel mig, ha romàs tancada per a tots els ciutadans d'Elx. Vegeu també Història d'Elx Referències
Torre de la Calahorra (Elche)

La Torre de la Calahora (Torre de la Calaforra en valenciano) es una fortaleza de origen islámico, concebida como torre de vigilancia dentro de su emplazamiento como parte de la muralla defensiva del periodo andalusí de Elche (Comunidad Valenciana, España). En 1968, la torre fue declarada parte de un conjunto histórico artístico,​ por lo que es bien de interés cultural con categoría de conjunto histórico.​​ Historia La edificación de la torre almohade data de fines del siglo XII o principios del XIII.​ La primera constancia escrita que se tiene de la ciudad, proviene de la demanda por parte de Jaime I de Aragón, de que la ciudad rindiera la Calahorra, cuando esta fue conquistada en el año 1296. La casa señorial adosada a la torre está fechada en el siglo XVI y probablemente fuera utilizada por el almudín de la villa, ya que se tiene constancia de un acuerdo del Consejo de la villa de 20 de agosto de 1492 en el que se resuelve la construcción de un edificio anejo a la torre que albergara un peso para controlar el trigo antes de llevarlo a moler.​ La fortaleza albergó la Logia Masónica ilicitana número 149 y a día de hoy en sus salas se puede contemplar en los techos frescos e incluso en el suelo símbolos masónicos. Actualmente es la sede de la Subdelegación del Gobierno de la Generalidad Valenciana.​ Se construyó a finales del siglo XIII: durante todo este tiempo y varios dueños de por medio, ha permanecido cerrada para todos los ciudadanos de Elche Descripción La torre, de planta cuadrangular, defendía la entrada más importante a la Vila Murada: el camino procedente de Alicante. En su realización se utilizaron muros de mampostería revocados, con sillares en la base y en las esquinas. Probablemente la torre tuviera más alturas, así como dos cuerpos más destruidos en el terremoto de 1829. Los añadidos de las almenas y las ventanas neoárabes son del siglo XIX, con iluminación cenital.​ Véase también Historia de Elche Anexo:Bienes de Interés Cultural en Elche Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Torre de la Calahorra. Elche Se Mueve - Torre de la Calahorra
Torre de l'Ermita

La Torre de l'Ermita, del municipi de Serra, a la comarca del Camp de Túria, província de València, també coneguda com a Torreta del Calvari, que està situada a la part alta de la metadades localitat, al costat del Calvari, està catalogada com Bé d'interès cultural, amb número d'anotació ministerial: RI-51-0010796, i data d'anotació juny 3 de 2002. Descripció historicoartística La torre té origen musulmà i es considera, pel seu emplaçament, que va pertànyer al sistema d'alerta de la zona compresa entre els municipis d'Olocau i Gàtova, així com a sentinella, amb les torres Ria i Satarenya, del castell de Serra. Actualment es troba en ruïnes (conservant la major part del cos principal, tot i que està escapçada), malgrat la qual cosa es pot afirmar que tenia planta quadrada i estava construïda de maçoneria i carreuó. La torre es troba en el punt més alt de la població, al costat de l'ermita dedicada a Sant Josep i a la Santa Creu. Vegeu també Cartoixa de Porta Coeli Castell de Serra Església parroquial de la Mare de Déu dels Àngels Torre de Ria Torre de Satarenya Torre del Senyor de la Vila Referències
Torre de la Ermita

La torre de la Ermita, del municipio de Serra, en la comarca del Campo del Turia, provincia de Valencia; también conocida como Torreta del Calvario, que se encuentra ubicada en la parte alta de la metada localidad, junto al Calvario, está catalogada como Bien de interés cultural, con número de anotación ministerial: R-I-51-0010796, y fecha de anotación tres de junio de 2002.​ Descripción histórico-artística La torre tiene origen musulmán y se considera, por su emplazamiento, que perteneció al sistema de alerta de la zona comprendida entre los municipios de Olocau y Gátova, así como vigía, con las torres Ría y Satareña, del castillo de Serra.​ Actualmente se encuentra en ruinas (conservándose la mayor parte del cuerpo principal, aunque está desmochada), pese a lo cual se puede afirmar que tenía planta cuadrada y estaba construida de mampostería y sillarejo.​ La torre se encuentra en el punto más alto de la población, junto a la ermita dedicada a San José y a la Santa Cruz.​ Referencias
Torre Cervera

La Torre Cervera, també coneguda com a Torre del Moro, és un edifici històric de la localitat de Torrevella (Baix Segura, País Valencià). Data del segle xiv i té categoria de Bé d'Interés Cultural (declarat el 1985) amb el codi 03.34.133-003. Es tracta d'una torre de guaita, situada al damunt d'un turó sobre el cap Cervera, a cent metres de la línia de costa. Dista a cinc quilòmetres del nucli urbà de Torrevella. És de planta circular, amb forma troncocònica, feta de maçoneria. Ha patit diverses reparacions al llarg de la història; en la de l'any 1960 es correspon amb la construcció original, amb una escalera espiral per arribar a la part alta. Després, a la restauració de 1994, es modifiquen les restes anteriors i es construeix una torre amb merlets, on hi destaca l'escut de la ciutat de Torrevella. Història La línia costanera del que hui és el terme municipal de Torrevella manté un seguit de torres vigia per protegir el comerç de la sal des de l'edat mitjana. Ja en l'any 1312 Jaume el Just autoritza el Consell d'Oriola a aixecar una torre de guaita al cap Cerver, un topònim que abastava tota la zona costanera, on s'ubicava el port oriolà. En 1378 es atacada per dues galeres musulmanes, tot necessitant el suport de la milícia de la capital del sud valencià. En la guerra amb Castella, disposarà d'una guarnició de sis soldats, amb dos més de reforç. En 1407 el Consell d'Oriola nomena alcaid Pere Garcia, encarregat de fer foc quan es divisara l'enemic per avisar el castell d'Oriola. El 1415 l'alcaid és Jaume Tora, i el 1474, Joan d'Aiora. La veïna Torre de la Mata es va reconstruir en el segle xvi per l'enginyer Joan Baptista Antonelli. Se suposa que en aquest període també es reconstrueix l'actual Torre del Moro, dins de la xarxa de torres de guaita amb les quals prevenir els pirates barbarescos. Referències Bibliografia Torres de vigía y defensa contra los piratas berberiscos en la costa del Reino de Valencia de F.G. Seijo Alonso (1978) Las torres del litoral en el reinado de Felipe II: una arquitectura para la defensa del territorio (y II) d'Alícia Cámara Muñoz. Revista Espacio, Tiempo y Forma, Serie VII, Historia del Arte, 4 (1991) Enllaços externs Descripció donada per la Generalitat Valenciana Comercio, pesca y sal en el Cap de Cerver (Orihuela) en la Baja Edad Media, de José Hinojosa Montalvo. Universitat d'Alacant Arxivat 2010-11-22 a Wayback Machine.
Torre del Moro

Torre del Moro är ett torn i närheten av Torrevieja. Beskrivning Torre del Moro ligger vid Cabo Cervera, cirka fem kilometer från centrum av Torrevieja vid kustvägen mot La Mata några hundra meter från kusten. Dess form är cirkulär och det är byggt med frimureri (avser arbete som utförs med ojämna stenar tillsammans med murbruk som är en blandning av kalk, sand och vatten). Det har genomgått flera restaureringar genom historien, varav en som gjordes 1960 och en 1994. Den första restaureringen gjordes för att återfå den ursprungliga konstruktionen, som hade en spiraltrappa för att nå den övre delen. 1994 restaurerades tidigare lämningar och det byggdes ett krenelerat torn (krenelerat betyder eller hänför sig till formen, av typen krona, som har inretts på toppen av tornet), vilket framhäver tornet som en symbol för staden Torrevieja. Tornet förklarades som skyddat kulturminne 1985. Historia Saltproduktionen i Torrevieja har använt sjöfarten som ett vanligt transportmedel. Man lastade godset i La Mata och därefter i viken Cornuda, känt som Saltepoken. Tornen för övervakning och försvar var en del av den kustnära infrastrukturen i området Cabo Cervera. De viktigaste var det i Torrelamata som ger namn åt socknen Torrevejense och Torre-Vieja, (gammalt torn) som låg nära viken Cornuda och som gav namnet till staden Torrevieja. Ursprunget till detta system av torn är inte exakt daterat, men det är känt att under år 1312 bemyndigade Jaime II borgmästaren i Orihuela att bygga ett vakttorn på Cabo Cervera, men det är inte känt om tornet som restes år 1320, byggts på ett tidigare eller om man byggt ett helt nytt. Bredvid detta torn skulle finnas en liten grupp soldater som tillsammans med kustbevakningen skulle skydda tornet och dess omgivning. 1378 anfölls tornet av två muslimska galärer, och man behövde kalla in hjälp från militären i Orihuela för att slå tillbaka attacken. Det spelade även en roll i kriget mellan de nuvarande provinserna Castilla och Aragón.
Torre vigia de Piles

La torre guaita de Piles és una torre defensiva de vigilància costanera a la platja del terme municipal de Piles, a la comarca de La Safor, al País Valencià. És bé d'interès cultural amb registre ministerial número RI-51-0010911 de 24 d'octubre de 2002. Descripció Té un diàmetre de deu metres i una alçada de tretze. El gruix dels murs és de 2,80 metres a la base i 1,60 a la part alta. Té dues plantes i terrassa. La planta baixa s'utilitzava com a cavallerissa. La planta alta tenia una llar de foc i feia d'habitatge. A la terrassa, s'hi accedia per una escala de caragol. És de forma troncocònica, coronada per un matacà corregut recolzat en 28 mènsules. Aquest matacà va poder ser degut a la necessitat d'ampliar la plataforma superior de les torres, de manera que es pogués utilitzar peces d'artilleria que tinguessin necessitat d'espai per al retrocés. Història Al 1532 algunes naus del rei d'Alger van atacar Piles. Al 1571 la població morisca del lloc intentà fugir. Això va portar al fet que el 1575 Felip II encarregués a Vespasià Gonzaga i Colonna, virrei de València, un estudi per a la defensa del litoral. Aquest va portar a l'edificació el 1577 de la torre de guaita de Piles. Durant els segles xvi i xvii tenia assignada una dotació de quatre soldats, dos a peu i dos a cavall, que s'anaven tornant. Al XVIII va disminuir l'amenaça de la pirateria, i la torre quedà abandonada fins al 1830, quan es va assignar al cos de carrabiners per a la vigilància fiscal de la costa i la persecució del contraban. Com la torre va passar a ser també l'habitatge del cap del lloc, es van efectuar lleugeres modificacions en el seu interior, com l'addició d'un altell amb bigues de fusta a la planta baixa que s'utilitzava com a dormitori, o la conversió dels pessebres a rebost i armaris. Al 1940 el cos de carrabiners va ser fusionat amb la guàrdia civil i es desallotjà l'edifici. Al 1986 va ser restaurada. Referències