NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ermita de Sant Cristòfol (Cortes d'Arenós)

L'ermita de Sant Cristòfol, localitzada a l'est del municipi de Cortes d'Arenós, a la Muntanya de Sant Cristòfol, a la comarca de l'Alt Millars és un lloc de culte catalogat com Bé de rellevància local, segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat Valenciana, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), amb codi identificatiu: 12.08.048-004. És una de les ermites més antigues de la Comunitat Valenciana, ja que hi ha documents en els quals es considera de temps de la reconquesta. El temple va estar inclòs en el Senyoriu d'Arenós. Presenta planta rectangular amb tres crugies. En el central és on està la capella, presentant coberta a dues aigües i acabada en teula, i a dues altures. L'entrada al temple es fa des d'un dels laterals, a través d'una porta de fusta, de forma rectangular i amb llinda (sobre el qual hi ha una biga de descàrrega de fusta), sobre la qual s'observa un rètol amb el nom de l'ermita. L'edifici es complementa amb una torre campanar, de planta quadrada, amb aspecte de torre de vigilància. La coberta és una terrassa plana amb buits de mig punt sota la cornisa, en el més gran d'ells se situa la campana, que es diu "Sant Cristòfol", i és del fonedor Roses d'Atzeneta del Maestrat, datada de 1954, amb un diàmetre de 40 metres i un pes de 44 quilos. Com l'ermita està declarada BRL qualsevol intervenció en qualsevol elements del conjunt ha de ser notificada prèviament a la Conselleria per a la seva aprovació i vistiplau. Al seu al voltant s'ha construït una zona recreativa amb paelleros, taules, bancs, zona amb techumbre, aigua i contenidors de residus. El seu accés amb cotxe és més fàcil si es fa des d'una pista que parteix del punt kilométrico 78.3 de la carretera CV-190 en direcció a Sucaina. Referències
Ermita de San Cristóbal (Cortes de Arenoso)

La ermita de San Cristóbal, localizada al este del municipio de Cortes de Arenoso, en el Monte de San Cristóbal, en la comarca del Alto Mijares (España) es un lugar de culto catalogado como Bien de relevancia local, según la Disposición Adicional Quinta de la Ley 5/2007, de 9 de febrero, de la Generalidad Valenciana, de modificación de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), con código identificativo: 12.08.048-004.​ Es una de las ermitas más antiguas de la Comunidad Valenciana, ya que hay documentos en los que se considera de tiempos de la reconquista. El templo estuvo incluido en el Señorío de Arenós. Presenta planta rectangular con tres crujías. En el central es donde está la capilla, presentando cubierta a dos aguas y acabada en teja, y a dos alturas.​ La entrada al templo se hace desde uno de los laterales, a través de una puerta de madera, de forma rectangular y con dintel (sobre el que hay una viga de descarga de madera), sobre la que se observa un letrero con el nombre de la ermita.​ El edificio se complementa con una torre campanario, de planta cuadrada, con aspecto de torre de vigilancia. La cubierta es una terraza plana con huecos de medio punto debajo de la cornisa, en el más grande de ellos se ubica la campana, que se llama "San Cristóbal", y es del fundidor Roses de Adzaneta, datada de 1954, con un diámetro de 40 metros y un peso de 44 quilos.​ Como la ermita está declarada BRL cualquier intervención en cualquier elementos del conjunto ha de ser notificada previamente a la Conselleria para su aprobación y visto bueno.​ A su alrededor se ha construido una zona recreativa con paelleros, mesas, bancos, zona con techumbre, agua y contenedores de residuos. Su acceso en coche es más fácil si se desde una pista que parte del punto kilométrico 78.3 de la carretera CV-190 en dirección a Zucaina.​​ Referencias
Ermita de Santa Bàrbara (Cortes d'Arenós)

L'ermita de Santa Bàrbara, localitzada prop del cementiri del municipi de Cortes d'Arenós, a uns 500 metres al nord del municipi, a la part alta d'un pujol, a la comarca de l'Alt Millars és un lloc de culte catalogat com Bé de rellevància local, segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat Valenciana, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), amb codi identificatiu: 12.08.048-003. Data del segle xvi i a partir d'aquest moment se li han realitzat diverses intervencions i restauracions com la parcial de la dècada de 1970, no obstant això des de l'any 2012 està previst iniciar una nova fase de restauració integral, sobretot a causa dels problemes que provoca la inestabilitat del terreny, que és bastant movedís. L'ermita té els seus fonaments sobre les roques de l'alt del pujol en la qual se situa. Presenta planta rectangular amb la sagristia, en el costat esquerre, sobresortint als peus del temple. De fàbrica de paderat, amb reforços en les cantonades de carreus, presenta a banda i banda de la porta d'accés un porxo, de reduïdes dimensions, sorgeix de l'allargament (amb bigues de fusta) de la techumbre (que és a dues aigües i acabada en teules), que es recolza en dues sengles murs laterals que ho serren pels dos costats. El porxo s'estén més enllà de l'entrada, aquesta vegada descobert, delimitat per dos murs (no paral·lels) de menor altura que els primers i que estableixen una zona delimitada per a l'accés al temple, que es veuen complementats per uns graons per salvar els desnivells del terreny. Destaca la porta d'accés al temple per estar envoltada d'un arc de mig punt format per dovelles irregulars, i a banda i banda de la porta s'estén un baix banc de pedra. Sobre la porta hi ha una petita fornícula en la qual se situa una imatge de la santa titular, Santa Bàrbara. Malgrat que la festivitat oficial de l'Església per a Santa Bàrbara és el 4 de desembre, a Cortes d'Arenós celebren la festivitat per als dies posteriors al 15 d'agost. Referències
Ermita de Santa Bárbara (Cortes de Arenoso)

La ermita de Santa Bárbara, localizada cerca del cementerio del municipio de Cortes de Arenoso, a unos 500 metros al norte del municipio, en lo alto de una colina, en la comarca del Alto Mijares es un lugar de culto catalogado como Bien de relevancia local, según la Disposición Adicional Quinta de la Ley 5/2007, de 9 de febrero, de la Generalidad Valenciana, de modificación de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), con código identificativo: 12.08.048-003.​ Data del siglo XVI y a partir de ese momento se le han realizado diversas intervenciones y restauraciones como la parcial de la década de 1970, sin embargo desde el año 2012 está previsto iniciar una nueva fase de restauración integral, sobre todo debido a los problemas que provoca la inestabilidad del terreno, que es bastante movedizo.​ La ermita tiene sus cimientos sobre las rocas de lo alto de la colina en la que se ubica. Presenta planta rectangular con la sacristía, en el lado izquierdo, sobresaliendo a los pies del templo. De fábrica de mampostería, con refuerzos en las esquinas de sillares, presenta a ambos lados de la puerta de acceso un porche, de reducidas dimensiones, surge del alargamiento (con vigas de madera) de la techumbre (que es a dos aguas y acabada en tejas), que se apoya en dos sendos muros laterales que lo sierran por los dos lados. El porche se extiende más allá de la entrada, esta vez descubierto, delimitado por dos muros (no paralelos) de menor altura que los primeros y que establecen una zona delimitada para el acceso al templo, que se ven complementados por unos escalones para salvar los desniveles del terreno.​ Destaca la puerta de acceso al templo por estar rodeada de un arco de medio punto formado por dovelas irregulares, y a ambos lados de la puerta se extiende un bajo banco de piedra.​ Sobre la puerta hay una pequeña hornacina en la que se sitúa una imagen de la santa titular, Santa Bárbara.​ Pese a que la festividad oficial de la Iglesia para Santa Bárbara es el 4 de diciembre, en Cortes de Arenoso celebran la festividad para los días posteriores al 15 de agosto.​ Referencias
Poblat ibèric de la Celadilla

El Poblat ibèric de la Celadilla a Ademús fou una aldea ibera que ocupa mitja hectàrea i que disposa d'una muralla de 5,5 metres de gruix i una gran torre de 6,5 por 9 metres. Fou destruït per un incendi durant el segle IV aC, i s'hi han trobat quatre esquelets i materials importats de Grècia i Roma. Referències
La Celadilla

La Celadilla fue un poblado ibero situado en el cerro del mismo nombre en el actual municipio de Ademuz (Comunidad Valenciana, España). Si bien todavía está siendo excavado, los hallazgos encontrados hasta la fecha han permitido determinar que se trataba de una pequeña aldea, probablemente de menos de media hectárea de extensión, que fue destruida en un incendio hacia el año 350 a. C. La aparición de los restos de dos individuos hace especial este yacimiento en el contexto de la cultura íbera porque los íberos incineraban a sus muertos.​ Referencias
Ermita del Calvari (Fanzara)

L'ermita del Calvari, coneguda com a Ermita del Sant Sepulcre de Fanzara, a la comarca de l'Alt Millars, és un lloc de culte catalogat com a Bé de rellevància local. Descripció L'ermita és en una zona elevada, en el cim d'un promontori al qual s'accedeix per un camí en ziga-zaga utilitzat com a Viacrucis. Al llarg del mateix es poden trobar els diferents casalicis amb les estacions del calvari. Va ser construïda des del segle xviii i va ser acabada al segle xix. Va ser rehabilitat durant el primer terç del segle xx, entre els anys 1914 i 1915, sota la direcció de Ramón Llop. És en bon estat de conservació. Externament es presenta com un senzill i elegant edifici, de parets totalment blanques, de manera que destaca el blau i blanc de les teules de la cúpula (que s'eleva sobre el tambor poligonal que se situa al creuer), així com el vermellós de les teules de la resta de la sostrada que és a diferents aigües segons els trams. L'entrada ve precedida per un atri, amb arc rebaixat en cadascun dels costats exempts, malgrat que només es fa servir com a entrada solament el frontal, que permet arribar fins a l'entrada de l'ermita a la qual s'accedeix per una porta de fusta amb llinda. Aquest atri té una coberta piramidal, lleugerament més baixa d'altura que el següent cos de l'ermita. En la part central de l'eix de la porta d'entrada i a manera de rematada, s'eleva en forma de capcer, que es remata amb una espadanya de fàbrica de maó, que té una sola campana. A l'interior es guarda la imatge del Crist Jacent al Sant Sepulcre, que es trasllada durant les festes patronals a l'església del poble, i després torna a l'ermita. Les festes comencen el segon diumenge d'octubre en agraïment de la fi del període de collites). El Crist Jacent, al costat de la Verge de Montserrat i a Sant Roc són els patrons del municipi. L'interior és decorat amb pintures de Bernardo Mundina. Referències
Ermita del Calvario (Fanzara)

La Ermita del Santo Sepulcro de Fanzara, en la comarca del Alto Mijares, es un lugar de culto catalogado como Bien de relevancia local, según la Disposición Adicional Quinta de la Ley 5/2007, de 9 de febrero, de la Generalitat, de modificación de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), con un código de identificación: 12.08.059-003.​ Descripción La ermita se ubica en una zona elevada, en la cima de un promontorio al que se accede por un zigzagueante camino utilizado como Vía Crucis, por lo que a lo largo del mismo se pueden encontrar los diferentes casalicios con las estaciones del calvario.​​​ Su construcción data del siglo XVIII estando totalmente acabada en el siglo XIX. Tuvo una rehabilitación durante el primer tercio del siglo XX, entre los años 1914 y 1915, bajo la dirección de Ramón LLop, y en la actualidad su estado de conservación es perfecto.​ Externamente se presenta como un sencillo y elegante edificio, de paredes totalmente blancas, de modo que destaca el azul y blanco de las tejas de la cúpula (que se eleva sobre el tambor poligonal que se sitúa en el crucero), así como el rojizo de las tejas del resto de la techumbre que es a diferentes aguas según los tramos.​ La entrada viene precedida por un atrio, con arco rebajado en cada uno de sus lados exentos, pese utilizarse como entrada solamente el frontal, que permite llegar hasta la entrada de la ermita que se realiza a través de una puerta de madera con dintel. Esta atrio presenta una cubierta piramidal, ligeramente más baja de altura que el siguiente cuerpo de la ermita.​ En la parte central del eje de la puerta de entrada y a modo de remate de la misma, se eleva en forma de hastial, que se remata con una espadaña de fábrica de ladrillo,​ que tiene una sola campana.​ En el interior se guarda la imagen del Cristo Yacente en el Santo Sepulcro, que se traslada durante las fiestas patronales (ya que el Cristo yacente, junto a la Virgen de Montserrat y a San Roque son los patrones del municipio) a la iglesia del pueblo, volviendo a la ermita tras las mismas (las fiestas se inician el segundo domingo de octubre en agradecimiento por la finalización del periodo de cosechas).​​​ La decoración interior está realizada a base de pinturas de Bernardo Mundina.​ Referencias
Torre de Giraba (Lludient)

La Torre de Giraba a Lludient, a la comarca de l'Alt Millars, és una torre de vigilància d'època islàmica medieval, catalogada, de manera genèrica, com Bé d'Interès Cultural, amb codi 12.08.073-001. La torre se situa prop del sud de la població de El Castell de Vilamalefa, però en el terme municipal de Lludiente i prop del llogaret de Giraba, de la qual pren nom. Història La zona de Lludient ha tingut assentaments poblats des de l'edat del Bronze, l'època íbera i fins i tot existeixen restes d'una vila romana en el seu terme. Malgrat tot això no se sap certament quan va tenir el seu origen el poble de Lludient, ja que no hi ha unanimitat entre autors, havent-hi opinions diverses, des del grup que considera que el seu origen està en l'època íbera, i els que consideren que el seu origen és de l'època árabe. En un primer moment va pertànyer a l'antic bisbat de Dénia, adscrivint-se en ell amb el nom de “Intam”. Tota la zona en la qual Lludient es troba va estar immersa en els conflictes amb la població hispana-musulmana que encapçalava el rei Almohade Abu-Zayd, que va fixar la seva última residència a Argeleta, deixant el castell del Bou Negre, situat entre els actuals termes d'Argeleta i Lludient. Aquest rei es cristianitzà i fins i tot va ajudar el rei Jaume I d'Aragó en la conquesta de València. És probable que Lludient fos habitada per pobladors dels anteriors nuclis. És per tot això pel que l'existència de torres de vigilància a la zona pot considerar-se lògica i normal. Va haver de tractar-se d'un lloc de vigilància que proporcionaria informació de la zona als castells que es dispersaven pel curs del riu i la fortalesa del Castell de Vilamalefa. És per això que se situa en una zona elevada, en el cim d'un turó des del qual es domina el curs del riu Millars, en la part del mateix que travessa el sud del terme municipal del Castell de Vilamalefa. Descripció La torre és de planta circular i fàbrica de carreus de petita mida, presentant un sòlid aspecte. L'accés es realitza per la part inferior i, al seu voltant, encara poden distingir-se estructures d'un anterior emmurallament de la zona, raó per la qual alguns autors consideren la possibilitat que més que una simple torre de vigilància fos un petit castell. Actualment no s'aprecia la part superior de la torre, ja que està escapçada. Externament només s'aprecien algunes finestres, mentre que en el seu interior hi ha restes de l'escala d'accés a les plantes superiors. Referències
Torre de Giraba (Ludiente)

La torre de Giraba en Ludiente, en la comarca de Alto Mijares, es una torre de vigilancia de época islámica medieval, catalogada, de manera genérica, como Bien de Relevancia Local, con código 12.08.073-001.​ La torre se ubica cerca del sur de la población de Castillo de Villamalefa, pero en el término municipal de Ludiente y cerca de la aldea de Giraba, de la que toma nombre.​ Historia La zona de Ludiente ha tenido asentamientos poblados desde la Edad del Bronce, la época íbera e incluso existen restos de una villa romana en su término. Pese a todo ello no se sabe ciertamente cuándo tuvo su origen el pueblo de Ludiente, ya que no hay unanimidad entre autores, habiendo opiniones diversas, desde el grupo que considera que su origen está en la época íbera, y los que consideran que su origen es de la época árabe. En un primer momento perteneció al antiguo obispado de Denia, adscribiéndose en él con el nombre de “Intam”.​ Toda la zona en la que Ludiente se encuentra estuvo inmersa en los conflictos con la población hispano-musulmana que encabezaba el rey Almohade Zeit Abú Zaiyd, que fijó su última residencia en Argelita, dejando el castillo del Bou Negre, situado entre los actuales términos de Argelita y Ludiente. Este rey se cristianizó e incluso ayudó al rey Jaime I de Aragón en la conquista de Valencia.​ Es probable que Ludiente fuera habitada por pobladores de los anteriores núcleos. Es por todo ello por lo que la existencia de torres de vigilancia en la zona puede considerarse lógica y normal. Debió tratarse de un puesto de vigilancia que proporcionaría información de la zona a los castillos que se dispersaban por el curso del río y la fortaleza de Castillo de Villamalefa. Es por eso que se ubica en una zona elevada, en la cima de un cerro desde el que se domina el curso del río Mijares, en la parte del mismo que atraviesa el sur del término municipal de Castillo de Villamalefa.​ Descripción La torre es de planta circular y fábrica de sillarejo, presentando un sólido aspecto. El acceso se realiza por la parte inferior y a su alrededor todavía pueden distinguirse estructuras de un anterior amurallamiento de la zona, razón por la cual algunos autores consideran la posibilidad que más que una simple torre de vigilancia fuera un pequeño castillo.​ Actualmente no se aprecia la parte superior de la torre, ya que está desmochada. Externamente solamente se aprecian algunas ventanas, mientras que en su interior hay restos de la escalera de acceso a las plantas superiores.​ Referencias
Església fortificada de Lludient

L'església fortificada de Lludient, més coneguda al poble amb el nom d'Iglesia Vieja, és un antic edifici religiós, tancat al culte des del segle xviii, amb una marcada estructura defensiva i militar. El temple està catalogat, de manera genèrica, com Bé d'Interès Cultural, amb codi 12.08.073-003 Construït entre finals del segle xv i principis del segle xvi, s'empraren en l'obra carreus i maçoneria. Presenta planta rectangular i un bon estat de conservació, destacant en el seu interior les nervadures gòtiques de la volta de la sagristia. Va ser utilitzada per a finalitats bèl·liques sobretot durant les Guerres Carlines, la qual cosa queda patent en les espitlleres practicades en els murs de la nau principal i a la torre. També va ser la seu de l'Ajuntament de Lludient a primeries del segle xx. Referències
Iglesia Fortificada (Ludiente)

La iglesia fortificada de Ludiente, también conocida como Iglesia de la Natividad, es un edificio que fue religioso, aunque actualmente ya no tiene culto, con una marcada estructura defensiva-militar. Está catalogada, de manera genérica, como Bien de Interés Cultural, con código 12.08.073-003​ La iglesia se ubica en lo alto de un cerro al que se accede por la calle General Aranda, y su datación es de la época moderna, entre finales del siglo XV y principios del siglo XVI, empleándose en su construcción sillares y mampostería.​​ Presenta planta rectangular y un buen estado de conservación, destacando en su interior las nervaduras góticas de la bóveda de la sacristía.​​ Fue utilizada para fines bélicos sobre todo durante las Guerras Carlistas, lo cual queda patente en las aspilleras practicadas en los muros de la nave principal y en la torre.​ Es de propiedad privada y en ella no se realiza culto, pudiéndose visitar concertando, previamente, la visita.​ Referencias
Església parroquial de la Nativitat (Lludient)

L'Església Parroquial de la Nativitat de Mare de Déu de Lludient, a la comarca de l'Alt Millars, no ha de confondre's amb l'Església de la Nativitat, que és l'altre nom amb el qual es coneix a l'antiga Església del poble, que és una església fortificada del segle xv i que està catalogada com Bé d'Interès Cultural, i en la qual no es realitza cap culte. L'església parroquial, la que sí que és un lloc de culte, també té per advocació la Nativitat de la Verge, però és un temple datat del segle xviii i la catalogació del qual és de Bé de Rellevància Local, segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), amb codi 12.08.073-005 L'església se situa al nucli poblacional, al carrer General Aranda 5, i pertany a la Diòcesi de Sogorb-Castelló, en concret a l'arxiprestat 14 conegut com a Sant Vicent Ferrer, amb seu a Llucena. L'edifici es complementa amb la presència d'una torre campanar construïda en estil barroc, sense rematada, en el qual un dels seus cossos està destinat a la ubicació de les campanes. Les campanes són dues, la més antiga, datada de 1776 té per nom Sant Pere Màrtir, un diàmetre de 82 centímetres i un pes de 319 quilograms. Mentre, Emilia, la campana més recent, està datada de 1952, presenta un diàmetre de 70 centímetres i un pes de 199 quilograms. Referències
Iglesia de la Natividad de Nuestra Señora (Ludiente)

La iglesia parroquial de la Natividad de Nuestra Señora de Ludiente, en la comarca del Alto Mijares, no debe confundirse con la Iglesia de la Natividad, que es el otro nombre con el que se conoce a la antigua Iglesia del pueblo, que es una iglesia fortificada del siglo XV y que está catalogada como Bien de Interés Cultural, y en la que no se realiza culto alguno. La iglesia parroquial, la que sí es un lugar de culto, también tiene por advocación la Natividad de la Virgen, pero es un templo datado del siglo XVIII y cuya catalogación es de Bien de Relevancia Local, según la Disposición Adicional Quinta de la Ley 5/2007, de 9 de febrero, de la Generalitat, de modificación de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), con código 12.08.073-005​ La iglesia se ubica en el núcleo poblacional, en la calle General Aranda 5, y pertenece a la Diócesis de Segorbe-Castellón, en concreto al arciprestazgo 14 conocido como San Vicente Ferrer, con sede en Lucena del Cid.​ El edificio se complementa con la presencia de una torre campanario construido en estilo barroco, sin remate, en el que uno de sus cuerpos está destinado a la ubicación de las campanas. Las campanas son dos, la más antigua, datada de 1776 tiene por nombre San Pedro Mártir, un diámetro de 82 centímetros y un peso de 319 kilogramos. Mientras, Emilia, la campana más reciente, está datada de 1952, presenta un diámetro de 70 centímetros y un peso de 199 kilogramos.​ Referencias