NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Illa Grossa

Illa Grossa, ("Large Island" in Valencian) is the largest island of the Columbretes archipelago of Spain, located in the Mediterranean Sea. It has a surface area of 14 hectares, or 0.05 square miles. It sits 60 km from Costa del Azahar. The island has experienced a rifting process since the lower Miocene, and is characterized by a significant presence of basalt materials. It is the result of a number of craters forming a chain, and its shape resembles the halve of an ellipse with an average diameter of 1 km, with two main elevations. The island's highest point, located in the northern section, is called mount Colibrí or Colibre. Along with the rest of the islands of the archipelago, it belongs to the Columbretes Islands Natural Reserve. History The island was used as a refuge by pirates and smugglers. In the mid-19th century, the island was set on fire in order to exterminate the large population of snakes. The snakes were endemic to the islands, and the archipelago's original names (Ophiusa or Columbraria) were given by Greek and Roman sailors due to the abundance of reptiles. In 1859, a lighthouse was built 67 m above sea level, the highest point of the archipelago. In 1895, Ludwig Von Salvator published his book Columbretes, the world's first account of the island's flora and fauna. The lighthouse was operated by lighthouse keepers until 1975, when it was automated. In the late 1970s, the Spanish and American navies bombarded the islands as part of military exercises. The use of the islands as targets stopped in 1982, after student protests calling for an end of the bombardments pushed the Deputation of Castellón to solicit an end to the exercises, with the Spanish Ministry of Defense complying to the request. The island is uninhabited, except for guards established by the Generalitat Valenciana. The Columbretes islands were declared a natural park by the Council of the Generalitat Valenciana through the 15/1988 decree of 25 January, and a Marine Reserve of more than 4.400 hectares by the Ministry of Agriculture, Fisheries and Food through the Ministerial Order of 19 April 1990. They were renamed a Natural Reserve by the Generalitat Valenciana through the 11/1994 Law of 27 December. Fauna The island is known for being the natural habitat of the Columbretes lizard (Podarcis atrata). The island is also inhabited by animals in danger of extinction, such as Eleonora's falcon and Audouin's gull. References
Columbrete Grande

Columbrete Grande, también llamada Columbrete Mayor,​​ (en valenciano: Illa Grossa) es la mayor de las Islas Columbretes, pertenecientes al municipio de Castellón de la Plana, en España, con una superficie de 14 hectáreas. Dista unos 60 km de la Costa de Azahar.​ La isla está asociada a un proceso de rifting activo desde el Mioceno inferior,​ predominando los materiales basálticos.​ Está formada por varios cráteres encadenados, y la forma resultante es una suerte de media elipse de 1 km de diámetro de media​ que tiene dos elevaciones principales o colinas unidas por los restos de un cráter. La ensenada que queda en medio se llama Puerto Tofiño. El monte más alto, situado al norte del islote, recibe el nombre de monte Colibrí​ o Colibre.​ Forma parte, junto con todo el archipiélago, de un parque natural autonómico. Historia Durante algún tiempo se refugiaron en la isla piratas y contrabandistas.​ A mediados del siglo XIX se prendió fuego al islote para acabar con las serpientes.​ Las serpientes eran propias de las islas, ya los navegantes griegos y romanos dieron a las islas sus nombres originales (Ophiusa en griego, Serpentaria y Colubraria​ en latín) a causa de la abundancia de los reptiles. En 1859 se instaló un faro, el Faro de Columbretes, en el punto más alto del archipiélago, a 67 metros de altitud.​ En 1895 se editó en Praga el libro Columbretes de Ludwig Von Salvator, la primera monografía sobre la flora y fauna de la isla.​ El faro siguió siendo habitado por fareros hasta 1975, fecha en que se automatiza. A finales de la década de 1970 el ejército español y el estadounidense, efectuaron bombardeos sobre las islas como prácticas militares, hasta 1982.​ Después de protestas vecinales y estudiantiles, y tras la aprobación unánime de la moción de la Diputación de Castellón solicitando el cese de los bombardeos, el Ministerio de Defensa no objetó suspender las maniobras. A partir de entonces está deshabitada a excepción del personal del servicio de vigilancia que establece la Generalidad Valenciana. Las islas Columbretes fueron declaradas parque natural por el Decreto 15/1988, del 25 de enero, del Consejo de la Generalidad Valenciana,​ y reserva marina de 4.400 hectáreas (una de las mayores de España) por Orden del 19 de abril de 1990, del Ministerio de Agricultura, Pesca y Alimentación.​ Fueron recalificadas como Reserva Natural por Ley 11/1994, del 27 de diciembre, de la Generalidad Valenciana.​ Varias empresas organizan visitas en barco a la isla e inmersiones de submarinismo.​ Fauna La isla es famosa por albergar una numerosa población de la lagartija de Columbretes (Podarcis atrata), el único vertebrado endémico de la Comunidad Valenciana. Solo en esta isla vivían al acabar el año 2006 unos 25.000 ejemplares;​ aunque actualmente se discute si esta especie es endémica de Columbretes, al haberse hallado ejemplares de genética muy parecida en el norte y noreste de la península ibérica.​ También alberga ejemplares de especies en peligro de extinción, como el halcón de Eleonor y la gaviota de audouin.​ Véase también Faro de Columbretes Referencias
La Foradada

La Foradada, també anomenada Ferrer, és un dels illots de l'arxipèlag dels Columbrets, situat al sud-oest de l'illa Grossa, la més gran de l'arxipèlag, i al sud de l'illa la Ferrera i el Carallot. Topònim Popularment sempre ha sigut anomenat pels pescadors com La Foradada. No obstant això, va ser anomenada com Ferrer pel capità Smith i com Horadada pel capità Rafael Pardo de Figueroa. El seu nom es deu al fet que presenta una gran cavitat al centre. Història Històricament, va servir de refugi per a les activitats dels contrabandistes durant els segle xix i principi del xx. El forat de l'illa constituïa un abric natural per als vaixells que es dedicaven al contraban, puix que podien romandre amagats als prismàtics dels serveis de vigilància. Aquests darrers, per tal de posar fi al contraban en l'illa, optaren per provocar una explosió de roques, que transformà considerablement la morfologia de l'illa. Geografia El grup de la Foradada està integrat pels illots Lobo i Méndez Núñez, i la Pedra Joaquín i Jorge Juan (un banc). La Foradada, l'illa principal d'aquest conjunt, té forma triangular i gairebé no disposa de sòl en tota l'illa. Es caracteritza pels seus abruptes penya-segats, que sovint es converteixen en parets verticals, i pel to roig de les roques. La forma de l'illa és la d'un arc natural obert al centre, al qual es pot accedir a peu amb molta dificultat fins a l'interior. En l'interior es troba una badia d'aigües someres, tancada a est i sud-est pels illots Lobo i Méndez Núñez. Protecció Els Columbrets foren declarats parc natural pel Decret 15/1988, de 25 de gener de la Generalitat Valenciana, i reserva marina de 4.400 hectàrees per ordre de 19 d'abril de 1990, del Ministeri d'Agricultura, Pesca i Alimentació. Foren requalificats com a reserva natural per llei 11/1994, de 27 de desembre, de la Generalitat Valenciana. Referències
La Horadada

La Horadada (en valenciano: La Foradada) es uno de los islotes del archipiélago de las Islas Columbretes (Mar Mediterráneo, España). Se encuentra al suroeste de Columbrete Grande, la más grande del archipiélago, y su nombre se debe a que presenta una gran cavidad. Al norte de la Horadada está la isla la Ferrera, y al sur, el Bergantín.
Platja de la Malva-rosa

La platja de la Malva-rosa és una platja urbana de València. El seu nom, així com el del barri situat al seu costat, data del 1848 i és gràcies a un jardiner, Félix Robillard, que per aquell temps exercia el càrrec de jardiner major del Jardí Botànic de València. La platja, que en els temps antics era utilitzada per a desembarcar la pesca i per a l'intercanvi de comerç entre els diferents poblats pròxims a la capital, es va anar convertint en lloc de descans de la burgesia valenciana. En l'actualitat, aquesta àmplia i oberta platja, d'arena fina i daurada, presenta un aspecte molt animat tant en la mateixa platja, per la qualitat i quantitat de serveis que ofereix, com en el passeig Marítim que la delimita, la construcció del qual va començar el 1980, i que alberga restaurants i cafeteries. Disposa de llocs de socorrisme i una zona adaptada per al bany de les persones amb mobilitat reduïda. Aquesta és la platja que va pintar Sorolla l'estiu del 1903 al quadre Las tres velas. Vegeu també Casa-Museu de Blasco Ibáñez Platja de la Patacona Platja de les Arenes Referències
Playa de la Malvarrosa

La playa de la Malvarrosa es una playa de Valencia (España).​ Historia Su nombre, así como el barrio situado junto a ella, data de 1848 y se debe a un jardinero, Félix Robillard, quien por aquel entonces ejercía el cargo de jardinero mayor del Botánico. Félix compró una gran extensión de terreno que por entonces era marjal con la idea de recuperarlo. Para ello, lo desecó y plantó varias especies vegetales, entre ellas el popular geranio malva Rosa. La playa, que en los tiempos antiguos era utilizada para desembarcar la pesca y el intercambio de comercio entre los diferentes poblados próximos a la capital, se fue convirtiendo en lugar de descanso de la burguesía valenciana. Entre sus ilustres veraneantes se encontraban Joaquín Sorolla y Vicente Blasco Ibáñez. Descripción En la actualidad, esta amplia y abierta playa presenta un aspecto muy animado tanto en la propia playa, por la cantidad de servicios que ofrece como en el paseo marítimo que la delimita, cuya construcción comenzó en 1990, y que alberga restaurantes y cafeterías. Dispone de puestos de socorrismo y una zona adaptada para el baño de las personas de movilidad reducida. Al norte y separada por un puente que las une, se encuentra la playa de la Patacona. De arena fina y con un amplio paseo marítimo, alberga también restaurantes, chiringuitos y cafeterías. Al sur se encuentra la playa del Cabañal. Por su proximidad y espacio abierto se suelen realizar numerosas actividades. Cada año acoge un festival aéreo, que se celebra frente al paseo, y en el que participan aviones de todas partes de España, internacionales y del ejército del aire. Se congregan multitud de aficionados y espectadores para ver las acrobacias aéreas de los campeones acrobáticos de España, la patrulla águila, los cazas del ejército del aire español, a los que se suman paracaidistas, aviones del aeroclub de Valencia y el CRJ-200 de Air Nostrum, así como aviones clásicos e históricos pertenecientes a la Fundación Aérea de la Comunitat Valenciana. Cada año durante las fallas se hace allí una mascletá napolitana. Véase también Playas de la Comunidad Valenciana Playa de la Patacona Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Playa de la Malvarrosa. Pág oficial turística de Valencia Archivado el 17 de agosto de 2016 en Wayback Machine. Blog de noticias de la Playa de Valencia [1] Blog: Sorolla y la playa de la Malvarrosa
Parc Natural de la Serra d'Irta

El Parc Natural de la Serra Irta és una zona protegida que abasta la Serra d'Irta, situada al Baix Maestrat entre Alcossebre al sud i Peníscola al nord. Té una superfície de 7.744 hectàrees terrestres i 2,448 hectàrees marines. Va ser declarat zona protegida l'any 2002. Referències Enllaços externs Pàgina oficial dels Parcs Naturals del País Valencià
Serra d'Irta Natural Park

Serra d'Irta Natural Park (Valencian: Parc Natural de la Serra d'Irta, Spanish: Parque Natural de la Sierra de Irta) is a natural park in Valencian Community), Southern Spain. It contains 7,744 hectares of land, as well as a shoreline of marine nature reserve of the adjacent Mediterranean Sea. It was declared a protected area in 2002. The park protects the environment of large zones of the Serra d'Irta mountain range with the highest elevation being the pico Campanilles (or Campanella) at 572 metres, and the coastal area of the Costa del Azahar with the reefs of the marine reserve extending into the sea. The range runs parallel to the coast and forks in the south in an area separated by the Estopet valley. On the coastal side the mountains descend abruptly along 12 km with numerous cliffs, coves and cornices. Large swathes of urbanized and touristic areas of the coastal side of Serra d'Irta located at the northern end near Peníscola, as well as at the southern end, near Alcossebre, are not included in the Park. See also Natural park (Spain) References External links Natural Park of Sierra de Irta Natural Parks of the Valencian Community (English, Spanish, Valencian)
Natuurpark Serra d’Irta

Het Natuurpark Serra d’Irta (Valenciaans: Parc Natural de la Serra d’Irta/Spaans: Parque natural de la Sierra de Irta) is een natuurpark in de regio Valencia in Spanje. Het natuurpark werd opgericht in 2002 en is 7743 hectare groot. Het natuurpark omvat gebergte met bossen en kustlijn. Externe link Officiële website
Embassament de Guadalest

L'embassament de Guadalest és un embassament situat al terme municipal del Castell de Guadalest, a la comarca valenciana de la Marina Baixa. Altres municipis pròxims al pantà són Benimantell, Benifato i Beniardà. L'embassament rep les aigües del riu Guadalest, afluent el riu Algar. Amb una capacitat de 13 hm³ i una superfície de làmina de 86 hà. La presa, de 77,2 metres d'altura, és de gravetat. Enllaços externs Fitxa del Ministeri Arxivat 2010-06-20 a Wayback Machine. Estat del l'embassament en temps real
Embalse de Guadalest

El embalse de Guadalest es un embalse cercano a la localidad española de Guadalest, en la provincia de Alicante. Principalmente recibe el agua del río Guadalest, afluente del Algar. El embalse tiene una capacidad de 13 hm³ y una superficie de lámina de agua de 86 ha. La presa es de tipo gravedad de 94 m de altura y 236 m de longitud de coronación. El aliviadero es de tipo compuerta y tiene una capacidad de 400 m³/s. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Embalse de Guadalest. Ficha del pantano de Guadalest. Ministerio de Medio Ambiente Ficha del pantano de Guadalest. Medición en tiempo real Fuente: Embalses.net
Stuwmeer van Guadalest

Het stuwmeer van Guadalest is een stuwmeer bij het plaatsje El Castell de Guadalest in de Spaanse provincie Alicante. Het stuwmeer heeft een capaciteit van 12,99 hm³ (12,99 miljoen kubieke meter) en een wateroppervlakte van maximaal 86 ha. Het ontvangt zijn water voornamelijk uit de rivier Guadalest, die stroomafwaarts van het stuwmeer samenvloeit met de rivier Algar. De betonnen dam is 94 meter hoog en 236 meter lang met een overlaatcapaciteit van maximaal 400 m³/s (kubieke meter per seconde). Het water wordt gebruikt voor drinkwatervoorziening en agrarische doeleinden in en rond Alfaz del Pi, Altea, Benidorm, Finestrat, Polop, La Nucîa en Villajoyosa. De aanleg van de dam en het stuwmeer vonden plaats tussen 1953 and 1963. Na een periode van droogte was het stuwmeer in 2016 nog maar voor circa 15 procent gevuld. Door de vele neerslag in de winter van 2016/2017 werd dat volledig hersteld en ontstond de situatie dat men zelfs water moest doorlaten omdat de maximale capaciteit was bereikt. Volgens de regels van de Confederación Hidrografica del Jucar (CHJ), die verantwoordelijk is voor het beheer van de stuwmeren, rivieren en stroompjes in dit gebied, mag het stuwmeer in oktober van elk jaar als voorzorg voor de verwachte regenperiode niet meer dan 9 miljoen kubieke meter bevatten, waardoor verdere doorlaat noodzakelijk kan zijn. Vanwege de droogteperiodes roept deze 'waterverspilling' veel protest op, alsmede de vraag om de berging van water in het gebied uit te breiden. In het verleden werden er rondvaarten georganiseerd op het stuwmeer met een op zonne-energie aangedreven boot met een capaciteit van 60 personen. Afbeeldingen
Embassament de Beniarrés

L'Embassament de Beniarrés està situat als municipis de Beniarrés i Planes de la Baronia, en la comarca del Comtat (País Valencià). Es va construir l'any 1958 en la llera del riu Serpis sobre una superfície de 268 hectàrees, amb una capacitat màxima de 31 hm³. Té una presa de gravetat de 53 m d'altura, amb un sobreeixidor de comportes amb una capacitat de 1.000 m³/s. Pertany a la Confederació Hidrogràfica del Xúquer i les seues aigües es destinen al reg de l'horta de la Safor. Galeria d'imatges Referències Enllaços externs Pantà de Beniarrés Dades d'aigua embassada en temps real
Beniarrés Dam

Beniarrés Dam is a dam in the townships of Beniarrés, Alcosser and Planes, all located in Alicante, Land of Valencia, Spain. The dam is built on the Serpis River, and is 39 metres (128 ft) high, and has a crest length of almost 400 metres (1,300 ft). The surface area of its reservoir reaches 268 hectares (660 acres), distributed between three municipalities, Beniarrés (22.3%), where the dam was built, Planes (64.9%), and Alcosser (12.8%). Its capacity is 27 cubic hectometres (22,000 acre⋅ft) of water, although it rarely reaches its full capacity because of the droughts caused by climate change in the region, running at around 13-14% of its capacity in 2024. References
Embalse de Beniarrés

El embalse de Beniarrés se encuentra situado entre los municipios de Beniarrés y Planes, término municipal donde se encuentra la gran parte del embalse, en la provincia de Alicante (España). Se construyó en el año 1958 en el cauce del río Serpis, ocupa una superficie de 268 hectáreas, con una capacidad máxima de 30 hm³. Tiene una presa de gravedad de 53 m de altura, con aliviadero de compuertas de 1000 m³/s de capacidad. La pesca está permitida. Se pesca carpa y black bass, también se permite la navegación. Este pantano pertenece a la Confederación Hidrográfica del Júcar y sus aguas se destinan al riego de la huerta de la Safor. Galería de imágenes Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Embalse de Beniarrés. Beniarres - Sociedad Española de Presas y Embalses Pantano de Beniarres Datos de agua embalsada en tiempo real
Ermita de Sant Gregori de Benicarló

L'Ermita de Sant Gregori (Benicarló), està situada als afores de la població, en l'encreuament dels camins de Sant Gregori (el qual ve del poble) i el dels Moliners, a uns 2 km de la població. Ha sigut qualificada com a Bé de Rellevància Local amb la categoria de Monument d'Interès Local. Història Sembla que va ser construïda —o ampliada— en agraïment a Sant Gregori, per acabar amb una plaga de cucs en 1677, entre finals del segle xvii i principis del segle xviii. Abans d'esta construcció és possible que hi haguera una anterior, des del segle xvi. Les dependències annexes a l'ermita, que van ser en el seu temps l'habitatge de l'ermità, actualment funcionen com a restaurant. A més, al darrere, un berenador servix per gaudir dels dies de festa al camp. Arquitectura L'ermita és senzilla i emblanquinada, amb una porxada que cobrix l'entrada a l'església i a les dependències adossades, amb tres arcs de mig punt al front i un a cada lateral, que fa 17,30 m de llarg i 4,75 m d'ample. Després del terrat sobre la porxada, la façana es corona amb una espadanya. La planta del temple consta d'una única nau de dos trams i absis, sense capelles laterals. La coberta de la nau és de volta apuntada, i l'absis, més estret i baix, està cobert amb volta de creueria. Es completa l'església amb un cor alt i una menudeta sagristia. La imatge de Sant Gregori, del primer terç del segle xvi, de tradició gòtica, és una escultura de fusta policromada, amb afegitons posteriors que el cobrixen totalment. D'1,10 m d'altura, està vestit amb hàbits pontificals, i porta llibre i mitra, i un bàcul modern. Festivitat La festa comença la vespra amb música de nit. El dia 9 de maig al matí surt la romeria fins a l'ermita, acompanyant una imatge del sant que es conserva a l'església de Sant Bartomeu i, en arribar, se celebra missa solemne i, després, els organitzadors compartixen una paella amb tots els peregrins. Un mercat festiu servix per animar els visitants. A la tarda, els peregrins retornen al poble acompanyant novament la imatge del sant. Galeria fotogràfica Referències Bibliografia Alonso Bayón, José Luis. Catálogo arquitrectónico del Maestrazgo. Primera parte (en castellà). Castelló: Diputació, 1995. ISBN 84-88895-64-2. Cantos i Aldaz, F. Xavier; Aguilella i Arzo, Gustau. Inventari d'Ermites, Ermitatges i Santuaris de l'Alt i Baix Maestrat. Castelló: Diputació, 1996. ISBN 84-86895-72-3. Meseguer Folch, Vicente (a). «Síntesis histórica de Benicarló». A: El Cristo del Mar y Benicarló (en castellà). Benicarló: Parroquia San Pedro Apóstol, 1990, p. 11-31. Meseguer Folch, Vicente (b). «El patrimonio religioso-artístico de Benicarló». A: El Cristo del Mar y Benicarló (en castellà). Benicarló: Parroquia San Pedro Apóstol, 1990, p. 209-235. Pascual Moliner, Vicente. Tresors amagats: Les ermites de Castelló. Castelló: Diputació, 1997. ISBN 84-86895-95-2. Enllaços externs «Ermita de San Gregorio» (en castellà). Fitxa BRL's / Ficha BRL's. Conselleria de Cultura, Educació i Esport. [Consulta: 13 maig 2016]. «Ermita de Sant Gregori». www.ajuntamentdebenicarlo.org. Ajuntament de Benicarló, 2011. [Consulta: 13 maig 2016].
Ermita de San Gregorio (Benicarló)

La ermita de San Gregorio de Benicarló (Provincia de Castellón, España) se encuentra a dos Kilómetros y medio de la población. Se trata de una ermita de antiguo origen y se desconoce el momento de su construcción; la imagen de San Gregorio es una talla de madera policromada, de toscos aunque expresivos rasgos, probablemente del primer tercio del siglo XVI. La ermita tiene un amplio pórtico formado por cinco arcos de piedra labrada. El día 9 de mayo, festividad de San Gregorio Ostiense, se celebra cada año en esta ermita una tradicional y popular romería con procesión. Descripción La ermita es sencilla y encalada, con un porche que cubre la entrada a la iglesia y en las dependencias adosadas, con tres arcos de medio punto en el frente y en uno de los laterales, que tiene 17,30 m de largo y 4,75 m de ancho. Después de la azotea sobre el porche, la fachada se corona con una espadaña. La planta del templo consta de una única nave de dos tramos o crujías y ábside, sin capillas laterales. La cubierta de la nave es de bóveda apuntada, y el ábside, más estrecho y bajo, es cubierto con bóveda de crucería. Se completa la iglesia con un coro alto y una pequeña sacristía. La imagen de San Gregorio, del primer tercio del siglo XVI, de tradición gótica, es una escultura de madera policroma, con añadidos posteriores que lo cubren totalmente. De 1,10 m de altura, está vestido con hábitos pontificales, y lleva libro y mitra, y un báculo moderno.​ Referencias Este artículo incorpora material procedente de la página web de la Federación Valenciana de Municipios y Provincias, que mediante una autorización permitió agregar contenido e imágenes y publicarlos bajo licencia GFDL. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Ermita de San Gregorio.