NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Santuari de Santa Maria Magdalena

El Santuari de Santa Maria Magdalena és un edifici religiós al municipi valencià de Novelda, al Vinalopó Mitjà. Història Edificat a partir del projecte traçat per l'enginyer novelder Josep Sala Sala durant els seus estudis a Catalunya, es va construir en tres fases a partir del 1918 i va ser acabat el 1946. Acabada la guerra civil, per al finançament de les obres es varen emprar diferents recursos, com ara les gales líriques de sarsuela on van intervenir el director orquestral Asterio Mira, el baríton novelder Eduardo Mateo-Quirant i sa dona, la tiple Josefina Landete (pares ambdós de la també tiple Paloma Mairant), entre d'altres. Característiques Va ser construït dintre de l'estil de principi de segle xx conegut com a modernisme català a partir del projecte traçat per l'enginyer novelder Josep Sala Sala. Guarda una certa semblança amb el Temple Expiatori de la Sagrada Família d'Antoni Gaudí. Té forma de pitxer, simbolitzant el pitxer que la Santa va portar de bàlsam a Jesús. Aquesta forma original és també única en el món. En la façana principal destaquen dues torres laterals de 25 m. d'altura culminades per una creu de pedra natural, que també es troba en la cúpula i sobre els arcs superiors de la façana. Els motius decoratius tenen antecedents en els estils medievals, barrocs i en la mateixa natura. Aquestes influències van dur l'autor a combinar cudols del riu Vinalopó, manises policromades, rajoles rogenques, maçoneria, entre d'altres, que es reflecteixen per tot l'exterior de l'edifici. L'interior del santuari està compost per una nau central rectangular amb dos espais laterals adossats; al fons, a l'absis, hi ha el cambril de Santa Maria Magdalena, patrona de Novelda, i darrere de l'altar es pot admirar un bell quadre atribuït a Gastó Castelló. Des 1993 s'hi incorpora lentament un orgue de grans dimensions fabricat totalment en marbre. Obra de l'orguener Iván Larrea, podria ser el primer a tot el món amb aquestes característiques. El so del tubs de pedra seria més intens que el de la fusta. Té un pes de 40 tones i tindra 750 tubs. Referències Enllaços externs El lent procés de l'orgue de pedra Arxivat 2012-11-02 a Wayback Machine.
Santuario de Santa María Magdalena

Il santuario de Santa María Magdalena è un edificio religioso che si trova a Novelda, in Spagna, la cui costruzione cominciò nel 1918 per terminare nel 1946. Il santuario ha uno stile modernista e presenta molte somiglianze con la Sagrada Família di Antoni Gaudí. Ha una forma a coppa, che simboleggia quella che la santa offrì a Gesù. La facciata principale presenta due torri laterali di 25 metri sormontate da una alta croce di pietra, mentre l'interno è costituito da una navata rettangolare e da due navate laterali. Nell'abside si trova la cappella dedicata a Santa Maria Maddalena, patrona di Novelda, e dietro l'altare è presente un dipinto attribuito a Gaston Castelló. All'interno del santuario si trova un organo costruito interamente in marmo, di 11 metri di altezza e 6 di larghezza, costituito da 704 canne per un peso complessivo di 40 tonnellate. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su santuario de Santa María Magdalena
Heiligdom van Santa María Magdalena

Het heiligdom van Santa María Magdalena is een religieus gebouw in Novelda (Alicante), Comunidad Valenciana, Spanje. Het gebouw is een zeer uniek en buitengewoon werk binnen het Valenciaanse modernisme. Historie Het kerkgebouw werd ontworpen door ingenieur José Sala Sala, een voormalige leerling van de Spaanse architect Antonio Gaudí. Het gebouw is gebouwd in de Catalaanse, modernistische stijl met invloeden van Antoni Gaudí's Sagrada Família in Barcelona (Spanje). De bouw werd vervolgens uitgevoerd door de bouwmeesters Ceferí Escolano en Antoni Amorós. De kerk is gelegen op een rotsplateau naast de ruïnes van het oude kasteel 'La Mola' van Novelda. De kerk heeft een potvorm, die een kruik symboliseert, opgebouwd uit bruinstenen muren met ongelijk ronde natuurstenen uit de omgeving. De ramen zijn afgezet met bruine bakstenen. De bouw van de kerk begon in 1918 en werd in drie fasen uitgevoerd. In 1946 was de bouw voltooid. De bouw werd gefinancierd door vele grote donaties van Spaanse edelen, acteurs, zakenlieden en bedrijven. Zowel de lokale, als de landelijke overheid heeft niet mee betaald aan de bouw. De hoofdgevel heeft twee zijtorens van 25 meter hoog. Van hoogte culminerend door een stenen kruis, dat ook op de koepel en op de bovenste bogen van de gevel staat. De decoratieve motieven binnen en buiten de kerk hebben antecedenten van de middeleeuwse, barokke en natuurlijke bouwstijl. Deze invloeden brachten de auteur ertoe kiezelstenen te combineren met de rivier de Vinalopó, polychrome tegels, roodachtige stenen, metselwerk, enz., die overal in het gebouw worden weerspiegeld. Het interieur van het heiligdom bestaat uit een rechthoekig middenschip met twee aangrenzende zijruimten; aan de achterzijde bevindt zich de kamer van Santa María Magdalena, de patroonheilige van Novelda, en achter het altaar hangt een schilderij dat is toegeschreven aan Gastón Castelló. Sinds het einde van de twintigste eeuw is de oprichting van een geheel van marmer gebouwd lichaam, het werk van de kunstenaar Iván Larrea. De kerk is de plek waar veel paren kiezen om te trouwen en hun kinderen te dopen. Het is een plaats met veel geschiedenis voor de bewoners van de streek, aangezien hier ook de selectie van druiven wordt gevierd die Maria Magdalena in de optocht op 22 Juli, de dag van de patroonheilige zal begeleiden. Orgel Het orgel van de kerk is uniek doordat het, het enige orgel ter wereld is dat compleet gemaakt is uit marmer, inclusief de orgelpijpen. Het orgel is 11 meter hoog en 6 meter breed met een totaalgewicht van 40 ton. Vanwege het gewicht staat het orgel grotendeels op de grond, naast de preekstoel. Ook boven de ingang van de kerk hangen enkele pijpen tussen grote, witte ovaalvormige schalen die ook onderdeel uitmaken van het totaal. Het orgel bestaat uit bruin-wit geaderde, marmeren pijpen. De lucht wordt onder in de holle orgelpijpen geblazen en komen via een gehakte gleuf er uit waardoor de klanken ontstaan. Het bedient zichzelf compleet elektrisch en wordt niet bespeeld door een organist. Sedert 2017 is het orgel in restauratie.
Platja de la Malva-rosa de Corinto

La platja de la Malva-rosa de Corinto està localitzada a l'extrem nord del terme municipal de Sagunt, al Camp de Morvedre (València), junt al terme d'Almenara. És d'arena gruixuda i grava i recorre 2.200 metres. La seua amplària mitjana és de 75 metres. La denominació Corinto fa referència a una urbanització de la zona. És la platja més natural i menys ocupada de Sagunt, amb un cordó de dunes que mantenen vegetació. Referències Vegeu també Platges del País Valencià
Playa de Corinto-Malvarrosa

La playa de Corinto-Malvarrosa está localizada al extremo norte del término municipal de Sagunto, en la comarca del Campo de Murviedro (Valencia, España). Es una playa en la que se mezcla la arena fina, gruesa, cerrada por un cordón de dunas en las que crece abundante vegetación mediterránea.​ Se le ha concedido en repetidas ocasiones la bandera azul por la calidad del agua y de la arena. Véase también Playas de la Comunidad Valenciana Referencias
Alqueria de l'Aigua Fresca

L'Alqueria de l'Aigua Fresca és un edifici residencial fortificat construït entre els segles xv i xvi que es localitza en el terme municipal de Sagunt, en la comarca del Camp de Morvedre Com a conseqüència dels nombrosos atacs de pirates a la costa, al segle xvi les Corts de Montsó acorden de millorar la defensa del litoral. Es crea una guàrdia costanera i es construeixen torres de guaita i es fortifiquen edificis en l'àmbit rural, com és el cas de l'alqueria de l'Aigua Fresca, per a allotjar la població en moments d'incertesa o perill. El conjunt d'edificacions ha sofert diverses modificacions al llarg de la seva història. En l'actualitat es conserva dins del seu tancat l'hort, una torre, un habitatge i un aljub. La torre és de planta rectangular i construïda amb pedra travada amb morter. Consta de tres plantes i una terrassa rematada amb merlets, parcialment restaurats. Aquesta torre va poder tenir un ús residencial com proven les finestres als costats est i sud, i detalls com la conservació de finestres en l'últim pis. Al costat de la torre i connectada amb aquesta, es troba l'antic habitatge dels propietaris. La planta actual, d'una sola crugia i coberta a una aigua, està formada per cinc cossos simètrics amb l'entrada principal i les escales d'accés al pis situades en el cos central. Adossats al mur, i formant un conjunt separat, es troben les restes d'una sèrie d'edificacions de maçoneria enderrocades i construïdes recolzant-se en el mur de tancament exterior. L'aljub se situa en un extrem del conjunt. Té accés per una entrada de pedra tallada, amb llinda d'una sola peça, d'inspiració gòtica. Els esglaons que descendeixen fins a l'aixeta estan també construïts amb carreus i coberts amb volta de canó. La qualitat de l'aigua conservada en la cisterna que servia de proveïment per a molts veïns de Sagunt ha donat nom a l'alqueria. Referències
Alquería del Agua Fresca

La alquería del Agua Fresca (también denominada Torre Sonámbula y Alquería de l' Aigua Fresca) es un edificio residencial fortificado construido entre los siglos XV y XVI que se localiza en el término municipal de Sagunto, provincia de Valencia. Descripción En el siglo XVI y como consecuencia de los numerosos ataques de piratas en la costa, las Cortes de Monzón acuerdan la construcción de obras para la defensa del litoral, así como la creación de una guardia costera, construyéndose torres de vigilancia y defensa. Esto dio lugar al levantamiento de otras torres así como la fortificación de edificios en el ámbito rural, como la alquería del Agua Fresca, para albergar a las gentes en momentos de incertidumbre o peligro. Partes integrantes El conjunto de edificaciones ha sufrido distintas modificaciones a lo largo de su historia y en la actualidad se conserva dentro de su cerramiento, el huerto, una torre, una vivienda y un aljibe. La torre es de planta rectangular y construida con piedra trabada con mortero. Consta de tres plantas y una terraza rematada con merlones, parcialmente restaurados. Esta torre pudo tener un uso residencial como prueban la ubicación de las ventanas a los lados este y sur y detalles como la conservación de ventanas en el último piso. Junto a la torre y conectada con ésta, se encuentra la antigua vivienda de los caseros. La planta actual, de una sola crujía y cubierta a un agua, está formada por cinco cuerpos simétricos con la entrada principal y las escaleras de acceso al piso situadas en el cuerpo central. Adosados al muro, y formando un conjunto separado se encuentran los restos de una serie de edificaciones de mampostería demolidas y construidas apoyándose en el muro de cerramiento exterior. El aljibe se sitúa en un extremo del conjunto. Tiene acceso por una entrada de piedra tallada, con dintel de una sola pieza, de inspiración gótica. Los peldaños que descienden hasta el grifo están también construidos con sillares y cubiertos con bóveda de cañón. La calidad del agua conservada en la cisterna que servía de abastecimiento para muchos vecinos de Sagunto ha dado nombre a la alquería. Véase también Bienes de interés cultural de la provincia de Valencia Bibliografía Este artículo toma como referencia el texto del B.I.C. incoado por la Consejería de Cultura de la Generalidad Valenciana Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Alquería del Agua Fresca.
Platja del Port de Sagunt

La Platja del Port de Sagunt està ubicada a l'est d'aquesta localitat valenciana del Camp de Morvedre, protegida per les instal·lacions portuàries del vent de migjorn. És d'arena fina, amb zones de dunes fixades per canyissos i vegetació. Compta amb diversos serveis, entre els quals hi ha l'accés per a minusvàlids i possibilitat d'esports nàutics. Referències
Playa del Puerto de Sagunto

La playa del Puerto de Sagunto se encuentra al noreste del puerto marítimo de Puerto de Sagunto en Valencia, España. Es de arena fina y el muelle le sirve de contención de los vientos del sur. En su entorno posee una zona de dunas firmemente fijadas por vegetación y cañaverales. Cuenta con numerosos servicios para personas con movilidad reducida así como para el surf en el verano. Cuenta desde hace años con la bandera azul que reconoce la calidad de sus aguas, arena y servicios prestados. Véase también Playas de la Comunidad Valenciana
Ermita del Crist de la Clemència (Suera)

L'Ermita del Crist de la Clemència, també coneguda com a Ermita del Calvari a Suera, a la comarca de la Plana Baixa, és un lloc de culte catòlic catalogat com Bé de Rellevància Local segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat Valenciana, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), amb codi 12.06.108-003. Descripció històric-artística No es disposa de documentació que permeti datar la construcció d'aquesta ermita situada al final del terreny que abasta el Calvari (situat en la part alta de la localitat), localitzat en el lateral dret del terreny. Malgrat la falta de documentació, els especialistes consideren probable que l'edifici es construís durant el segle xviii, ja que apareix com a edifici en ús en una documentació de 1861, en la qual es parla de la seva reconstrucció. És un edifici de dimensions mitjanes en el qual destaca la cúpula que es recolza sobre tambor octogonal, i es remata amb teula. A més presenta torre campanar, de pràcticament la mateixa altura de l'ermita, que se situa als peus d'ella i que disposa d'una entrada independent de la resta del recinte sagrat. La torre es remata amb una petita cúpula de forma piramidal però línies corbes, rematada per teules vidriades. Externament ja no destaca gens més, ja que la seva façana (que es remata en cornisa recta, que al centre presenta un arc apuntat) està llisa i és blanca, encara que es decora l'entrada el contorn de la façana i punt de la porta d'accés (rectangular i amb planxes, s'emmarca en dovelles irregulars), com del òcul ovalat que s'obre sobre ella, amb una franja color ocre, que també decora part de la rematada de la cúpula, i del campanar. En la façana principal, al costat esquerre de la porta d'accés es troba l'última estació del Viacrucis, adherida a la paret. Festes L'ermita del Crist de la Clemència celebra les seves festes durant el quart diumenge d'octubre. El dilluns d'aquesta setmana es trasllada la imatge del Crist a l'Església parroquial, romanent allí durant totes les festes, acabant aquestes amb la processó que retorna la imatge a l'ermita. Referències
Ermita del Calvario (Sueras)

La ermita del Cristo de la Clemencia, también conocida como ermita del Calvario en Sueras, en la comarca de la Plana Baja, es un lugar de culto católico catalogado como Bien de Relevancia Local según la Disposición Adicional Quinta de la Ley 5/2007, de 9 de febrero, de la Generalidad Valenciana, de modificación de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), con código 12.06.108-003.​ Descripción histórico-artística No se dispone de documentación que permita datar la construcción de esta ermita situada al final del terreno que abarca el Calvario (situado en la parte alta de la localidad), localizado en el lateral derecho del terreno.​​ Pese a la falta de documentación, los especialistas consideran probable que el edificio se construyera durante el siglo XVIII, ya que sí aparece como edificio en uso en una documentación de 1861, en la que se habla de su reconstrucción.​​ Es un edificio de medianas dimensiones en el que destaca la cúpula que se apoya sobre tambor octogonal, y se remata con teja. Además presenta torre campanario, de prácticamente la misma altura de la ermita, que se sitúa a los pies de ella y que dispone de una entrada independiente del resto del recinto sagrado. La torre se remata con una pequeña cúpula de forma piramidal pero líneas curvas, rematada por tejas vidriadas.​ Externamente ya no destaca nada más, ya que su fachada (que se remata en cornisa recta, que en el centro presenta un arco apuntado) está lisa y es blanca, aunque se decora la entrada el contorno de la fachada y tanto de la puerta de acceso (rectangular y con planchas, se enmarca en dovelas irregulares), como del óculo ovalado que se abre sobre ella, con una franja color ocre, que también decora parte del remate de la cúpula, y del campanario.​ En la fachada principal, al lado izquierdo de la puerta de acceso se halla la última estación del Vía Crucis, adherida a la pared.​ Fiestas La ermita del Cristo de la Clemencia celebra sus fiestas durante el cuarto domingo de octubre. El lunes de esa semana se traslada la imagen del Cristo a la Iglesia parroquial, permaneciendo allí durante todas las fiestas, acabando éstas con la procesión que devuelve la imagen a la ermita.​​​ Referencias
Església parroquial de Sant Joan Baptista (Tales)

L'Església Parroquial de Sant Joan Baptista, a Tales, Plana Baixa, és un lloc de culte catòlic catalogat de manera genèrica, Bé de Rellevància Local segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat Valenciana, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), amb codi d'identificació: 12.06.109-002. Se situa en la C/ Llarga, 2, de l'esmentat municipi i data la façana i la Capella principal del segle xviii, mentre que la resta de l'edifici va ser reconstruït al segle xix. Pertany al arxiprestat de Sant Joan Baptista en la Diòcesi de Sogorb-Castelló. Referències
Iglesia de San Juan Bautista (Tales)

La Iglesia Parroquial de San Juan Bautista, en Tales, Plana Baja, es un lugar de culto católico catalogado de manera genérica, Bien de Relevancia Local según la Disposición Adicional Quinta de la Ley 5/2007, de 9 de febrero, de la Generalidad Valenciana, de modificación de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), con código de identificación: 12.06.109-002. Se ubica en la C/ Larga, 2, del mentado municipio y data la fachada y la Capilla principal del siglo XVIII, mientras que el resto del edificio fue reconstruido en el siglo XIX.​​​​ Pertenece al arciprestazgo de San Juan Bautista en la Diócesis de Segorbe-Castellón.​ Referencias
Museu Alcoià de la Festa

The Museu Alcoià de la Festa MAF (en: Museum of the Moors and Christians of Alcoy) in Alcoy (Alicante), Valencian Community, is a museum dedicated entirely to the festival of the Moors and Christians of Alcoy, where the visitors can experience all the details, aspects and feelings surrounding this international festival. Building The stately building that houses the MAF popularly known in Valencian as "Casal de Sant Jordi", has its origins in the 17th century and was owned by the noble families Jorda and Merita, until its acquisition in 1954 by the Association of Sant Jordi which rehabilitated it to house its headquarters. The building comprises semi-basement and three upper floors. Museum The origin of the Museum lies in the fact that every year all the captains and lieutenants of the Moorish and Christian filà donated their costumes to the Sant Jordi Association, organizer of the festival of Moors and Christians in Alcoy. This old museum with an extensive collection of designs along with many other objects was in the own headquarters of the association. It will be in the year 2004 when the association decided to create the new museum that was opened in 2006. See also Moors and Christians of Alcoy References External links Website of Museu Alcoià de la Festa (in Spanish)
Museu Alcoià de la Festa

Le Museu Alcoià de la Festa (MAF) (fr: Musée des Maures et chrétiens d'Alcoy), d'Alcoy (Communauté valencienne, Espagne), est un musée entièrement consacré aux fêtes de Moros y Cristianos d'Alcoy, où le visiteur peut découvrir tous les détails, aspects et sentiments qui entourent cette fête. Bâtiment Le bâtiment seigneurial qui héberge le MAF connu populairement en valencien comme Casal de Sant Jordi, trouve son origine au XVIIe siècle. C'était une propriété des familles nobles Jordá et Merita, jusqu'à son acquisition en 1954 par l'Association de Sant Jordi qui l'a réhabilité pour héberger son siège. L'édifice est composé d'un demi sous-sol et de trois étages supérieurs. Musée L’origine du musée réside dans le fait que chaque année tous les capitaines et les lieutenants des "filaes" de Maures et chrétiens donnaient leurs costumes à l’Association de Sant Jordi, organisatrice de la fête des Maures et chrétiens à Alcoy. Cet ancien musée, avec une vaste collection de vêtements et de dessins ainsi que beaucoup d'autres objets, n'était jusqu'alors visitable qu'au siège même de l'association. En 2004, l'association décide de créer le nouveau musée qui est inauguré en 2006. Voir aussi Articles connexes Maures et Chrétiens d'Alcoy Moros y Cristianos Alcoy Lien externe Museu Alcoià de la Festa (es) Notes et références Portail des musées Portail des fêtes et des traditions Portail du Pays valencien
Museu de Bombers d'Alcoi

El Museu de Bombers d'Alcoi (MUBOMA), el nom oficial del qual és Museu de Bombers del Consorci Provincial d'Alacant, és un museu situat al carrer Alcassares número 64 d'Alcoi (l'Alcoià), País Valencià. Edifici El museu es troba a la coneguda com a Fàbrica de Tacs, un edifici industrial reconvertit en museu per a ús cultural. L'edifici està alçat en pedra de carreu al costat del riu Serpis. L'immoble es construeix a meitat del segle xix amb la finalitat d'albergar una indústria tèxtil. Es destina a la producció de la manufactura de cotó i més tard és transformat en una fàbrica de feltres, encara que finalment es converteix en fàbrica de filats fins que l'any 1985 un incendi destrueix l'edifici. L'edifici és de planta lineal amb una planta baixa i dues altures, amb una estructura construïda enterament amb fusta de pi. La façana adopta certs elements neoclàssics. El fumeral és posterior i està construït en rajola amb fust de forma troncocònica. Museu És el primer museu de bombers del País Valencià, el qual va ser inaugurat al juliol de 2011. El museu dona a conéixer la importància d'aquesta professió i conté una col·lecció d'eines i recursos que han permés el desenvolupament d'aquest ofici. Al museu es conserva i mostra al visitant el patrimoni que els diferents parcs de bombers de la província d'Alacant han atresorat amb el temps. El museu comprén una col·lecció dels primers vehicles utilitzats en les labors d'extinció, així com tota classe d'objectes, equips i indumentària, en definitiva, tota la història dels bombers a la província, convertida en una singular col·lecció museogràfica. A Alcoi també es pot visitar l'edifici del Parc de Bombers de 1915, obra d'estil modernista valencià de l'arquitecte alcoià Vicent Pascual Pastor. Referències