NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Iglesia de la Concepción (Sot de Ferrer)

La iglesia de la Concepción de Sot de Ferrer (Provincia de Castellón, España) fue trazada por el arquitecto Minguez y realizada por el maestro de obras Mauro Minguet a finales del siglo XVIII en estilo neoclásico. Destaca sobre todo por el altar mayor obra de Juan de Juanes una de las obras más importantes de la pintura renacentista valenciana. La pintura es un óleo sobre tabla estando formado por dos partes principales. La inferior, en la que aparece la Inmaculada en el centro rodeada por sus padres y la superior, en la que aparece Dios. Referencias Este artículo incorpora material procedente de la página web de la Federación Valenciana de Municipios y Provincias, que mediante una autorización permitió agregar contenido e imágenes y publicarlos bajo licencia GFDL.
Església parroquial de la Immaculada Concepció (Anna)

L'església parroquial de la Immaculada Concepció de la localitat d'Anna, a la comarca de la Canal de Navarrés (Província de València, Espanya) data de principis del segle xvii. Destaquen en ella diversos retaules de fusta. El de l'Altar Major, on es troba la titular, és d'inspiració barroca i substitueix l'original elaborat en 1702 per Miguel Aguilar, sent rector Fra Luciano Yago, qui es va encarregar de la decoració. Del primitiu altar queden unes poques taules que estan integrades en l'actual. En el Sagrari sobresurt un llenç de l'escola de Ribera. Després del terratrèmol de 1748, van quedar notablement danyades la volta de l'església i la torre campanar, situada a la part est del temple. Durant el segle xviii es van dur a terme importants obres de consolidació i ampliació del Temple, entre altres la façana, que no van afectar de forma significativa al campanar, ja en el segle XX i davant el perill d'enfonsament de la torre, es va demolir el vell campanar integrant el seu primer cos a la fàbrica de l'edifici i construint un de nou a la part oest, que va ser inaugurat el 13 de setembre de 1912. Bibliografia Aquest article incorpora material procedent de la pàgina web de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, que mitjançant una autorització va permetre agregar contingut i imatges i publicar-los sota llicència GFDL. Història d'Anna
Iglesia de la Inmaculada Concepción (Anna)

La iglesia parroquial de la Inmaculada Concepción de la localidad de Anna (Provincia de Valencia, España) data de principios del siglo XVII. Destacan en ella varios retablos de madera. El del altar mayor, donde se halla la titular, es de inspiración barroca y sustituye al original elaborado en 1702 por Miguel Aguilar, siendo párroco fray Luciano Yago, quien se encargó de la decoración. Del primitivo altar quedan unas pocas tablas que están integradas en el actual. En el Sagrario sobresale un lienzo de la escuela de Ribera. Tras el terremoto de 1748, quedaron notablemente dañadas la bóveda de la iglesia y la torre campanario, situada en la parte este del templo. Durante el siglo XVIII se llevaron a cabo importantes obras de consolidación y ampliación del Templo, entre otras la fachada, que no afectaron de forma significativa al campanario; ya en el siglo XX y ante el peligro de derrumbe de la torre, se demolió el viejo campanario integrando su primer cuerpo a la fábrica del edificio y construyéndose uno nuevo en la parte oeste, que fue inaugurado el 13 de septiembre de 1912. Referencias Este artículo incorpora material procedente de la página web de la Federación Valenciana de Municipios y Provincias, que mediante una autorización permitió agregar contenido e imágenes y publicarlos bajo licencia GFDL. Historia de Anna
Església parroquial de la Nativitat (Alcalalí)

L'església de la Nativitat a Alcalalí és un temple de traça neoclàssica construït al segle xviii. Es troba a la plaça de l'ajuntament i la seua façana va ser rehabilitada l'any 1988. L'església compta amb una planta de creu llatina i amb dos trams de capelles laterals entre els contraforts. El cor se situa en el imafront. L'ornamentació interior està realitzada amb motius neoclàssics pintats en ors i blaus. En l'exterior, la façana es remata amb una cornisa avitolada, acabant-se amb arrebossat simulant carreus. La torre de planta quadrada i amb tres cossos, se situa en un lateral del temple. Referències
Iglesia de la Natividad de Nuestra Señora (Alcalalí)

La iglesia de la Natividad de Nuestra Señora en Alcalalí (Provincia de Alicante, España) es un templo de traza neoclásica construido en el siglo XVIII. Se encuentra en la plaza del ayuntamiento y su fachada fue rehabilitada en el año 1988. La iglesia cuenta con una planta de cruz latina y con dos tramos de capillas laterales entre los contrafuertes. El coro se sitúa en el imafronte.​ La ornamentación interior está realizada con motivos neoclásicos pintados en oros y azules.​ En el exterior, la fachada se remata con una cornisa avitolada, acabándose con revoco simulando sillares.​ La torre de planta cuadrada y con tres cuerpos, se sitúa en un lateral del templo. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de la Natividad de Nuestra Señora.
Iglesia del Salvador, Requena

The Iglesia Arciprestal del Salvador (Archiprestal Church of the Savior) is Renaissance-style, Roman Catholic church in Requena, province of Valencia, Spain. The church was erected in the 15th century in Isabelline Gothic architecture, although it underwent baroque refurbishment in the 18th century, including the addition of the Chapel of the Communion, and the bell-tower. It was declared in 1966, along with the town a Conjunto Histórico-Artístico Nacional. The church has three naves with side chapels. The main façade has three highly sculpted portals. References
Monestir del Sant Sepulcre (Alcoi)

El Monestir del Sant Sepulcre d'Alcoi (l'Alcoià), País Valencià, és l'única mostra d'arquitectura religiosa antiga que es conserva a Alcoi, ja que totes les altres han desaparegut. Es tracta d'un temple barroc construït entre 1596 i 1598 pels mestres d'obres Baltasar García, Honorato d'Ontinyent i Baptista Balfago. La planta del temple és en creu llatina, amb nau de tres trams coberta per volta de canó sobre arcs faixons amb llunetes, on el creuer es cobreix amb una cúpula el·líptica sobre petxines, amb nervadures i finestres entre elles. Destaca la gran altura dels arcs d'embocadura de les capelles laterals, escassament comunicades entre si. Als peus se situa el cor alt, tancat amb gelosia, per a ús de les monges Agustines Descalces que habiten el convent. Compta amb una capella lateral el·líptica on es contenen les relíquies del miracle del Sagrat Copó, robat i oposat intacte en 1568 i d'una imatge del Xiquet Jesús de Praga que, segons la història, va inclinar els seus dits per assenyalar el lloc on el Calze havia estat amagat. Com a curiositat destacar que en aquesta capella també es troba una rèplica del Llençol Sant, pertanyent a Juan Luis de Alzamora, secretari de Joan d'Habsburg i que el va donar al convent. Té també en una de les seues fornícules una imatge de Sant Josep que compta amb una reproducció a petita escala d'un banc de fuster i una "cabellera" d'encenalls de fusta. L'exterior del temple és auster i senzill, on únicament destaca la portada de pedra en la façana dels peus, a la qual s'hi accedeix per escalinata el·líptica. La façana lateral del monestir del Sant Sepulcre d'estil barroc regionalista és obra de l'arquitecte alcoià Vicent Valls Gadea, realitzada en 1925. Referències
Monasterio del Santo Sepulcro (Alcoy)

El monasterio del Santo Sepulcro de Alcoy (Alicante), Comunidad Valenciana, es la única muestra de arquitectura religiosa antigua que se conserva en Alcoy, ya que todas las otras han desaparecido. Se trata de un templo barroco construido entre 1596 y 1598 por los maestros de obras Baltasar García, Honorato de Onteniente y Baptista Balfago. Descripción La planta del templo es en cruz latina, con nave de tres tramos cubierta por bóveda de cañón sobre arcos fajones con lunetos, donde el crucero se cubre con una cúpula elíptica sobre pechinas, con nervaduras y ventanas entre ellas. Destaca la gran altura de los arcos de embocadura de las capillas laterales, escasamente comunicadas entre sí. A los pies se sitúa el coro alto, cerrado con celosía, para uso de las monjas Agustinas Descalzas que habitan el convento. Cuenta con una capilla lateral elíptica donde se contienen las reliquias del milagro del Sagrado Copón, robado y encontrado intacto en 1568 y de una imagen del Niño Jesús de Praga que, según la historia, inclinó sus dedos para señalar el lugar donde el Cáliz había sido escondido. Como curiosidad destacar que en esta capilla también se encuentra una réplica de la Sábana Santa, perteneciente a Juan Luis de Alzamora, secretario de Don Juan de Austria y que lo donó al convento. Tiene también en una de sus hornacinas una imagen de San José que cuenta con una reproducción a pequeña escala de un banco de carpintero y una "cabellera" de virutas de madera. El exterior del templo es austero y sencillo, donde únicamente destaca la portada de piedra en la fachada de los pies, a la que se accede por escalinata elíptica. La fachada lateral del monasterio del Santo Sepulcro de estilo barroco regionalista es obra del arquitecto alcoyano Vicente Valls Gadea, realizada en 1925. Bibliografía Jaén i Urban, Gaspar (1999). Instituto de Cultura Juan Gil-Albert, Colegio Territorial de Arquitectos de Alicante, ed. Guía de arquitectura de la provincia de Alicante. p. 7. ISBN 84-7784-353-8. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Monasterio del Santo Sepulcro.
Edificio del Centro Cultural Bancaja

El edificio del Centro Cultural Bancaja se encuentra situado en la plaza de Tetuán número 23, en el centro histórico de Valencia (España).​ Edificio Es la sede central de la fundación Bancaja y propiedad de la misma. En la actualidad está compuesto de dos edificios distintos unidos posteriormente para albergar el Centro Cultural Bancaja y la sede central de la fundación. El edificio recayente a la plaza de Tetuán número 23, donde se halla la fachada y puerta principal, es una obra del maestro de obras valenciano Lucas García Cardona en 1891 para Manuel Gómez.​ Su estilo es ecléctico con elementos ornamentales de carácter monumental y clásico de inspiración y procedencia diversa, como la arquitectura francesa. Es uno de los edificios más destacados de los que realizó Lucas García Cardona. Consta de planta baja, tres alturas y ático. Del edificio original se conserva plenamente la fachada pero no así su interior, que fue reformado totalmente entre 1980 y 1982 por los arquitectos Vicente Valls Abad y Joaquín García Sanz para albergar el centro cultural de la entidad. El edificio recayente a la calle General Tovar es obra del arquitecto valenciano Antonio Gómez Davó. Fue edificado entre 1932 y 1934 para albergar la oficina principal de la Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Valencia.​ Su estilo es el casticismo valenciano. Su ornamentación es recargada y monumental, propia del estilo arquitectónico y la imagen que utilizaban las entidades bancarias en dicha época. Consta de planta baja, cuatro alturas y ático. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Edificio del Centro Cultural Bancaja.
Bufali

Bufali és un municipi del País Valencià a la comarca de la Vall d'Albaida. Història D'origen àrab (quan era anomenat Bohali), el primer document escrit en què apareix és el Llibre de Repartiment, on se l'esmenta indistintament com a Aboalit, Huet Aboalit, Huet de Bocalich, Huet Abohaliol, Vuet Albohalyt o Vechdebocalich. Abans de l'expulsió l'habitaven 96 famílies de moriscos, però després la població va descendir a sols 10 cases habitades. L'any 1574 es va independitzar de la parròquia de Montaverner i aconseguí parròquia pròpia. En el segle xvii Felip III va fundar el marquesat d'Albaida al qual s'adscrigué Bufali. En 1884 una gran inundació va arrasar el poble. Demografia i economia L'any 2003 Bufali tenia 200 habitants, de gentilici bufalitans. Un 96,38% dels habitants parlen valencià, segons cens de 2001. L'activitat econòmica bàsica sempre ha sigut l'agricultura de secà (oliveres, cereals, vinya i garrofers) Geografia Al seu xicotet terme (3,3 km²) hi ha l'antiga Nevera de la Lloma de la Solaneta, nevera del segle xvii però en perill de caure per mala conservació. També és digna d'esment la Font del Riu, paratge a la vora del riu d'Albaida, recentment habilitada com a zona d'esbargiment. Alcaldia Des de 2015 l'alcaldessa de Bufali és Estefania Mollà Camarasa, primerament pel Partit Socialista del País Valencià (PSPV), i des de 2019 per La Vall ens Uneix (La Vall). Transports L'estació de ferrocarril de Bufali pertany a la línia 47 de mitjana distància, coneguda com a València-Xàtiva-Alcoi. Edificis d'interés Al poble hi ha l'església de Nostra Senyora de Loreto, construïda sobre la primitiva, de 1574, que va caure amb la inundació de l'any 1884. Notes Referències Enllaços externs Institut Valencià d'Estadística Arxivat 2010-06-18 a Wayback Machine. Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat Arxivat 2008-05-26 a Wayback Machine. País Valencià, poble a poble, comarca a comarca de Paco González Ramírez, d'on s'ha extret informació amb el seu consentiment
Bufali

Bufali (spanisch Bufalí) ist eine spanische Gemeinde (Municipio) mit 162 Einwohnern (Stand: 2025) in der Valencianischen Gemeinschaft, in der Comarca Vall d’Albaida. Lage Bufali liegt in einer Höhe von ca. 240 m am Río Albaida. Die Provinzhauptstadt Valencia liegt etwa 70 Kilometer in nordnordöstlicher Richtung. Geschichte Kultur und Sehenswürdigkeiten Marienkirche (Església de la Mare Déu de Loreto) Christuskapelle Herrenhaus aus dem 14. Jahrhundert Weblinks Einzelnachweise
Bufali

Bufali is a village and municipality about 3 km from Albaida and 78 km from the city of Valencia, Spain. It is situated in the Vall d'Albaida. In the village itself there is the town hall which also houses the health centre, a small school a local shop and a pharmacy. There are small naves on the edge of the village which house some light industry. Behind the naves is Bufali station (parada), which is a stop on the Xàtiva–Alcoy service operated by Renfe. Bufali holds its Fiesta in August. See also List of municipalities in Valencia References
Bufali

Bufali (en valencien et en castillan) est une commune de la province de Valence, dans la Communauté valencienne, en Espagne. Elle est située dans la comarque de la Vall d'Albaida et dans la zone à prédominance linguistique valencienne. Géographie Notes et références Voir aussi Sources (es) Varaciones de los municipios de España desde 1842, Ministerio de administraciones públicas, octobre 2008, 364 p. (lire en ligne) [PDF] Article connexe Liste des communes de la province de Valence Lien externe Site de la mairie de Bufali Portail du Pays valencien
Буфали

Буфали (исп. Bufali, кат. Bufalí) — муниципалитет в Испании, входит в провинцию Валенсия в составе автономного сообщества Валенсия (автономное сообщество). Муниципалитет находится в составе района (комарки) Валье-де-Альбайда. Занимает площадь 3,2 км². Население — 194 человека (на 2010 год). Расстояние до административного центра провинции — 13 км. Население Примечания Ссылки Официальная страница Instituto Valenciano de Estadística Federación Valenciana de Municipios y Provincias - Guía Turística
Буфалі

Буфалі (валенс. Bufali, ісп. Bufali) — муніципалітет в Іспанії, у складі автономної спільноти Валенсія, у провінції Валенсія. Населення — 194 особи (2010). Географія Муніципалітет розташований на відстані близько 320 км на південний схід від Мадрида, 70 км на південь від Валенсії. Демографія Динаміка населення (INE ): Галерея зображень Посилання Валенсійський інститут статистики Вебсторінка муніципалітету Буфалі [Архівовано 12 вересня 2015 у Wayback Machine.] Примітки
Institut de Neurociències

L'Institut de Neurociències és un centre d'investigació públic, de titularitat mixta entre el Consell Superior d'Investigacions Científiques (CSIC) i la Universitat Miguel Hernández (UMH), dedicat a la recerca del desenvolupament, l'estructura i el funcionament del sistema nerviós, tant en condicions normals com patològiques. Va ser creat formalment al febrer de 1990 per decret de la Generalitat Valenciana, com un Institut Universitari. Això va representar l'estructuració formal d'un grup de científics d'aquesta Universitat que havia vingut desenvolupant des de 1985 una extensa labor científica en l'estudi de l'estructura i funció del sistema nerviós. La seua vinculació amb el CSIC es va iniciar com una Unitat Associada de l'Institut de Neurobiologia Ramón y Cajal del CSIC i el 1999, l'Institut es va constituir com a Centre Mixt Universitat-CSIC, a través d'un conveni signat a tal fi per la Universitat Miguel Hernández i el Consell Superior d'Investigacions Científiques. La seua seu actual es troba al campus de Sant Joan d'Alacant (l'Alacantí) de la UMH. Referències
Instituto de Neurociencias (España)

El Instituto de Neurociencias (IN) es un centro de investigación español público, de titularidad mixta entre el Consejo Superior de Investigaciones Científicas (CSIC) y la Universidad Miguel Hernández (UMH), dedicado a la investigación del desarrollo, la estructura y el funcionamiento del sistema nervioso, tanto en condiciones normales como patológicas. Historia Fue creado formalmente en febrero de 1990 por decreto de la Generalidad Valenciana, como un Instituto Universitario. Ello representó la estructuración formal de un grupo de científicos de la Universidad de Alicante (UA) que había venido desarrollando desde 1985 una extensa labor científica en el estudio de la estructura y función del sistema nervioso. Su vinculación con el CSIC se inició como una Unidad Asociada del Instituto de Neurobiología Ramón y Cajal del CSIC y en 1999, el Instituto se constituyó como Centro Mixto Universidad-CSIC, a través de un convenio firmado a tal fin por la Universidad Miguel Hernández y el Consejo Superior de Investigaciones Científicas. Su sede actual se encuentra en el campus de San Juan de Alicante (Alicante) de la UMH. El centro contaba en 2009 con un personal de 285 trabajadores, de los cuales 40 eran investigadores de plantilla. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Instituto de Neurociencias. Instituto de Neurociencias DIGITAL.CSIC, repositorio del Consejo Superior de Investigaciones Científicas - IN
Mercat de Russafa

El mercat de Russafa és un mercat municipal situat a la plaça Baró de Cortes de Pallars de la ciutat de València. L'edifici va ser concebut i realitzat per l'arquitecte Julio Bellot Senet l'any 1957. Edifici És un mercat de titularitat municipal i un dels monuments més característics del barri valencià de Russafa. Està situat al centre del barri, enfront de l'església de Sant Valer. Va ser projectat per l'arquitecte Julio Bellot Senet amb l'arquitecte en cap dels serveis d'arquitectura del Ajuntament de València en aquell moment, Javier Goerlich Lleó, segons acord de l'ajuntament de 1954 i iniciades les obres a finals de maig de 1957. Es va destinar a cobrir les creixents necessitats del barri de Russafa de València. La seua estructura és de formigó armat amb bigues també de formigó. Són característiques les seues quatre façanes amb diferents colors en cadascuna en forma de degradat o paleta de color. Els colors van ser afegits després de l'última rehabilitació de l'edifici a mitjan dècada dels 2000. En l'actualitat posseeix 4780 m² d'espai i 160 parades. És el segon mercat més gran del País Valencià després del mercat Central de València. Està rehabilitat i dotat de comerços i establiments dedicats a l'alimentació i l'hostaleria. Vegeu també Mercat Central de València Mercat de Colom Referències Enllaços externs Web oficial del mercat
Mercado de Ruzafa

El mercado de Ruzafa (en valenciano: Mercat de Russafa) se encuentra ubicado en la plaza Barón de Cortes de Pallás sin número de la ciudad de Valencia (España). El edificio, fue concebido y realizado por el arquitecto Júlio Bellot Senet en el año 1957.​ Edificio Es un mercado de titularidad municipal y uno de los monumentos más característicos del barrio valenciano de Ruzafa. Fue proyectado por el arquitecto Júlio Bellot Senet, junto con el entonces Arquitecto Jefe de los servicios de Arquitectura del Ayuntamiento de Valencia, Javier Goerlich Lleó,​ según acuerdo del ayuntamiento de 1954. Las obras se inician finales de mayo de 1957 y se inaugura oficialmente en junio de 1962. Se destinó a cubrir las crecientes necesidades del barrio de Ruzafa de Valencia. Se encuentra situado en el núcleo de la barriada de Ruzafa, frente a la iglesia barroca de San Valero y San Vicente Mártir. Su estructura es de hormigón armado con vigas también de hormigón.​ Son características sus cuatro fachadas con distintos colores en cada una de ellas en forma de degradado o paleta de color. Los colores fueron añadidos tras la última rehabilitación del edificio a mediados de la década de los 2000. En la actualidad posee 4780 m² de espacio y 160 puestos.​ Es el segundo mercado más grande de la Comunidad Valenciana después del mercado Central de Valencia.​ Está rehabilitado y dotado de comercios y establecimientos dedicados a la alimentación y un bar en el interior. Véase también Mercado Central de Valencia Mercado de Colón Mercado de Rojas Clemente Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Mercado de Ruzafa. Portal web del Mercado de Ruzafa
Portal de la Valldigna

El Portal de la Valldigna és un portal del 1400 que separava la ciutat cristiana de la moreria de València. Es troba al barri del Carme, dins el districte de Ciutat Vella. És un portal sense porta, que pren el nom del monestir de la Valldigna (Simat de la Valldigna), la casa de l'abat del qual es trobava davant del portal. Oberta sobre la mateixa muralla àrab del segle XI en l'any 1400, era la porta d'accés a la moreria. És un arc de mig punt, de carreu, amb un lleuger avanç en les impostes. Fou restaurat el 1965. En el portal, hi ha una reproducció del retaule original que allí va existir, dedicat a la Mare de Déu i que fou col·locat l'any 1589. El retaule representa el rei Jaume el Just en l'acte de fundació del monestir de la Valldigna, que va atorgar a l'abat de Santes Creus, amb una inscripció que acompanya la imatge i que diu «Aquesta vall per a la vostra causa». En la seua part superior, hi ha la representació de la Mare de Déu amb els escuts de la ciutat de València i del monestir de la Valldigna. Es tracta d'un retaule dels anys 60 del segle xx, junt al qual hi ha una inscripció que diu «Nostra Dona de la Bona Son, pregueu per nós, portal de Valldigna». Junt al portal, es va instal·lar la primera impremta del Regne de València i de la península Ibèrica, per part del mestre impressor Lambert Palmart, en la qual l'any 1474 es va imprimir el primer llibre a la península Ibèrica, escrit en valencià: Les obres o trobes davall scrites les quals tracten de lahors de la sacratíssima Verge Maria (Trobes en llaors de la Verge Maria). Una placa commemorativa recorda aquest fet. També, junt al portal, va tindre lloc el succés viscut per fra Joan Gilabert Jofré, interposant-se a l'acaçament i l'apedregada d'un dement, després del qual i canviant el seu sermó quaresmal, va propiciar que el 9 d'abril de 1409 es posaren els fonaments del primer manicomi del món que es deia Hospital dels folls i dels ignocents. Vegeu també Muralla àrab de València. Enllaços externs Portal de la Valldigna, J. Diez Arnal.