NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Central térmica de Sagunto

La central térmica de Sagunto es una instalación termoeléctrica de ciclo combinado ubicada en la ciudad española de Sagunto. Es propiedad de Naturgy y consta de tres grupos térmicos, con una potencia total de 1200 MW, alimentados con gas natural.​ Supuso una inversión de 478 millones de Euros. Características Turbina de gas: Siemens V94-3A Turbina de vapor: Siemens HE Rendimiento: 57,4 % Refrigeración en circuito cerrado con agua de mar, mediante torres de refrigeración de tiro forzado. Operador La térmica de Sagunto está operada al 100 % por su propietaria, la empresa Naturgy. Véase también Centrales térmicas en España Referencias Inauguración de la central por el Molt Honorable Sr. President de la Generalitat Valenciana
ТЕС Сагунто

ТЕС Сагунто – теплова електростанція на сході Іспанії. В 2007 році на майданчику станції ввели в дію три однотипні парогазові блоки комбінованого циклу потужністю по 404 МВт, в кожному з яких одна газова турбіна потужністю 270 МВт живить через котел-утилізатор одну парову турбіну з показником 134 МВт. Паливна ефективність таких блоків складає 57,2%. Як паливо станція використовує природний газ, що надходить до регіону через термінал для імпорту природного газу Сагунто (також можливі поставки по трубопроводу Тівісса – Валенсія). Для охолодження використовують морську воду. Видача продукції відбувається під напругою 400 кВ. Примітки
Естадио Ел Мадригал

Естадио де ла Серамика (на испански: Estadio de la Cerámica), е футболен стадион във Виляреал, Автономната област Валенсия, Испания. На него играе домакинските си срещи Виляреал. Построен е през 1923 г., а официално е открит на 17 юни същата година с мач между отборите на „Сервантес“ и Кастельон. Първоначално носи името „Кампо дел Виляреал“ (Campo del Villarreal), но две години по-късно е преименуван с името си, което носи и до днес. Първият му основен ремонт се извършва преди сезон 1952-53, при който размерът на терена е разширен от 95 х 65 m на 105 х 65 m. През 2005 г. е извършено второ разширение и модернизация, като капацитетът е увеличен на 24 890 седящи места. Стадионът е оборудван с козирки и отговаря на всички изисквания на УЕФА за провеждане на срещи от Шампионска лига. Източници Външни препратки ((en)) Стадионите в Испания – El Madrigal Архив на оригинала от 2016-04-01 в Wayback Machine. ((es))((en)) Ел Мадригал в клубния сайт Архив на оригинала от 2014-07-19 в Wayback Machine. ((en)) Координати и полезна информация за Ел Мадригал в сайта stadiumguide.com ((en)) Ел Мадригал в сайта footballtripper.com Архив на оригинала от 2014-08-05 в Wayback Machine. Галерия със снимков материал от Естадио Ел Мадригал
Estadio de la Cerámica

Estadio de la Cerámica (tidligere, og ofte stadig, kaldet El Madrigal) er et fodboldstadion i den spanske by Vila-real, der er hjemmebane for La Liga-klubben Villarreal C.F.. Stadionet har en kapacitet på 24.890 siddende tilskuere. Stadionet blev opført i 1923 under navnet Campo del Villarreal, og er siden da blevet renoveret flere gange, blandt andet i 2005, hvor stadionet skulle moderniseres for at møde UEFAs stadionkrav. Kravene blev opfyldt, og stadionet blev benyttet, da hjemmeholdet nåede Champions League-turneringens semifinale. Noter Eksterne henvisninger Stadionprofil Arkiveret 4. februar 2012 hos Wayback Machine
Stade de la Cerámica

L'Estadio de La Cerámica, connu jusqu'en janvier 2017 comme El Madrigal, est un stade de football situé à Vila-real, en Espagne. Il accueille les matchs à domicile du Villarreal CF. Histoire Le stade est inauguré le 17 juin 1923 par un match entre le CD Castellón et Cervantès. Le stade s'appelle alors Campo del Villarreal. C'est en 1925 que le stade prend le nom d'El Madrigal. Il est surnommé le Feudo Amarillo (que l'on peut traduire par « fief jaune »). À l'été 1952, des travaux sont commandés afin d'agrandir le terrain, dont la dimension passe de 95 × 65 mètres à 105 × 65 mètres. Durant les années 1960, le club érige une petite tribune recouverte et à l'occasion de la saison 1971-1972 la construction du virage sud est achevée. Lors de la saison 2005-2006, le Villarreal CF, devenu le principal club de la ville, participe à la Ligue des champions. Afin qu'El Madrigal soit conforme aux normes UEFA, des améliorations et agrandissements sont entrepris. Sa capacité est alors portée à 25 000 places. En janvier 2017, le président du club Fernando Roig décide de changer le nom du stade qui devient Estadio de la Cerámica (littéralement : « stade de la céramique », en référence à l'industrie locale de la céramique). Galerie Références Voir aussi Lien externe (es) Présentation du stade, site officiel du Villarreal CF Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du football Portail du Pays valencien
Estadio El Madrigal

Az Estadio El Madrigal egy spanyol labdarúgó-stadion, mely Villarreal városában van. 1923-ban épült, azóta kétszer, 1952-ben és 2005-ben került sor felújításra. A stadion használója a Villarreal CF, mely az élvonalban szerepel. A létesítmény maximális befogadóképessége 25 000 fő. A lelátók fedettek, kivilágítás van. Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben az Estadio El Madrigal című angol Wikipédia-szócikk fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. További információk El Madrigal at Villarrealcf.es History and Images at Estadios de Espana El Madrigal Images and Information at worldstadia.com
Estádio de La Cerámica

O Estádio de la Cerámica, anteriormente conhecido como El Madrigal, é um estádio de futebol localizado na cidade de Vila-real, Espanha. É propriedade municipal e nele são realizadas partidas com mando do Villarreal Club de Fútbol. O estádio foi construído em 1923 e tem capacidade para 23.500 pessoas. História Em 17 de junho de 1923, o estádio foi inaugurado com o nome de Campo del Villarreal. Em 1925, o estádio passou a se chamar El Madrigal. Desde sua inauguração, o estádio foi usado como casa do Villarreal, que foi fundado no mesmo ano. Em 8 de janeiro de 2017, foi anunciado que o estádio, então conhecido como El Madrigal, passaria a se chamar Estádio de la Cerámica. Em 2022, o estádio foi amplamente remodelado de acordo com o projeto da Idom, que envolveu seu fechamento completo, com a construção de uma nova arquibancada na esquina entre Preferencia e Fondo Sur, novos telhados, a melhoria dos espaços internos e a renovação da iluminação, dos assentos e dos placares de vídeo. Referências Ligações externas El Madrigal no Villarrealcf.es
Эстадио де ла Серамика

«Эста́дио де ла Сера́мика» (исп. Estadio de la Cerámica, вален. Estadi de la Ceràmica) — футбольный стадион в Вильярреале, принадлежащий футбольному клубу «Вильярреал». Вмещает 21 332 зрителя. Открыт в 1923 году под названием «Кампо дель Вильярреал», в 1925 году был переименован в «Эль Мадригал». Своё нынешнее название получил в 2017 году. Средняя посещаемость стадиона составляет 17 000 человек; это является довольно хорошим результатом учитывая то, что в городе проживает чуть более 50 000 жителей. История Стадион был открыт 17 июня 1923 года матчем между «Сервантесом» и «Кастельоном». При открытии он назывался «Кампо-дель-Виллареал». Первая реконструкция стадиона проходила в летнее межсезонье в 1952 году. Размеры поля изменили с 95×65 на 105×65 для соответствия стандартам. В 1960-х годах на стадионе устанавливали надтрибунное укрытие. В сезоне 1971/1972 работы были завершены. В 1988 году стадион снова реконструировали, он обрёл свой нынешний внешний вид и открылся матчем между «Вильярреалом» и мадридским «Атлетико». К 75-летию клуба на стадионе прошла очередная реконструкция. На южной трибуне была установлена vip-ложа, а на северной прошли отделочные работы. Около стадиона размещена статуя жёлтой подводной лодки в честь прозвища «Вильярреала». 8 Января 2017 перед матчем Ла Лиги против Барселоны, Вильярреал изменил имя стадиона с El Madrigal на Estadio de la Cerámica(керамический стадион) в честь местного производства. Лига чемпионов Прежде чем стадион допустили к Лиге чемпионов, на нём провели срочную мелкую реконструкцию, отремонтировав раздевалки, добавив комнаты для делегатов УЕФА, комнаты для допинг-контроля, расширив зал для пресс-конференций, а также обновив фасад плиткой жёлтого цвета. Примечания Ссылки «Эль-Мадригал» на официальном сайте ФК «Вильярреал»
Естадіо-де-ла-Кераміка

«Естадіо де ла Кераміка» (ісп. Estadio de la Cerámica) — футбольний стадіон у Вільярреалі, Іспанія, домашня арена ФК «Вільярреал». Стадіон побудований і відкритий 1923 року. У 1952 році споруду розширили, а в 2005 році реконструювали арену, внаслідок чого стадіон перебудували відповідно до вимог Ліги чемпіонів УЄФА. Місткість стадіону 24 890 глядачів становить половину кількості населення Вільярреала. 8 січня 2017 року стадіон «Естадіо Ель Мадригаль» офіційно перейменовано на «Естадіо де ла Кераміка» як визнання візитівкою регіону керамічну промисловість. Посилання Про стадіон на офіційному сайті ФК «Вільярреал» (ісп.) Estadio de la Ceramica на stadiumguide.com [Архівовано 30 червня 2017 у Wayback Machine.] (англ.) Estadio El Madrigal на footballtripper.com [Архівовано 3 липня 2017 у Wayback Machine.] (англ.)
Cementiri de Bunyol

El Cementiri de Bunyol és un cementiri civil i maçònic de la localitat de Bunyol. És característic que durant la dictadura franquista fou l'únic cementiri maçònic respectat. També té una part religiosa. El cementiri fou fundat el 1886 per Joaquín Ballester, alcalde de Bunyol i maçó. La tomba maçona antiga del cementiri és la d'aquest personatge històric. En l'actualitat s'hi troben 435 tombes amb simbologia maçònica, dels quals més de quaranta són mestres maçons. Malgrat la persecució de la maçoneria durant la dictadura franquista es van seguir soterrant maçons allí decorant les tombes amb simbologia maçona, burlant els serives d'intel·ligència del règim. Segons explica l'investigador Rafael Casero Alcañiz al respecte, moltes tombes estan en mal estat i no són restaurades. Referències
Columbretes

Columbretes (valencijský Els Columbrets) je španělské souostroví ve Středozemním moři. Nachází se 50 kilometrů východně od Oropesa del Mar a patří k obci Castellón de la Plana ve Valencijském společenství. Ostrovy mají celkovou rozlohu 0,19 km² a jsou neobydlené. Tvoří je více než dvacet ostrovů, patřících do čtyř skupin: Grup de l'Illa Grossa, Grup de la Ferrera, Grup de la Foradada a Grup del Carallot. Největším ostrovem je Illa Grossa, který zaujímá téměř tři čtvrtiny plochy souostroví. Nejvyšší vrchol Mont Colibrí má nadmořskou výšku 67 metrů. Ostrovy jsou produktem sopečné činnosti v období pleistocénu. O souostroví se zmiňuje již Strabón. Římané je nazývali Colubraria (Hadí ostrovy), neboť se zde hojně vyskytovala zmije Latasteova. Pro svoji odlehlost a členité pobřeží byly Columbretes oblíbeným útočištěm pašeráků. V roce 1860 byl na Illa Grossa zřízen maják. Strážci majáku s rodinami byli jediným stálým osídlením v historii souostroví; přivezli sem domácí zvířectvo, které zredukovalo původní rostlinný pokryv, vyhubili také místní populaci zmijí. V roce 1975 byl maják převeden na automatický provoz a od té doby jsou ostrovy opět neobydlené. Od roku 1988 je souostroví přírodním parkem a roku 1994 byla v okolním moři vyhlášena rezervace o rozloze 5 543 hektarů. Je zde chráněno ptactvo jako buřňák atlantský, kormorán chocholatý a ostříž jižní, ostrovy jsou také významným zimovištěm ohroženého racka Audoinova. Žije zde i Podarcis hispanicus atratus, endemický poddruh ještěrky španělské. V okolním moři se vyskytuje korál červený, Laminaria redriguezi a Cystoseira mediterranea. Vegetaci tvoří solnička, withanie, žumara nízká, motar přímořský, přestup drsný, kustovnice spletitá a tařicovka přímořská. Podnebí je suché, ročně dosahují srážky 300 mm. Místo je možno navštívit pouze od března do listopadu v doprovodu licencovaného průvodce, počet návštěvníků je omezen na 80 osob denně. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Columbretes na Wikimedia Commons Las Islas Columbretes Excursiones Columbretes Castelló Turismo
Islas Columbretes

Las islas Columbretes son un archipiélago español de pequeñas islas de origen volcánico, ubicado en el mar Mediterráneo; a 49 kilómetros de distancia de la costa, concretamente de Oropesa del Mar. Pertenecen administrativamente al municipio de Castellón de la Plana, en la Comunidad Valenciana. Para su protección, en 1988 se declaró la Reserva natural de las Islas Columbretes, y en 1995 se sumó su entorno como Reserva marina de las Islas Columbretes. Se encuentran en ellas varios equipos de vigilantes y científicos de manera permanente, pero carecen de habitantes.​ Estas islas fueron conocidas por griegos y romanos desde la antigüedad. Escritores como Estrabón o Plinio el Viejo citaron la asombrosa cantidad de serpientes que las habitaban. Los nombres Ophiusa y Colubraria con los que fueron nombradas (que significan serpiente en griego y latín, respectivamente) hacen referencia a ese hecho. Las islas deben su nombre actual a "Coluber", la palabra latina para "serpiente". Después de que se construyera un faro en Illa Grossa a mediados del siglo XIX, algunas personas se instalaron en él. La pequeña comunidad se ocupaba del mantenimiento del faro y ayudaba a disuadir a los contrabandistas que usaban los islotes como refugio. Se introdujeron animales de granja, incluidos los cerdos. Esto, combinado con prácticas agresivas como la quema de la vegetación arbustiva original de la isla del faro (en parte para usos agrícolas y también para privar deliberadamente a las numerosas víboras de nariz chata, endémicas de su hábitat natural), hizo que las serpientes se extinguieran a finales del siglo XIX. El único testimonio que queda hoy de su pasada abundancia es una víbora disecada de las Columbretes en el Museo de Ciencias Naturales de Madrid. Islas Los principales islotes son: Columbrete Grande o Illa Grossa, La Ferrera; La Horadada o La Foradada; y El Bergantín o Carallot. El área emergida total de los cuatro islotes es de alrededor de 19 Ha, y el punto más alto está a 67 metros sobre el nivel del mar. Illa Grossa, la más grande, es la isla más septentrional del grupo. Se encuentra en el lugar de un antiguo cráter volcánico y muestra un patrón semicircular distintivo. Los únicos edificios en él son: un faro del siglo XIX, un embarcadero y unas instalaciones construidas para los biólogos y demás trabajadores de la Reserva Natural de vida salvaje. Las islas se clasifican en cuatro grupos:​ Las islas en negrita son las más grandes e importantes de cada agrupación. Las islas en color cian son escollos. Referencias
Columbretes-szigetek

Columbretes-szigetek (spanyolː Islas Columbretes) apró, vulkanikus eredetű szigetek egy csoportja a Földközi-tengerben, a spanyolországi Castellón de la Plana közelében, kb. 49 km-re Oropesa del Martól. Közigazgatásilag a Valencia közösségben, Castellón de la Planához tartoznak. A lakatlan szigetcsoportot körülvevő tengeri rezervátum 2020 táján 5543 hektár. A fészkelő tengeri madarak kolóniái uralják a szigeteket. A szigetek A szigetcsoport négy fő részre osztható, amelyek szigetecskék és zátonyok csoportjából állnak. A fő szigetek és csoportokː Illa Grossa (Columbret Gran), La Ferrera, La Foradada El Carallot. A ciánzöld színnel kiemelt szigetek sziklaszirtek. Illa Grossa Az Illa Grossa a Columbretes-szigetek messze a legnagyobb, egyben legészakibb szigete. Egy ősi kráter helyén áll, és jellegzetes félkör alakú mintázatot mutat. Nincsenek rajta épületek, csak egy 19. századi világítótorony, egy móló és a rezervátumban dolgozó biológusok által használt személyzeti szállás. Jegyzetek
Isole Columbretes

Le Isole Columbretes (in spagnolo Islas Columbretes) sono un gruppo di isole di origine vulcanica situato a 48,2 km al largo di Oropesa del Mar, in Spagna. Le isole, disabitate, amministrativamente fanno parte del territorio comunale di Castellón de la Plana nella Provincia di Castellón, Comunità Valenzana. Le isole principali sono: la Columbretes Grande, La Ferrera, La Horodada ed El Bergantin, chiamate in valenciano rispettivamente: Illa Grossa, La Ferrera, La Forodada ed El Carallot, a queste si aggiungono numerosi scogli e secche a costituire di fatto quattro diversi piccoli arcipelaghi Alcuni isolotti prendono il nome di Baluato, Cerquero, Churruca, le Tres rocas del Bergantìn, Bauzà, Espinosa, Lobo e Menéndez Núñez. Il totale della superficie emersa è pari a 0,19 km². L'isola più grande, e anche la più settentrionale del gruppo, è chiamata Isla Grande o Isla Grossa e ha una forma ad arco, riconducibile a quella di un cratere semi-emerso, i due estremi sono i punti più elevati dell'isola, in uno di questi si trova un faro risalente al 1856-1860. È l'unica isola del gruppo che è visitabile Dal 1990 sono comprese nella Reserva marina de las Islas Columbretes che ha un'area di 5 543 ettari. Le isole costituiscono una meta di prim'ordine per gli appassionati di subacquea di tutto il mondo, per il mare trasparente e la bellezza dei fondali con la grande varietà di specie animali e vegetali che ospita. Flora e fauna Due le specie di piante endemiche, una sottospecie di Lobularia maritima (Lobularia maritima columbretensis) e una di Medicago sativa (Medicago citrina). La vegetazione prevalente è composta da Suaeda vera. Tra le specie tipiche degli ambienti costieri si trovano la carota delle scogliere (Daucus gingidium), il finocchio marino (Crithmum maritimum), la spina santa insulare (Lycium intrincatum) e la Withania frutescens. Le isole ospitano numerose specie di uccelli nidificanti tra i quali colonie di gabbiano corso (Ichthyaetus audouinii), falco della regina (Falco eleonorae) e marangone dal ciuffo (Phalacrocorax aristotelis). Dieci sono le specie endemiche di artropodi e fra i rettili spicca una specie endemica di lucertola (Podarcis atrata). I tortuosi fondali ospitano numerose specie bentoniche tra i quali la gorgonia rossa (Paramuricea clavata) e la protetta laminaria di Ustica (Laminaria redriguezi). Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Isole Columbretes
Колумбретес

Острови Колумбретес (ісп. Islas Columbretes) — група невеликих незаселених островів вулканічного походження у західній частині Середземного моря за 40 км від Кастельон-де-ла-Плана на материковому узбережжі Іспанії. Архіпелаг входить до складу іспанської автономної області Валенсія. Сумарна площа островів становить лише 19 га. З 1980 року архіпелаг оголошено національним парком з метою захисту місць гніздування морських птахів. Окрім островів, національній парк включає понад 4000 га довколишнього моря. Архіпелаг складається з чотирьох груп островів: Колумбрете-Гранде (Columbrete Grande), Феррера (Ferrera), Форадада (Foradada) і Караллот (Carallot). Архіпелаг оточують численні рифи і мілини, які дуже утруднюють судноплавство. Найбільший за розміром острів, Ілья-Гросса (L’illa Grossa), має форму незамкнутого півмісяця і є напівзатопленим кратером давнього вулкану. Зараз на ньому немає ніяких будівель окрім побудованого у XIX ст. маяка (з 1975 року працює в автоматичному режимі), причалу і деяких споруд, якими користуються біологи — працівники національного парку. Острови були добре відомі давнім грекам і римлянам, зокрема, вони згадуються у творах Страбона і Плінія Старшого. Давніх мореплавців дивувала величезна кількість змій, що населяли острови. Назви Офіуса і Колубрарія, що були надані островам за античних часів, походять саме від слова «змія» відповідно грецькою мовою і латиною. Сучасна назва архіпелагу походить від давньої латинської назви. У середньовіччі острови часто надавали притулок піратам і контрабандистам. Після побудови у XIX ст. маяка на головному острові оселилась невелика кількість постійних жителів, які завезли сюди деяку худобу (зокрема свиней) і почали займатися сільським господарством. Поселенці випалювали первісну чагарникову рослинність, частково щоб звільнити місця для полів, а також щоб позбавити змій їх природного середовища. Внаслідок цієї практики наприкінці XX ст. змії повністю зникли з островів. Єдиним свідченням їх колишньої присутності на островах є опудало колумбретської гадюки у Національному музеї природознавства у Мадриді.
Palau de les Arts Reina Sofía

Palau de les Arts Reina Sofía je operní dům ve španělském městě Valencie. Nachází se na severozápadním konci Města umění a věd. Operní dům, stejně jako celé město, navrhl architekt Santiago Calatrava. Operní scéna byla otevřena 8. října 2005, první představení se konalo 25. října 2006 a šlo o Beethovenova Fidelia. Budova byla poslední otevřenou významnou stavbou Města umění a věd. Budova má 14 pater nad zemí a tři pod zemí. Její výška je 75 metrů, což z ní činí nejvyšší operní budovu na světě. Využitelná plocha budovy je 40 tisíc metrů čtverečních. Hlavní sál (Sala Principal) pojme 1470 lidí a konají se zde zejména operní představení. Jeho třetí největší orchestřiště na světě je schopno pojmout 120 hudebníků. Nad hlavním sálem se nachází Auditorium pro 1420 diváků. Často se zde konají koncerty. Dva menší sály pojmou 400 lidí a užívají se pro divadelní představení, koncerty komorní hudby či konference. Budova je architektonicky unikátní, nicméně bývá kritizována za nedobře vyřešenou ochranu před povodněmi, které již několikrát narušily chod scény. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Palau de les Arts Reina Sofía na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Palau de les Arts Reina Sofía na Wikimedia Commons
Palau de les Arts Reina Sofía

Der Palau de les Arts Reina Sofía (dt. etwa: Königin-Sofia-Palast der Künste) ist ein Opern- und Kulturhaus in Valencia. Das Bauwerk wurde am 8. Oktober 2005 eröffnet. Die erste Aufführung fand am 25. Oktober desselben Jahres mit der Oper Fidelio von Ludwig van Beethoven statt. Architektur Der Palau de les Arts Reina Sofía ist Teil des Ciudad de las Artes y de las Ciencias und wurde vom spanischen Architekten Santiago Calatrava entworfen. Die ersten Konzeptstudien für diesen Bau fertigte Calatrava bereits im Jahr 1995 an. Beschreibung Das Opernhaus fällt durch seine ungewöhnlich geschwungene Bauform auf. Das schmale Dach wölbt sich in Form eines gefalteten Kugelsegmentes nach außen. Die Außenwände beschreiben ebenfalls kurvenförmige Linien. An der höchsten Stelle erreicht das Bauwerk 75 Meter verteilt auf bis zu 14 Stockwerke; unter dem Erdgeschoss befinden sich drei weitere Etagen. Das Haus ist 230 Meter lang und bietet insgesamt 40.000 m² Fläche. Es handelt sich vom umbauten Volumen her um das größte Opernhaus der Welt. Der Palau de les Arts Reina Sofía verfügt über insgesamt vier Auditorien: Der Hauptsaal Sala Principal bietet Platz für 1412 Menschen und dient in erster Linie Opernaufführungen. Das Auditorio befindet sich über dem Hauptsaal und hat 1490 Plätze. Die Aula Magistral wird vornehmlich für Aufführungen von Kammermusik benutzt. Es bietet 400 Zuschauern Platz. Das unterirdisch gelegene Teatre Martín i Soler ist ein Theater für 400 Besucher. Baumängel Ende 2013 lösten sich Teile der Keramikverkleidung, die Regierung der Region ordnete daraufhin die vorübergehende Schließung an. 2014 wurde die gesamte ursprüngliche Oberfläche entfernt, danach wurde die Keramikverkleidung originalgetreu wieder aufgebracht. Die Arbeiten dauerten ein Jahr und waren im Oktober 2015 beendet. Weblinks Offizielle Webseite zum Palau de les Arts Reina Sofía Beschreibung zum Palau de les Arts Reina Sofía (Englisch, Spanisch, Valencianisch) Einzelnachweise