NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Pont de Serranos

Le pont Serranos (Puente de Serranos en espagnol) est un pont de la ville espagnole de Valence. Il s'agit du plus ancien des ponts existants qui traversent la rivière Turia et fut le deuxième des ponts dits « historiques » à être reconstruit en pierre : Puente de la Trinidad (1356-1402), Puente de Serranos (1518), Puente del Mar (1592-1596), Puente del Real (1594-1599) et enfin Pont de Saint Joseph (1604-1607). Le pont, doté de neuf arches segmentaires mesure 159,7 mètres de long et 11,2 mètres de large. Entre 2005 et 2009, il a été restauré sous la direction de l'architecte Ignacio Bosch et celui-ci a récupéré les lambris triangulaires des lambris. Il relie la principale porte nord de la ville avec la route du Maestrozgo et de la ville de Sagunto, à l'époque la principale route vers la région de Los Serranos, d'où son nom. Histoire Connu à l'époque musulmane sous le nom d'A-Qantara, c'est-à-dire « le Pont », ce nom était autrefois attribué aux ponts stables, généralement en pierre et d'origine romaine, mais il n'y a aucune trace de ces caractéristiques sur ce pont à cette époque. L'hypothèse de l'existence d'un pont de pierre semble raisonnable, mais des doutes subsistent quant à sa paternité arabe. En 1349, coïncidant avec une période de forte consolidation et de caractérisation urbaine, le Conseil général ordonna que le pont soit construit en pierre pour mieux résister aux avenues du Turia. Le pont possède à son entrée sud les tours de Serranos construites en 1398. Les inondations de 1406 et 1427, mais surtout celle de 1517, infligent de sérieux dégâts au pont, si bien qu'un an plus tard, l'Ancienne Usine de Murs et de Douves ordonne sa reconstruction le 22 juin 1518 telle qu'elle est aujourd'hui. Construit en pierre, sous la direction du tailleur de pierre Juan Bautista Corbera, il possède une rampe d'accès au lit de la rivière, actuellement le jardin du Turia, et est composé de neuf arcs segmentaires avec brise-lames, brise-lames et parapets. Avant le XVIIIe siècle, elle comptait jusqu'à cinq statues, celles de saint Pedro Nolasco, saint Pedro Pascual, frère Gilaberto Jofré, reine Teresa Gil de Vidaure et Notre-Dame de Miséricorde, mais avant l'arrivée des troupes napoléoniennes, les statues avec leurs casilices et les parapets latéraux ont été détruits et jetés dans la rivière dans le cadre des travaux de défense de la ville. L'un des premiers ordres du maréchal d'occupation au gouvernement de la ville était dirigé vers la nouvelle usine sur la rivière afin qu'ils réparent sans délai les parapets du pont. En 2012, le pont est devenu complètement piéton. Protection Le Pont de Serranos est inclus dans l'ensemble historique de Valence et dans l'environnement de protection de la Puerta de Serranos Bien d'Intérêt Culturel (Décret 57/1993 publié au Journal Officiel de la Generalitat Valenciana (DOGV) du 10 mai 1993) et il est déclaré bien d'importance locale individualisé par l'article 46 de la loi 4/1998 du 11 juin de la Generalitat Valenciana (DOGV n° 3267 du 18 juin 1998). Notes et références Portail des ponts Portail de Valence (Espagne)
Portal de la Marina

Portal de la Marina és un centre comercial situat a l'extrem occidental del nucli urbà d'Ondara (Marina Alta). Obert el febrer de 2008, l'accionista principal present és Carrefour, que ocupa la majoria de la primera planta amb un hipermercat. També inclouen empreses espanyoles, europees i un cert nombre d'empreses locals. L'empresa de bricolatge, jardineria i decoració Akí va estrenar-hi el 2011 les seves instal·lacions. Hui en dia el centre comercial té una gran varietat de tendes i restauració alguns exemples de tendes de roba són:Zara,Cortefiel,Stradivarius,Springfield,Vans ....també hi ha una tenda de surf i skate que s'anomena Surf or Die,restaurants famosos com: Popeyes, McDonald's, Burger King, KFC, 100 montaditos, Pans & Company i alguns locals com Sushicoco. Referències Enllaços externs Lloc web oficial de Portal de la Marina (castellà)
Presa d'Isbert

La presa d'Isbert se situa al riu Girona i pertany al municipi de la Vall de Laguar (Marina Alta). La presa fou projectada al final del segle xix. Es construí entre 1928 i 1944. Va ser abandonat per problemes de filtració. Presenta problemes derivats del material edàfic que trobem a la zona, on predominen els terrenys calcaris afavorint la formació d'aqüífers. Al costat de la presa a uns dos cents metres s'excavà un pou, el denominat Pou Lucifer. El 2013 va estudiar-se la possibilitat de construir una segona presa d'Isbert per minvar el risc de riuades del riu Girona. Enllaços externs «Embassament d'Isber desbordat» (vídeo). Colla Muntanyenca del Campello. Vídeo de la presa en moments de gota freda «La Diputación autoriza la mancomunidad de Vall de Laguar, Murla y Calp» (en castellà). Información, 28-03-2009. Referències
Embalse de Isbert

El embalse de Isbert se sitúa en el río Girona y pertenece al municipio de Vall de Laguart (Marina Alta). La presa fue proyectado a finales del siglo XIX. Fue construido entre 1928 y 1944. Presenta problemas derivados del material edáfico que hay en la zona, donde predomina la tierra caliza, favoreciendo la formación de acuíferos. Al lado de la presa, a unos 200 m, se excavó un pozo, llamado el Hoyo Lucifer.​ En 2013 se estudió la posibilidad de construir una segunda presa para disminuir el riesgo de inundaciones del río Girona.​​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Embalse de Isbert. Datos del embalse Colla Muntanyenca del Campello (ed.). «Embassament d'Isber desbordat» (vídeo). Vídeo de la presa en momentos de gota fría «La Diputación autoriza la mancomunidad de Vall de Laguar, Murla y Calp». Información. 28 de marzo de 2009. (enlace roto disponible en Internet Archive; véase el historial, la primera versión y la última).
Torre de Na Valora

La torre de Na Valora, és una torre gòtica del segle xiii que formava part del primitiu sistema defensiu de la vila d'Alcoi. Història Va ser descoberta al novembre de 1987 en l'annex del carrer Verge Maria hui desaparegut conegut com el Carreró de les Comèdies conseqüència de l'enderrocament d'uns edificis confrontants. A l'aparéixer part de la seua fàbrica original l'arquitecte Josep Briet va paralitzar les obres immediatament. Aquesta torre, identificada per P. Picher com la torre dels Calderers al segle xviii està construïda amb una tècnica mixta de tapial i cantonades de carreus tallats de roca travertina. Amb una planta de 6.5 x 5.8 m. els seus murs tenen una grossària de 1.13 m. excepte el mur d'ingrés de 0.92 m. Construïda originàriament de dos plantes, la segona es trobava sobre un embigat a 5.45 m. de terra sent l'alçada total de la torre 10.2 m. aproximadament. El terrat amb merlets va ser cobert possiblement per una teulada inclinada direcció fora murs. L'element principal de la torre el constituïx un arc apuntat perfecte de 4 m. d'altura i 2.5 d'amplada. Construïda entre els anys 1260 i 1275, no obstant el mur adjacent és posterior a l'atac granadí de 1304. Els estudis arqueològics realitzats demostren l'absència d'ocupament previ a la seua construcció. Al segle xix es van realitzar diverses actuacions a l'edifici com la col·locació de clavegueram o la seua transformació en edifici de pisos de tres plantes. Obra Reial de la Conquesta La Federació Valenciana de Municipis ha triat 10 edificis sufragats amb diners de la corona per a celebrar el 800 aniversari del naixement de Jaume I qualificant-los com a Obra Reial de la Conquesta. La torre Na Valora ha sigut triada com un d'aquests testimonis. Referències Bibliografia consultada TORRÓ, Josep (2002). "La torre de Na Valora" en Revista de festes de moros i cristians. Alcoi: Associació de Sant Jordi. Enllaços externs Europapress.es Alacant.-Un faristol en la Torre Na Valora d'Alcoi homenatja la labor municipal del rei Jaume I en el seu 800 aniversari (castellà) I CONCURSO GEOCRÍTICA DE FOTOGRAFÍA (castellà) En aquesta pàgina es pot veure una foto de José Antonio Segrelles Serrano de 1986 en la que es pot apreciar com era l'entorn. La torre de Na Valora apareix en el marge inferior esquerre amb un balcó i una porta centrals.
Torre de Na Valora

La torre de Na Valora es una torre de estilo gótico valenciano que data del siglo XIII y que formaba parte del primitivo sistema defensivo de la villa de Alcoy, (Alicante), Comunidad Valenciana. Historia Fue descubierta en noviembre de 1987 en el anexo de la calle Virgen María, hoy desaparecido, conocido como el Carreró de les Comèdies (callejón de las Comedias), a consecuencia del derribo de unos edificios confrontados. Al aparecer parte de su fábrica original, el arquitecto Josep Briet paralizó las obras inmediatamente. Esta torre, identificada por P. Picher como la torre de los Caldereros en el siglo XVIII, está construida con una técnica mixta de tapial y esquinas de sillares cortados de roca travertina. Con una planta de 6,5 x 5,8 m, sus muros tienen un grosor de 1,13 m, excepto el muro de ingreso de 0,92 m. Construida originariamente de dos plantas, la segunda se encontraba sobre un envigado a 5,45 m de tierra siendo la altitud total de la torre de 10,2 m aproximadamente. La azotea con almenas fue cubierta posiblemente por un tejado inclinado en dirección fuera muros. El elemento principal de la torre lo constituye un arco apuntado perfecto de 4 m de altura y 2,5 de ancho. Construida entre los años 1260 y 1275, no obstante el muro adyacente es posterior al ataque granadino de 1304. Los estudios arqueológicos realizados demuestran la ausencia de ocupación previa a su construcción. En el siglo XIX se realizaron diversas actuaciones en el edificio como la colocación de alcantarillado o su transformación en edificio de viviendas de tres plantas. Obra Real de la Conquista La Federación Valenciana de Municipios ha elegido 10 edificios sufragados con dinero de la corona para celebrar el 800 aniversario del nacimiento de Jaime I cualificandolos como Obra Real de la Conquista. La torre Na Valora ha sido elegida como uno de estos testimonios.​ Referencias Bibliografía consultada TORRÓ, Josep (2002). "La torre de Na Valora" en Revista de festes de moros i cristians. Alcoy: Associació de Sant Jordi. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Torre de Na Valora. Europapress.es Alicante.-Un atril en la Torre Na Valora de Alcoy homenajea la labor municipal del rey Jaime I en su 800 aniversario Portal:Comunidad Valenciana. Contenido relacionado con Comunidad Valenciana. Portal:Arquitectura. Contenido relacionado con Arquitectura.
Torre de l'Alfàndiga

La Torre de l'Alfàndiga és una construcció d'origen àrab al terme municipal d'Algímia d'Almonesir, a la comarca valenciana de l'Alt Palància declarada Bé d'Interés Cultural. És de planta quadrada, amb la tàpia de maçoneria sobre una base que anivella el terreny. La porta d'entrada és a uns dos metres d'altura. Entre les restes interiors hi ha una volta, que podria ser per cobrir els magatzems de la torre. No s'han conservat els coronaments i els forjats interiors. Es troba a uns dos quilòmetres de la població, en un xicotet promontori a la vora de la carretera que comunica Algímia amb l'Alcúdia de Veo. La seua funció és defensiva i de vigilància de qualsevol incursió a la Serra d'Espadà; es comunica amb el castell de la Vall d'Almonesir. Referències Aquest article pren com a referència el text del Bé d'Interés Cultural incoat per la Conselleria de Cultura de la Generalitat Valenciana Enllaços externs Fitxa de la Direcció General de Patrimoni de la Generalitat Valenciana
Torre de la Alfándiga

La torre de la Alfándiga [en ocasiones llamada también castillo de Algimia de Almonacid] (en valenciano: Torre de l'Alfàndiga) es una antigua torre defensiva medieval de origen andalusí, localizada en el término municipal de Algimia de Almonacid (Alto Palancia, Comunidad Valenciana, España), a dos kilómetros del núcleo actual de población, declarada Bien de Interés Cultural con la calificación de Monumento en 2003.​ La torre formaba parte de la estructura defensiva de la zona vinculada a una red de torres y castillos que permitían controlar y vigilar las comunicaciones desde Algimia y Alcudia de Veo, así como servir de aviso de las incursiones en la Sierra de Espadán. Así, la torre de la Alfándiga enlazaba con el Castillo de Almonecir. Se trata de una construcción de planta sobre un promontorio. Está construida con paredes de tapial islámico y hubo que nivelar el terreno con mampostería. Su acceso se conserva a través de una puerta situada dos metros por encima de la base, como es típico en la tipología de torres vigía andalusíes. En el interior se encuentra una bóveda que, posiblemente, cumplía la función de cubrir los almacenes de provisiones.​​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Torre de la Alfándiga.
Torre del Pla de la Casa

La torre del Pla de la Casa, també conegut com a castell de Xeroles, és un castell situat al municipi de Fageca (el Comtat), a la muntanya de la Serrella, a 1359 m. d'altitud, sent el castell més alt de la província d'Alacant. Història L'antic terme de Seta, que actualment està desaparegut, abans de la Reconquesta abraçava els actuals termes de Tollos, Fageca i Famorca. Seta, segons les fonts de la conquesta, contenia la construcció musulmana del castell de Xeroles. És per això que es creu que és probable que aquesta torre siga aquest castell perdut. Únicament es conserven quatre referències històriques del castell. El 22 de maig de 1258, Gonzalvo Ferrández de Medrano ven les rendes dels castells de Seta i Cherolins per dos anys per 1200 besants. El 15 de juny de 1258, al mateix Gonzalvo Ferrández se li donen 15 jovades al terme de Cherolles. El 4 d'abril de 1259 se li dona una ordre a Gonzalvo Ferrández, alcaid de Cheroles, perquè retinga les rendes del castell amb una quantitat superior a l'oferta pel millor postor. Finalment, Jaume I dona a Bella i al seu fill Roger de Llúria, les propietats del castell de Cherolles i Seta com a heretat franca. Al castell únicament s'han trobat restes d'època musulmana, per tant fa pensar que el castell fou abandonat poc després de la conquesta. A partir d'aleshores no torna a aparèixer citat mai més a les fonts. Estat actual La construcció és una torre de planta rectangular de 7,60x3,80 m., bastida de maçoneria i lluïda per una capa de morter de calç. El màxim d'altura assolit per un dels murs és de 0,85 m. Es troba en un estat de runa total. Accés Com s'ha dit abans, el castell es troba en la Serrella, a 1359 m d'altitud, prop del cim de Pla de la Casa. Bibliografia El Comtat, una terra de castells. Editat pel Centre d'Estudis Contestans. 1996. Nota: Les diferents versions toponímiques del lloc que es citen a la secció d'història, són tal com apareixen a les fonts històriques.
Trinquet Vista Alegre

El Trinquet Vista alegre és el trinquet més antic de Dénia. Construït el 1874 apegat a les muralles del castell, la mateixa paret de l'"escala" és la muralla del castell. Mesura 55 metres de llargària per 12 d'amplària. És un trinquet descobert, i tampoc té xarxa a sobre per a evitar que les pilotes se n'hi vagen. Té, però, il·luminació artificial. Abans disposava d'una galeria al "dau", amb la qual arribava a una capacitat de 500 espectadors. En l'actualitat és de propietat municipal. Pel fet de ser un trinquet "noble" de terra, però de parets rugoses, és considerada com una canxa lenta i difícil de jugar. Tot i que també s'hi jugava a escala i corda, són més habituals les partides de raspall. L'època gloriosa fou en les dècades dels anys 1930, 40 i 50. Nogensmenys, el Trinquet Vista alegre de Dénia fou el bressol de Rovell, pare del mític Rovellet. Altres pilotaris de renom que s'hi han criat han sigut Patena i Xaparrita (també "per dalt corda), i Franco i Banyetes a raspot.
Viaducte de Canalejas

El Viaducte de Canalejas es troba a la localitat d'Alcoi, al País Valencià, tot comunicant el centre de la ciutat amb el Barri del Viaducte (i amb la carretera de Callosa d'en Sarrià) per sobre del riu Molinar. El pont es compon d'una estructura metàl·lica d'acer, de 352 tones, que s'aguanta sobre tres pilars i dos estreps. Fa 162 metres de longitud, i arriba a tindre 54 metres d'altura sobre la llera del riu. La seua construcció va començar l'any 1901. Es va inaugurar el 24 de febrer de 1907. El seu nom el rep de José Canalejas y Méndez, diputat a Corts pel districte d'Alcoi. Va ser obra de l'enginyer Próspero Lafarga, que va comptar amb la col·laboració de l'enginyer d'Alcoi Enric Vilaplana i Julià. El Viaducte de Canalejas ha esdevingut un emblema paisatgístic de la capital de l'Alcoià, i en el seu moment, es va destacar com una de les obres d'enginyeria més notables de l'Estat. La rehabilitació duta a terme en la dècada de 1980 per l'arquitecte Vicente Vidal va aportar noves voreres per als vianants, una major amplària per als vehicles i una substitució total de l'estructura metàl·lica, aleshores molt deteriorada, la qual rehabilitació va eliminar malauradament el sistema constructiu tipus Eiffel per un altre de més senzill. Referències Aquest article pren com a referència el text del Bé d'interés cultural incoat per la Conselleria de Cultura de la Generalitat Valenciana Enllaços externs Imatge del Viaducte a Europeana
Viaducto de Canalejas

El viaducto de Canalejas se encuentra en la localidad de Alcoy (provincia de Alicante, Comunidad Valenciana, España), comunicando el centro de la ciudad con el desde entonces llamado barrio del Viaducto y con la carretera de Callosa de Ensarriá por encima de El Molinar de Alcoy. Fue una de las obras más monumentales del modernismo en Alcoy. Su estilo arquitectónico se encuadra dentro del modernismo valenciano. El puente se compone de una estructura metálica de acero, de 352 toneladas, que se aguanta sobre tres pilares y dos estribos. Tiene 200 metros de longitud y llega a tener 35 metros de altura sobre el cauce del río. Su construcción empezó en el año 1901. Se inauguró el 24 de febrero de 1907.​ Su nombre lo recibe de José Canalejas, diputado a Cortes por el distrito de Alcoy. El proyecto fue del ingeniero de caminos Próspero Lafarga Navarro y en su construcción intervino el ingeniero alcoyano Enrique Vilaplana Juliá. El viaducto de Canalejas se ha convertido en un emblema paisajístico de la capital de la Hoya de Alcoy, y en su momento, fue destacada cómo una de las obras de ingeniería más notables de España.​ La rehabilitación llevada a cargo en la década de 1980 por el arquitecto Vicente Vidal aportó nuevas aceras para los viandantes, una mayor amplitud para los vehículos y una substitución total de la estructura metálica, entonces muy deteriorada, esta rehabilitación eliminó el sistema constructivo tipo Eiffel por otro más sencillo. Véase también Puente de San Jorge (Alcoy) Referencias Enlaces externos Este artículo toma cómo referencia el texto del Bien de Interés Cultural incoado por la Consejería de Cultura de la Generalidad Valenciana. Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Viaducto de Canalejas.
Аликанте

Алика̀нте (на каталонски: Alacant; на испански: Alicante) е град в Югоизточна Испания, административен център на провинция Аликанте в автономната област Валенсия. География Разположен е на брега на Средиземно море, на 125 km южно от град Валенсия. Населението му е 335 052 души (2013). Образование Университетът в Аликанте е основан през 1979 г. Там се разработва платформата за автоматично превеждане Apertium. Забележителности Известен е със средновековната крепост, която се намира в центъра на града. Спорт В Аликанте е седалището на футболния клуб Херкулес (Аликанте). Побратимени градове Буу, Швеция Валенсия, Испания Маями, САЩ Хелзинки, Финландия Силистра, България Стара Загора, България Бележки
Alicante

Alicante (katalánsky / valencijsky Alacant) je přístavní město ve Španělsku, sídlo provincie Alicante, nejjižnější části autonomního společenství Valencie. Ve městě žije přibližně 366 tisíc obyvatel, v celé metropolitní oblasti (s městem Elche a dalšími sídly) pak přes 750 tisíc obyvatel. Více než pětinu obyvatel tvoří cizinci, přistěhovalí v mohutné vlně imigrace na počátku 21. století; Alicante je tak jedním z nejrychleji rostoucích měst v zemi. Zdejší ekonomika je založená především na turistickém ruchu. Historie Město založili Římané a pojmenovali ho Lucentum (Město světla). Ve druhé pol. 8 st. Alicante ovládli Arabové, v roce 1246 je dobyl zpět Alfonso X. pro Kastilskou korunu. V roce 1308 se město stalo součástí Valencijského království. Dnes je součástí regionu Valencie. Doprava Z centrálního hlavového nádraží Alacant Terminal odjíždějí rychlovlaky Euromed (směr Valencia – Barcelona), AVE (směr Madrid), Alvia (směr severozápad země) a hrstka regionálních spojů. Příměstské vlaky cercanías jezdí na linkách do Murcie a Sant Vicent del Raspeig. Z města pravidelně vyplouvají trajekty na Baleárské ostrovy a do Alžírska. Hromadnou dopravu ve městě zajišťuje především rychle se rozrůstající tramvajová síť, která postupně spojuje Alicante s dalšími městy aglomerace; v polovině roku 2008 např. dorazila do obřího letoviska Benidorm. Město má k dispozici mezinárodní letiště Alicante-Elche, které se nachází asi 9 km od centra. Na letišti se nachází dvě poměrně velká parkoviště a celá řada autopůjčoven (například Avis, Europcar či Hertz). Místní hotely zajišťují kyvadlovou dopravu pro své ubytované. Památky a významné stavby Staré Město se rozkládá na pobřeží Středozemního moře pod vrchem Monte Benacantil (169 m). Na vrchu Benacantil stojí Hrad Castillo do Santa Barbára, založený již 200 let př. n. l., opevnění je částečně z 9. století. Katedrála sv. Mikuláše (Concatedral San Nicolás) na Starém Městě, barokní ze 17. století;sídelní kostel spojené diecéze Orihuela-Alicante Bazilika Santa María na náměstí Plaza Santa María (Calle Mayor, Villavieja) gotického původu ze 13.–14. století Radnice se dvěma věžemi na náměstí Ayuntamiento de Alicante (Radniční nám.), barokní stavba z 18. století. Západně od Starého Města leží čtvrť Centro, s dominantní výškovou budovou hotelu Gran Sol (výška 97 m, 1970). Kostel Nuestra Seňora de Gracie či alicantské divadlo Teatro Principal. Pevnost San Fernando z let 1808–1812; severně od čtvrti Centro leží na vrchu Tossal Palác Gravina (1748–1808), je sídlem muzea krásných umění (Museo de Bellas Artes, MUBAG) Klášter Santa Faz, z 15. století, přestavěn barokním stylu, (5 km od města) Vzdělání Univerzita byla založena roku 1979, má kampus severně od města. Galerie Partnerská města Odkazy Reference Externí odkazy Galerie Alicante na Wikimedia Commons Obrázky, zvuky či videa k tématu Alicante na Wikimedia Commons Oficiální stránky Tramvajová síť Alicante Archivováno 8. 11. 2006 na Wayback Machine.
Alicante (grad)

Alicante (katal. Alacant), je lučki grad u Pokrajini Valencija i njezin glavni grad. Povijest Alicante su osnovali Grci 324. pr. Kr. i nazvali ga Accra Leuke. Godine 201. pr. Kr. osvojili su ga Rimljani i nazvali Lucentum. Hanibal je ovdje trebalo istovariti svoje dobro poznate slonove za vrijeme Punskih ratova. Između 718. i 1249. gradom su vladali Mauri koji su mu promijenili ime u Al Lucant. Jakov I. Aragonski ga osvaja 1265. i tako je Alicante pripao kraljevstvu Aragon. Jedna od značajnijih znamenitosti je tvrđava Santa Barbara koja se nalazi iznad grada na jednoj stijeni. Jezik Po ispitivanjima Nacionalnog instituta za statistike 2003. godine 33% građana koristi se katalonskim jezikom.[nedostaje izvor] Naime, za vladavine Francisca Franca katalonski jezik bio je zabranjen, tako da se španjolski još više ukorijenio na ovom prostoru, a ni katalonski naziv za grad, Alicante, nije se smio upotrebljavati. Danas su oba jezika službena.