NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Castelo de Santa Bárbara (Alicante)

O Castelo de Santa Bárbara (em valenciano: Castell de la Santa Bàrbara) está situado no centro da cidade de Alicante, na Espanha, no monte Benacantil, um maciço rochoso de 166 m de altitude em frente ao mar, o que lhe conferiu um enorme valor estratégico, uma vez que dele se avista toda a baía de Alicante e os seus arredores terrestres. A imagem do monte desde a praia se assemelha com uma face, pelo que é denominada "a cara do mouro" e é um ícone da cidade de Alicante. O monte foi chamado Banul Cantil pelo geógrafo muçulmano Dreses (século XII e há historiadores que atribuem a origem do topônimo às palavras bena, transcrição para o árabe de pinna, penna em latim (pedra grande) e laqanti, adjetivo que provém de Lacante (Laqant), o nome árabe de Alicante. História Em suas encostas foram encontrados vestígios arqueológicos da Idade do Bronze, iberos e da época romana, embora a origem da atual fortaleza seja do final do século IX, durante o período do domínio muçulmano. O castelo tem o nome de Santa Bárbara por ter sido conquistado aos árabes em 4 de dezembro de 1248, dia da santa, pelo infante Afonso de Castela, o futuro rei Afonso X, o Sábio. Após uma feroz resistência por parte do seu alcaide Nicolás Peris, o castelo foi tomado para a Coroa de Aragão por Jaime II em 1292, que ordenou que fosse remodelado. Quase um século depois, o Pedro IV de Aragão, o Cerimonioso ordenou que se fizessem obras no recinto, No início do século XVI o imperador Carlos V mandou fortificá-lo. Até o reinado de Felipe II não houve nenhuma grande reforma no castelo. Este rei nomeou alcaide do castelo Juan Coloma e Cardona, que promoveu a construção da maioria das dependências que hoje existem. As obras duraram de 1562 a 1580, segundo projetos de Juan Bautista Antonelli e Giacomo Palearo "El Fratín". Os bombardeios pela esquadra francesa que sofreu Alicante em 1691 e as ações bélicas contra o castelo durante o período de 1706-1709, por ocasião da guerra de Sucessão, durante a qual esteve em poder dos ingleses, afetaram seriamente todo o recinto que sofreu a última ação militar em 1873 quando a fragata blindada "Numancia", nas mãos dos rebeldes cantonalistas de Cartagena, lançou seus projéteis sobre a população e seu castelo, que seria desartilhado vinte anos depois. Até 1963, quando foi aberto ao público, esteve em situação de abandono. Foi nesse ano em que foram inaugurados dois elevadores que fazem um tour dentro da montanha de 142,7 metros e é acessível por um túnel de 204,8 m de comprimento que vai da avenida de Jovellanos, em frente á praia do Postiguet. Ver também Lista de castelos da Espanha Referências Ligações externas «Castillo de Santa Bárbara». www.alicanteturismo.com (em espanhol). Consultado em 19 de outubro de 2013 Información del castillo por el Ayuntamiento de Alicante Catálogo del Patrimonio Cultural Valenciano Alacant i Alfons X el savi.(em catalão) NICOLÁS PERIS:HISTÒRIA D´UNA TRAÏCIÓ.(em catalão) Berenguer de Puigmoltó: Alcaid d’Alacant.(em catalão)
Санта-Барбара (крепость)

Крепость Святой Варвары (исп. Castillo de Santa Bárbara) — крепость в центре города Аликанте, Испания. Расположена на горе Бенакантиль (Mount Benacantil) на высоте 166 метров над уровнем моря. Внутри горы установлен скоростной лифт, поднимающий посетителей в крепость (подъём на лифте платный). Доступ в крепость свободный. История На склонах горы Бенакантиль были обнаружены предметы материальной культуры Бронзового века, а также культуры иберов и римлян. Однако, возникновение самой крепости датируется IX веком н. э. — периодом арабского владычества на Пиренейском полуострове. 4 декабря 1248 года крепость была захвачена войсками Альфонса Мудрого (исп. Alfonso X el Sabio), впоследствии короля Кастилии и Леона. Крепость получила нынешнее название в честь дня Святой Варвары, на который пришёлся захват цитадели. В 1296 году крепость завоевана Хайме II Арагонским, в правление которого была начата её реконструкция. При Педро IV, Карле V и Филиппе II перестройка крепости продолжилась. В 1691 году Санта-Барбара подвергается обстрелу со стороны французской эскадры. Во время Войны за испанское наследство (1701—1714) удерживалась англичанами в течение 3-х лет. В 1873 году, вместе с городом, была обстреляна испанскими повстанцами с фрегата «Нумансия». В XVIII веке крепость постепенно теряет военное значение, её здания время от времени используются в качестве тюрьмы. Остается в полузаброшенном состоянии вплоть до 1963 года, когда, после реставрации, она была открыта для публичного посещения.
Castillo de Santa Bárbara

Castillo de Santa Bárbara är ett slott i Spanien. Det ligger i provinsen Provincia de Alicante och regionen Valencia, i den sydöstra delen av landet, 400 km sydost om huvudstaden Madrid. Castillo de Santa Bárbara ligger 167 meter över havet. Terrängen runt Castillo de Santa Bárbara är huvudsakligen platt, men västerut är den kuperad. Havet är nära Castillo de Santa Bárbara åt sydost. Närmaste större samhälle är Alicante, 0,54 km sydväst om Castillo de Santa Bárbara. Kommentarer Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Castillo de Santa Bárbara.
Edifici al carrer Sant Nicolau 29 d'Alcoi

L'edifici al carrer Sant Nicolau núm. 29, situat a la ciutat d'Alcoi (l'Alcoià), País Valencià, és un edifici residencial d'estil modernista valencià construït l'any 1905, que va ser projectat per l'arquitecte Vicent Pascual Pastor. La reforma de la façana va ser realitzada per l'arquitecte alcoià Vicent Pascual Pastor en 1905 per a la residència particular d'Antonio Pérez Moltó. En la façana de l'edifici s'observa el carreu i una decoració de tipus vegetal tallada en la pedra. Criden l'atenció la volada de les balconades i els arcs d'estil neogòtic de l'últim pis i la testera emmerletat, vestigis de tipus medievalista de caràcter romàntic. La barana de ferro té un traçat curvilini i posseeix una decoració floral, seguint les directrius de l'estil modernista. Referències
Edificio en calle Sant Nicolau 29 de Alcoy

El edificio en la calle Sant Nicolau n.º 29, situado en la ciudad de Alcoy (Alicante), España, es un edificio residencial de estilo modernista valenciano construido en el año 1905, que fue proyectado por el arquitecto Vicente Pascual Pastor.​ Descripción La reforma de la fachada fue realizada por el arquitecto alcoyano Vicente Pascual Pastor en 1905 para la residencia particular de Antonio Pérez Moltó.​ En la fachada del edificio se observa la sillería y una decoración de tipo vegetal tallada en la piedra. Llaman la atención el voladizo de los balcones y los arcos de estilo neogótico del último piso y el hastial almenado, vestigios de tipo medievalista de carácter romántico.​ La barandilla de hierro tiene un trazado curvilíneo y posee una decoración floral, siguiendo las directrices del estilo modernista.​ Referencias Bibliografía Doménech Romá, Jorge (2010). Modernismo en Alcoy, su contexto histórico y los oficios artesanales. Editorial Aguaclara. pp. 313-316. ISBN 978-84-613-8233-0. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Edificio en calle Sant Nicolau 29 de Alcoy.
Edifici al carrer Sant Nicolau 35 d'Alcoi

L'edifici al carrer Sant Nicolau 35, situat a la ciutat d'Alcoi (l'Alcoià), País Valencià, és un edifici residencial d'estil modernista valencià construït l'any 1908, que va ser projectat per l'arquitecte Timoteo Briet Montaud. La façana va ser realitzada per l'arquitecte contestà Timoteo Briet Montaud en 1908. L'edifici té cinc altures i baix destinat a ús comercial. En la primera planta es pot observar un bell buit dividit en tres finestrals i en la tercera i quarta planta dues balconades amb línies corbes. L'edifici està construït en carreu amb decoració de tipus floral. En el primer pis s'observen també dues circumferències, distintiu del corrent modernista vienesa Sezession. Les baranes de les balconades estan elaborades en ferro i presenten una decoració de tipus vegetal. Referències
Edificio en calle Sant Nicolau 35 de Alcoy

El edificio en la calle Sant Nicolau 35, situado en la ciudad de Alcoy (Alicante), España, es un edificio residencial de estilo modernista valenciano construido en el año 1908, que fue proyectado por el arquitecto Timoteo Briet Montaud.​ Descripción La fachada fue realizada por el arquitecto contestano Timoteo Briet Montaud en 1908. El edificio tiene cinco alturas y bajo destinado a uso comercial.​ En la primera planta se puede observar un bello hueco dividido en tres ventanales y en la tercera y cuarta planta dos balcones con líneas curvas. El edificio está construido en sillería con decoración de tipo floral. En el primer piso se observan también dos circunferencias, distintivo de la corriente modernista vienesa Sezession.​ Las barandillas de los balcones están elaboradas en hierro y presentan una decoración de tipo vegetal.​ Referencias Bibliografía Doménech Romá, Jorge (2010). Modernismo en Alcoy, su contexto histórico y los oficios artesanales. Editorial Aguaclara. pp. 361-366. ISBN 978-84-613-8233-0. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Edificio en calle Sant Nicolau 35 de Alcoy.
Pont de la Petxina

El Pont de la Petxina és un dels ponts que es troben a la ciutat d'Alcoi, a la comarca de l'Alcoià (País Valencià). És obra de l'arquitecte Eduardo Miera i les seues obres es van realitzar entre els anys 1861 i 1863. Va ser construït per executar la carretera de Xátiva a Alacant en 1861. El pont salva un barranc entre l'avinguda de l'Albereda i l'avinguda de Juan Gil-Albert, de manera que uneix els dos vials. Consta de cinc arcs de mig punt de 11,15 metres i disposa d'una altura considerable de 28,60 metres. És un pont construït en pedra, amb un dibuix cuidat al detall, acuradament treballat. Va ser ampliat amb una llosa volada de formigó armat. Vegeu també Pont de Sant Roc Referències
Puente de la Pechina

El puente de la Pechina es uno de los puentes que se encuentran en la ciudad de Alcoy (provincia de Alicante, Comunidad Valenciana, España). Es obra del arquitecto Eduardo Miera y sus obras se realizaron entre los años 1861 y 1863. Descripción Fue construido para ejecutar la carretera de Játiva a Alicante en 1861. El puente salva un barranco entre la avenida de la Alameda Camilo Sesto y la avenida de Juan Gil-Albert, uniendo ambos viales. Consta de cinco arcos de medio punto de 11,15 metros y dispone de una altura considerable de 28,60 metros. Es un puente construido en piedra, con un dibujo cuidado al detalle, cuidadosamente trabajado. Fue ampliado con una losa volada de hormigón armado. Véase también Puente de San Roque Bibliografía Jaén i Urban, Gaspar (1999). Instituto de Cultura Juan Gil-Albert, Colegio Territorial de Arquitectos de Alicante, ed. Guía de arquitectura de la provincia de Alicante. p. 12. ISBN 8477843538. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Puente de la Pechina.
Edifici del Parc de Bombers (Alcoi)

L'Edifici del Parc de Bombers, situat al carrer Gonçal Barrachina, 6 i 8 de la ciutat d'Alcoi (l'Alcoià), País Valencià, és un edifici privat d'estil modernista valencià construït l'any 1915, que va ser projectat per l'arquitecte Vicent Pascual Pastor. Descripció Situat proper a la plaça d'Espanya, va ser construït a instàncies de la companyia d'assegurances La Unió Alcoiana, mercantil que gestionaria el servici d'extinció d'incendis des de l'any 1888 fins a 1955. Actualment l'edifici segueix sent propietat de la mateixa empresa. D'arquitectura singular, suposa un important llegat per a la comprensió de la industrialització de la ciutat d'Alcoi. L'edifici segueix les directrius de l'estil modernista art nouveau. Consta de planta baixa i una altura. En ell destaca la seua ornamentació en pedra i la seua disposició simètrica. En l'ornamentació de l'edifici és molt possible que treballara l'escultor Ramón Ruiz, que també va intervindre a la Casa del Pavo. Referències Bibliografia Doménech Romá, Jorge. Modernismo en Alcoy, su contexto histórico y los oficios artesanales (en castellà). Editorial Aguaclara, 2010, p. 465-474. ISBN 978-84-613-8233-0.
Edificio del Parque de Bomberos (Alcoy)

El Edificio del Parque de Bomberos, situado en la calle Gonçal Barrachina números 6 y 8 de la ciudad de Alcoy (Alicante), España, es un edificio privado de estilo modernismo valenciano construido en el año 1915, que fue proyectado por el arquitecto Vicente Pascual Pastor.​ Descripción Situado próximo a la plaza de España, fue construido a instancias de la compañía de seguros La Unión Alcoyana, mercantil que gestionaria la extinción de incendios desde el año 1888 hasta 1955. Actualmente el edificio sigue siendo propiedad de la misma empresa. De arquitectura singular, supone un importante legado para la comprensión de la industrialización de la ciudad de Alcoy. El edificio sigue las directrices del estilo modernista art nouveau. Consta de planta baja y una altura. En él destaca su ornamentación en piedra y su disposición simétrica.​ En la ornamentación del edificio es muy posible que trabajase el escultor Ramón Ruiz, que también intervino en la Casa del Pavo.​ Referencias Bibliografía Doménech Romá, Jorge (2010). Modernismo en Alcoy, su contexto histórico y los oficios artesanales. Editorial Aguaclara. pp. 465-474. ISBN 978-84-613-8233-0. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Edificio del Parque de Bomberos.
Plaça d'Espanya (Alcoi)

La plaça d'Espanya d'Alcoi (l'Alcoià), País Valencià és un dels espais públics més cèntrics i emblemàtics de la ciutat. L'ajuntament d'Alcoi va encarregar l'arquitecte valencià Santiago Calatrava la remodelació de la plaça, en la qual va dissenyar una sala subterrània multiusos, la Llotja de Sant Jordi, que es va inaugurar al maig de 1995. En aquesta plaça es troben alguns dels monuments més destacats de la ciutat, com l'Ajuntament d'Alcoi, la Llotja de Sant Jordi obra de l'arquitecte Santiago Calatrava, l'Església de Santa Maria o el Teatre Calderón. També s'accedeix des d'ella a l'emblemàtica plaça de Dins. A la plaça, antigament denominada plaça de la Constitució, es trobaven dos monuments hui dia desapareguts, el Convent de Sant Agustí, d'estil gòtic valencià, que va ser derrocat durant la guerra civil espanyola i el quiosc modernista d'Alcoi, una edificació pública d'estil modernista valencià, obra de l'arquitecte alcoià Joaquín Aracil Aznar, també desaparegut. A la plaça tenen lloc alguns dels actes més importants de la festa de Moros i Cristians d'Alcoi o de la Cavalcada de Reyes Mags d'Alcoi. La majoria d'edificis i monuments que la conformen són d'estil clàssic o academicista i confereixen, per tant, un aspecte clàssic a la mateixa. El perímetre de la plaça és un rectangle irregular, més estreta en un dels seus extrems. La plaça és lleugerament més baixa i estreta en la part de l'Església de Santa Maria i més alta i ampla en la part que dona a l'ajuntament d'Alcoi, per això, es troba lleugerament inclinada. Vegeu també Llotja de Sant Jordi Església de Santa Maria Ajuntament d'Alcoi Plaça de Dins Teatre Calderón Convent de Sant Agustí d'Alcoi Quiosc modernista d'Alcoi Referències
Plaza de España (Alcoy)

La plaza de España de Alcoy (Alicante), Comunidad Valenciana es uno de los espacios públicos más céntricos y emblemáticos de la ciudad. Descripción El ayuntamiento de Alcoy encargó al arquitecto valenciano Santiago Calatrava la remodelación de la plaza, en la que diseñó una sala subterránea multiusos, la Lonja de San Jorge, que se inauguró en mayo de 1995. En esta plaza se hallan algunos de los monumentos más destacados de la ciudad, como el Ayuntamiento de Alcoy, la Lonja de San Jorge obra del arquitecto Santiago Calatrava, la Iglesia de Santa María o el Teatro Calderón. También se accede desde ella a la emblemática plaza de Dins. En la plaza, antiguamente denominada plaza de la Constitución, se hallaban dos monumentos hoy en día desaparecidos, el Convento de San Agustín, de estilo gótico valenciano, que fue derribado durante la guerra civil española y el quiosco modernista de Alcoy, una edificación pública de estilo modernista valenciano, obra del arquitecto alcoyano Joaquín Aracil Aznar, también desaparecido. En la plaza tienen lugar algunos de los actos más importantes de la fiesta de Moros y Cristianos de Alcoy y de la Cabalgata de Reyes Magos de Alcoy. La mayoría de edificios y monumentos que conforman la plaza son de estilo clásico o academicista y confieren por tanto, un aspecto clásico a la misma. El perímetro de la plaza es un rectángulo irregular, más estrecha en uno de sus extremos. La plaza es ligeramente más baja y estrecha en la parte de la iglesia de Santa María y más alta y ancha en la parte que da al ayuntamiento de Alcoy, por tanto, se halla ligeramente inclinada. Véase también Lonja de San Jorge Iglesia de Santa María Ayuntamiento de Alcoy Plaza de Dins Teatro Calderón Convento de San Agustín de Alcoy Quiosco modernista de Alcoy Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Plaza de España.
Torre Carrals

La Torre Carrals és una torre de guaita situada a la partida Torrecarrals, al municipi de Dénia (Marina Alta), dins d'una propietat privada, sobre un turó a 47 msnm i a uns quatre quilòmetres de la costa, en una plana entre els municipis de Dénia i Ondara. Està declarada Bé d'Interès Cultural. Construïda entre els segles XVI i XVII, com a element exempt, més tard va ser adossada a una construcció destinada a habitatge. La torre és de planta quadrada, atalussada a la base, d'uns 5 m d'amplada i 12 m d'alçada. De fàbrica de maçoneria, amb les cantonades reforçades amb carreus, amb petites obertures a totes les cares i matacans volats rematant els 4 alçats, dels quals només l'orientat a llevant es conserva íntegre, en els altres tan sols estan les mènsules. L'habitatge adossat emmascara l'accés. L'estat exterior és bo. Referències
Torre Horadada

La torre vigía de la Horadada (en valenciano, Torre Foradada) es una atalaya defensiva del siglo XVI en la Torre de la Horadada, pedanía de Pilar de la Horadada en la provincia de Alicante (Comunidad Valenciana, España). Como otras torres costeras levantinas, fue construida durante el reinado de Felipe II para avistar ataques berberiscos.​ Es Bien de Interés Cultural con registro ministerial número RI-51-0009150 de 28 de noviembre de 1995.​ Historia Levantada sobre una torre anterior, acabó de construirse en 1591 por el ingeniero Cristóbal Antonelli. Durante el reinado de Felipe II se proyectó un sistema de atalayas costeras que defendieran el litoral del Levante español ante las incursiones de piratas berberiscos. De este modo, la torre Horadada marcó el límite sur del antiguo Reino de Valencia y también sirvió como punto de defensa del río Seco y del mar Menor.​ En 1588, cuando se acercó a la costa una galeota corsaria, la Horadada dio aviso a la torre de la Encañizada; episodio similar sucedió en 1657, cuando dos galeotas entraron por la cercana punta del Gato y capturaron a decenas de habitantes.​ Alrededor del edificio se formó un poblado marinero y se consolidó el núcleo poblacional de Pilar de la Horadada —como atestigua la construcción en 1616 de la ermita del Sagrado Corazón—, que se convirtió en residencia de verano para familias de Orihuela, Murcia y la Vega Baja del Segura.​ En 1787 contaba con dos torreros y un atajador, en tanto que en 1850 su propiedad pasó del Cuerpo de Ingenieros al de Carabineros.En 1870 se encontraba en estado de abandono, pese a presentar un edificio adosado con estancias para el oficial, los carabineros y almacenes. Aunque durante un tiempo volvió a utilizarse para el telégrafo óptico, finalmente fue vendida en subasta pública al Conde de Roche en el siglo XIX, casa que aún tiene su titularidad.​ Características Se encuentra entre las playas del Puerto y del Conde,​ a nueve metros del nivel del mar sobre la punta Horadada, saliente rocoso que le da su nombre; otra versión apunta que este proviene de la disposición de los pisos del edificio, conectados por un agujero central.​ Se trata de una torre en mampostería de base troncocónica de un diámetro de unos 15 m, con un revestimiento enlucido y almenada, con varias ventanas y tres pisos, con los que se aproxima a los 20 m de altura. Se accede al interior desde la vivienda particular a la que está adosada.​ Su interior de diseño intrincado fue proyectado para dificultar su conquista a los posibles asaltantes.​ Para su defensa, se tiene constancia de que en 1787 contaba con una culebrina de bronce y un cañón de hierro. Desde 1905 se encuentra adosada a una vivienda particular. Ha pasado por modificaciones que le han configurado su aspecto actual con grandes ventanas y el escudo nobiliario de los condes de Roche, mientras que han desaparecido aspilleras, troneras, matacanes y el acceso original desde la mitad del cuerpo de la construcción.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Torre Horadada.
Torre Bombarda

La torre de la Bombarda és una torre defensiva del segle xvi que se situa en l'extrem nord de la serra Gelada, sobre un penya-segat, al costat del far de Punta Albir, a l'Alfàs del Pi. Té quatre metres d'alçària i servia per avisar dels freqüents atacs dels pirates barbarescs. Tan sols en queda la sabata poligonal i la planta és un hexàgon irregular. Va ser construïda en maçoneria irregular feta amb morter de calç. Queden restes d'arrebossat pel que seria possible que hagués estat completament arrebossada. Sobre la sabata s'observa l'arrencada dels murs del cos de torre, ara és de planta quadrada, forma que va haver de tenir la part de l'estada. Vegeu també Béns d'Interès Cultural de la província d'Alacant Referències
Torre de San José (Tabarca)

La torre de San José,​ también conocida como castillo de San José,​ es una torre de vigilancia costera situada en el municipio español de Alicante, en la provincia homónima (Comunidad Valenciana). La fortaleza se encuentra ubicada en la isla de Tabarca y fue construida en el siglo XVIII. Historia Fue proyectada por el ingeniero Baltasar Ricaud en 1789, teniendo una planta cuadrada de alzado en forma de pirámide truncada.​ El edificio fue mandado construir por Real Orden del 12 de septiembre de 1790, con algunas modificaciones respecto al proyecto original. Fue construido en mampostería y consta de tres plantas. Durante la primera guerra carlista la torre de San José fue empleada como presidio para acoger a los carlistas detenidos, siendo empleada con posterioridad como cuartel de la Guardia Civil.​ En fechas recientes ha sido utilizada como almacén del Instituto de Ecología Litoral. Notas Referencias Bibliografía Parodi, Armando (2018). Crónicas de Nueva Tabarca. Ayuntamiento de Alicante.
Ermita de Sant Francesc de Paula

L'ermita de Sant Francesc de Paula està situada a Gaianes (Comtat, País Valencià). Està situada al vessant de la serra de Benicadell, al nord del municipi, en una zona conegut com la lloma del calvari. El camí que part de Gaianes cap a l'ermita, està envoltat per casalicis de viacrucis. La seua advocació està dedicada a Sant Francesc de Paula, patró de la població. Així, quan Juan Merita era procurador dels comtes de Cocentaina, el comte va atorgar permís per construir una ermita en la lloma del calvari el 27 de maig de 1694. La seua construcció data de principis del segle xviii. A la dreta de l'ermita, es troba una font i un panell de ceràmica amb la representació de Sant Francesc de Paula. Aquesta representació rep popularment el nom d'el santet, per la seua reduïda grandària. El conjunt arquitectònic conté un pòrtic, la zona oratòria, una creu de pedra, la sagristia i la casa de l'ermità. També, l'ermita està proveïda d'una zona recreativa. A l'Església de Sant Jaume Apòstol de Gaianes, es conserva una relíquia del patró. Des d'aquesta església parteix una romeria, durant les festes patronals, a l'ermita amb la imatge de Sant Francesc de Paula. Es realitza el diumenge de festes. Referències