Ermita de la Mare de Déu del Loreto (Xelva)

L'ermita de la Mare de Déu de Loreto (també, ermita de la Nostra Senyora de Loreto o ermita del Loreto) és un santuari de Xelva, a la Comunitat Valenciana. Situada al sud-est de la població, al camí de Carrers -on es trobava l'antic nucli musulmà de «Benajuay». Està declarada Bé de rellevància local Codi 46.10.106-016. Història Se'l té per l'ermitori més antic de Xelva (segle XIV): el seu origen es remunta a finals del segle XIV, com a primer assentament dels franciscans a la zona (1390). Segons la tradició, els primers cinc frares de sant Francesc d'Assís van venir a Xelva amb el primer vescomte de Chelva, don Pedro Ladrón de Vilanova, després d'un viatge d'aquest a Itàlia, on va visitar la Santa Casa de Loreto. Els franciscans van fundar el convent de Sant Francesc portant amb ells la devoció a la Mare de Déu de Loreto. A finals del segle XVI (1599), l'ermita es va cedir (per la seva proximitat) als moriscs del «poblat de Benajuay», llavors habitat per una seixantena de famílies, quedant l'església annexa a la rectoria de la Vila, i amb l'obligació del rector de celebrar-hi «totes les festes segona missa», sentir-la al Loreto». Al llarg del temps l'edifici ha patit ampliacions i remodelacions: la primera documentada va tenir lloc de la mà del devot Jaume Mares (progenitor del pare Vicent Mares), que «va renovar el seu altar, afegint-hi les rematades», i fent portar de València «una imatge d'embalum» (1639), seguida amb altres actuacions: altar de Sant Joaquim (1647); capella major (1650); pintures en sagristia (1651); altar de la Santíssima Trinitat (aquest va ser el quart altar, ofert per Silvestre Mares, germà de Jaume), que «ho va daurar a costa seva»; seguit pel cinquè altar (Sant Llorenç, Sant Pere i l'Arcàngel Sant Miquel), el 1600. Mitjan el segle XIX (1847), Xelva comptava amb nou ermites: Sant Joaquim, Santa Creu, Ntra. Sra. de la Soledat, Ntra. Sra. dels Desemparats, Ntra. Sra. de Loreto, Ntra. Sra. del Remei, Ntra. Sra. de Monserrat, Sant Sebastià; les tres últimes destruïdes durant la I Guerra Carlista (1833-1840). L'aspecte actual de l'ermita correspon a la darrera rehabilitació (1991). Anys enrere (el 2005) va tenir lloc el robatori de la campana de l'ermita, ubicada a l'espadanya. Ubicació i descripció El pare Vicent Marés la situa «A la part de l'Orient de la vila de Xelva, al mateix camí ral de València, enmig del florit hort», «a l'ombra de devots i penitents xiprers». Orientada d'est (capçalera) a oest (peus), l'entrada amb porxada ve precedida per una breu placeta ornada d'alts xiprers: a la façana septentrional (evangeli) posseeix a manera de porxo per a caminants ia la meridional (epístola) es troba la casa del santer. De murs emblanquinats i ben conservada, el seu aspecte extern destaca per la robustesa de la fàbrica de maçoneria. Posseeix cobertura de teula àrab a doble vessant, i mostra aparença antiga malgrat les remodelacions i ampliacions sofertes. A l'hastial de la façana dels peus -sobre l'atri exterior rebaixat- hi llueix una sòlida espadanya d'una sola obertura amb una cobertura triangular, de teula. La primera descripció del santuari data de mitjans dels anys seixanta del segle XX (1966) i correspon a l'escriptor i periodista valencià Luis B. Lluch Garín, que va visitar el lloc en companyia de l'arxiprest (N'Aureli) i dels santers: L'ermita que descriu el periodista té el pis cobert amb rajoles blanques i negres, formant greca allargada. El sòcol imita un aparell de carreuat, amb quatre massisses pilastres que arrenquen de les parets, sostenint uns arcs apuntats, entre els quals s'estén «una volta per aresta amb florons» a la cruïlla de la nervadura. Dels murs pengen alguns quadres: Mare de Déu del Pilar, sant Antoni, Ecce-Homo, Immaculada Concepció, Mare de Déu dels Desemparats. Sobre la pila de l'aigua beneïda, «que és una tassa de pedra tallada sostinguda per una columna llaurada», un relleu platejat incrustat a l'arrebossat, representant la Mare de Déu de la Cova Santa. A banda i banda del presbiteri hi ha dos quadres: un de sant Josep i un altre de la Mare de Déu del Pilar sobre mènsules, amb búcars de flors. Els esglaons del presbiteri llueixen atocs de fusta, amb rajoles antigues al frontis i l'arrambador. Sostre pla amb quatre petxines i escòcia simple, amb pintures de colors vius al centre, representant el Pare Etern, «amb un requadre que amaga l'anagrama de Jesús». El frontal de l'altar llueix uns xiprers i una palmera pintats. Una imatge de la Mare de Déu de Loreto, situada en una fornícula, presideix l'altar major. La imatge és d'aparença moderna, la més antiga (que era un quadre) va desaparèixer. Ha quedat, però, la semblança que el pare Marés va fer d'aquesta pintura (1681): Al cornisament del retaule hi ha una inscripció llatina: La inscripció pot traduir-se com: «Déu va preparar una casa (el ventre de Maria) on la paraula (Verb de Déu) es va fer carn» -al·ludint a la Encarnació). Un cartell al mur indica que la capella es va pintar el 1950. Descripcions posteriors diuen d'«un atri cobert a doble vessant amb bigues de fusta, finestres de doble esqueixada amb volets i poig corregut» -obra del segle xvi. La porta d'entrada és de doble fulla, amb finestres de culte emmarcades amb arc de mig punt. Sobre l'entrada hi ha una làpida de marbre fosc amb una inscripció: Així mateix, es destaca la planta rectangular, el pis de rajoles (blanques i negres) i la volta d'arestes amb flors en tres trams, basada en dos arcs apuntats recolzats en grans pilastres. El presbiteri està elevat sobre esglaons, amb coberta plafonada, conformant un conjunt molt lluminós. La imatge de la Verge de Loreto és obra moderna. La primitiva (pintada) es va perdre durant la revolució espanyola de 1936, encara que els elements arquitectònics del temple van quedar pràcticament intactes. Patronatge i vinculació A més del seu patró i benefactor (Pedro Lladre de Vilanova, I Vescomte de Chelva), es troba vinculat a aquesta ermita el savi rector de Xelva, Vicent Marés, que va dedicar la seva cèlebre obra La Fènix Troyana (1681) y a la Santíssima Verge la nostra Senyora del Loreto, de qui diu és «verdadera luz de las tinieblas, norte y guía de los felices partos, salud de los enfermos, madre de los afligidos y desconsolados y universal amparo de los hijos de esta villa». Culte i tradició L'onomàstica de la Verge de Loreto té lloc el diumenge següent a la celebració de la Verge de Tejeda (8 de setembre), consisteix en una missa a l'ermita, després de la qual els confrares del Loreto reparteixen les tradicionals «coques de la Verge». Referències Bibliografia Error: hi ha títol o url, però calen tots dos paràmetres.«». Lluch Garín, Luis B. Caja de Ahorros de Valencia. Ermitas y paisajes de Valencia. Imprime Papelería Vila, S.A., 1980, tomo I. ISBN 84-500-3983-5. Madoz, Pascual. Diccionario Geográfico-Estadístico-Histórico de España y sus posesiones de ultramar. La Ilustración. Est. Tipográfico-Literario Universal, 1847, tomo VII. Mares, Vicente. «XXVI: Del milagroso santuario de la Virgen del Loreto». A: La Fénix Troyana. Segunda. Imprenta «La Federació», 1931. Torralba Rull, Jerónimo. Erario de santuarios. La arquitectura religiosa de Chelva. Real Academia de Cultura Valenciana [Col·lecció: Pobles i llocs del Regne de València, n.º 2], 2004. ISBN 84-96068-51-X.