NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Els Arcs (Castell de Castells)

El paratge dels Arcs és un indret al terme municipal de Castell de Castells, a la comarca valenciana de la Marina Alta. Situat en l'àmbit de la serra de la Serrella, es caracteritza per les formacions càrstiques que han donat origen a capritxoses formes rocoses al vessant escarpat de la serra. La monumentalitat d'aquestes formacions geològiques mereix la seua protecció i conservació amb la declaració com a Paratge natural municipal per acord del Consell de la Generalitat Valenciana de 17 de març de 2005, amb una superfície de 401,33 hectàrees. Valors paisatgístics, naturals i patrimonials El paratge dels Arcs s'emmarca en l'àmbit de la Serrella, una serra del sistema prebètic valencià amb altituds que superen els 1.300 metres d'alçada que contrasten amb les profundes valls i fondalades que configuren el conjunt. Els Arcs esdevenen singulars construccions de pedra que l'acció de l'aigua i altres agents erosius han anat esculpint sobre la roca calcària. El mateix nom prové precisament de la forma d'arc que adopten. A la mateixa serra de la Serrella, però al vessant nord, podem trobar el paratge dels Frares de Quatretondeta, on les roques han format imponents agulles pètries. Dins dels límits del Paratge Natural Municipal es troben dos elements patrimonials, ambdós catalogats com Béns d'Interés Cultural. Es tracta del Castellet de la Serrella, a una altura de 1.051 metres sobre la penya de Castellet; i l'Esbardal de Miquel el Serril, un conjunt de pintures rupestres de tipus llevantí. Les comunitats vegetals rupícoles representen la vegetació millor adaptada a l'entorn pedregós dels Arcs. Els boscos de pins i carrasques dominen l'entorn menys escarpat, tot i que els incendis i la pressió humana ha alterat l'indret. Respecte a la fauna cal destacar la presència en la zona d'espècies de gran interès, entre les quals es compten rapaces com l'àguila de panxa blanca, l'àguila reial, el falcó pelegrí i el duc; rèptils com la colobra bastarda, el fardatxo ocel·lat o l'escurçó ibèric i mamífers com la fagina. Infraestructures El paratge compta amb una xarxa de senders que permeten recórrer i conèixer l'indret. Es tracta de 8 senders senyalitzats i catalogats com a Senders de petit recorregut. Referències
Els Arcs

Els Arcs es un paraje natural municipal, con una superficie de 401,33 ha, está situado en el término municipal de Castell de Castells en la provincia de Alicante (Comunidad Valenciana, España). En el ámbito de la sierra de la Serrella, geológicamente pertenece a los relieves del sistema prebético. Fue declarado paraje natural municipal por Acuerdo del Consell de la Generalidad Valenciana de fecha 17 de marzo de 2005. Características físicas Se trata de un territorio caracterizado por su accidentada orografía, con montañas que alcanzan altitudes superiores a los 1300 m s. n. m. entre las que se disponen profundos valles que descienden vertiginosamente hacia la cercana costa. En este contexto, el ámbito del paraje tiene su cota máxima en la Penya de l'Hedra, con 1110 m s. n. m. de altitud, mientras que la cota mínima no baja de los 600 m s. n. m. y se situaría en la zona más septentrional del mismo. Paisaje La acción del agua de lluvia sobre las rocas calcáreas que conforma los relieves ha dado origen a caprichosas formas, que conforman un atractivo paisaje. El nombre de Els Arcs deriva precisamente de la forma de arco que adoptan unas formaciones rocosas existentes en el paraje. El atractivo paisajístico del entorno puede considerarse como de primer orden, con relieves elevados de apariencia casi alpina, y con los profundos cauces de las ramblas que en época de lluvias ofrecen el impresionante espectáculo de las aguas torrenciales. Los puntos altos ofrecen al caminante que se atreve a alcanzarlos unas panorámicas vertiginosas de montañas y valles, con el Mediterráneo como decorado de fondo, enmarcando el conjunto. Flora Cuenta con pequeños bosquetes de carrasca, en los que se intercalan algunos ejemplares de arce, fresno y roble valenciano, acompañados por el cortejo florístico característico de estos bosques. Sin embargo, las formaciones arbóreas predominantes en la actualidad son los pinares de pino carrasco, cuyas mejores masas se sitúan en las cotas más altas del paraje. También merecen destacarse por su interés las comunidades vegetales de los roquedos y paredones de la zona, que cuentan con especies de alto valor para la conservación. Fauna Respecto a la fauna cabe destacar la presencia en la zona de especies de gran interés, entre las que se cuentan rapaces como el águila perdicera, el águila real, el halcón peregrino y el búho real; reptiles como la culebra bastarda, el lagarto ocelado o la víbora hocicuda y mamíferos como la garduña. Enlaces externos Texto de la Declaración de Paraje Natural (enlace roto disponible en Internet Archive; véase el historial, la primera versión y la última).
Embassament d'Escalona

L'embassament d'Escalona és un embassament del riu Escalona, afluent del Xúquer, situat al terme municipal de Navarrés (Canal de Navarrés, País Valencià). La presa fou construïda el 1995 i és de laminació amb l'objectiu de regular les revingudes de l'Escalona i els rius i rambles que conflueixen en ell. Després de la pantanada de Tous (1982) quan l'Escalona va ser un dels afluents que provocaren la fallida de la presa de Tous, les autoritats decidiren construir aquesta presa a la vegada que reconstruïen la de Tous. Té una capacitat màxima de 143 hm³ tot i que es manté en un volum mitjà de 90. En total abasta una superfície de 460 hectàrees amb un sobreeixidor de làmina lliure amb capacitat de 7.913,4 m³ per segon. L'embassament d'Escalona pertany a la Confederació Hidrogràfica del Xúquer.
Embalse de Escalona

El embalse de Escalona o presa de Escalona, es un paraje situado en el municipio de Navarrés, en la provincia de Valencia, Comunidad Valenciana, España. Pertenece a la Confederación Hidrográfica del Júcar. Historia Después de la pantanada de Tous (1982), en la que el río Escalona fue uno de los afluentes que provocaron la quiebra de la presa de Tous, las autoridades decidieron construir esta presa y, a su vez, reconstruir la de Tous. Se construyó en el año 1995 en el cauce del río Escalona, afluente del Júcar. Esta presa es de laminación, por lo que fue concebida para disminuir los daños que una posible nueva riada pudiera ocasionar. Tiene un volumen normal de embalse de 90 hm³ y máximo de 143 hm³ y abarca una superficie de 460 ha. El aliviadero es de lámina libre con una capacidad de 7913,4 m³ por segundo. Enlaces externos
Embassament de Forata

L'embassament de Forata és un embassament del riu Magre, afluent del Xúquer, situat al municipi valencià de Iàtova (Foia de Bunyol), als peus de les serres de Malacara (nord) i Martés (sud). Va ser construït el 1969 amb una capacitat de 37 Hm³ i una superfície de 231 Ha. La presa és de gravetat i pertany a la Confederació Hidrogràfica del Xúquer. Esdeveniments Durant les tasques d'extinció dels incendis d'Andilla i Cortes de Pallars en juny i juliol de 2012, dos helicòpters es van accidentar i van caure al pantà de Forata quan es disposaven a carregar aigua, resultant mort un dels brigadistes que viatjava en l'helicòpter. Referències
Embalse de Forata

El embalse de Forata se encuentra situado en el municipio de Yátova, en el interior de la provincia de Valencia (Comunidad Valenciana, España). Pertenece a la Confederación Hidrográfica del Júcar. Se construyó en el año 1969 en el cauce del río Magro sobre una superficie de 231 hectáreas y con una capacidad máxima de 37 hm³. Tiene una presa de gravedad.​ Historia Debido a que se encontraba solamente al 14,16 % de su capacidad, pudo amortiguar parte de los efectos de la DANA de 2024. El embalse de Forata jugó un papel esencial reteniendo gran parte de las precipitaciones que cayeron entonces en la cuenca del río Magro. Aunque hubo que desembalsar parte del agua para evitar sobrepasar la capacidad (y por tanto provocar la ruptura) de la presa, el caudal que se liberó (1000 m³/s) fue menor a la entrada de agua en el embalse (2000 m³/s), demostrando una gran eficacia en limitar el mismo y evitar una riada aún más devastadora que hubiese tenido lugar de no haber existido el embalse. Por desgracia, esto no evitó las inundaciones río abajo debido a la intensidad de las lluvias, pero sí previno una catástrofe mayor.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Embalse de Forata.
Barrage de Forata

Le barrage Forata se trouve dans la commune de Yátova, dans l'arrière-pays de la province de Valence, en Espagne. Il fut construit en 1969 sur la rivière Magro, son lac couvre une surface de 231 hectares avec une capacité maximale de 37 hm³. Ce barrage appartient à la Confederación Hidrográfica del Júcar (es). Le barrage de Forata a joué un rôle essentiel lors de la goutte froide de 2024 en Espagne. En effet, il était rempli seulement à 14,16 % avant le début des événements et cela a permis de réduire l'ampleur de phénomène en retenant une partie du débit du Magro. Ceci n'a pas évité les inondations qui ont eu lieu en aval, mais une catastrophe encore plus importante aurait certainement eu lieu s'il n'y avait pas eu le barrage. Notes et références Liens externes Portail de l’Espagne Portail de l’eau
Embassament de Loriguilla

L'embassament de Loriguilla, acabat l'any 1967, es localitza a la conca del riu Túria, entre els termes municipals de Xulilla i Loriguilla, a 63 km de la ciutat de València, en la província de València, Comunitat Valenciana, Espanya. La presa, de titularitat estatal, a través de la Confederació Hidrogràfica del Xúquer, és una presa de tipus gravetat en formigó en massa amb planta corba amb un radi de curvatura de 400 metres, perfil triangular amb talús 0,05 aigües amunt i 0,75 aigües avall i una alçada de 57,50 metres sobre el llit del riu i alçada màxima sobre fonaments de 78,67 metres; té una longitud de coronació de 198 metres. Els usos reconeguts de la presa són els següents: Abastament urbà. Abastament i regulació per a regadiu. Producció hidroelèctrica: aigües avall de la presa de Loriguilla (peu de presa) es localitza la Central Hidroelèctrica de Xulilla, amb una capacitat instal·lada de 10,40 MW. El sobreeixidor se situa sobre la coronació de la presa a la part central, amb un perfil tipus Creager. L'abocador es compon de quatre obertures de 13,75 metres de llum separats per piles amb perfils hidrodinàmics Joukowsky tancats per comportes Taintor de 13,25 m x 7 m, els mecanismes d'accionament s'allotgen a l'interior de les piles. El desguàs de fons se situa en el centre de la presa i consta amb un únic conducte amb revestiment metàl·lic. La presa també compta amb dues preses: la superior, destinada a la central elèctrica de peu del presa, l'eix es localitza a la cota 285 msnm i un diàmetre de 2,5 m, i la inferior, destinada al reg, amb un diàmetre de 1,4 m, l'eix es localitza a la cota 275 msnm. L'embassament ocupa una superfície màxima de 364 ha i amb una capacitat màxima de 71 hm³. La seua construcció va obligar a desplaçar a altres ubicacions les localitats de Loriguilla i Domenyo, les terres més fèrtils quedarien sota les aigües.
Embalse de Loriguilla

El embalse de Loriguilla, terminado en el año 1965, se localiza en la cuenca del río Turia, entre los términos municipales de Chulilla y Loriguilla, a 63 km de la ciudad de Valencia, en la provincia de Valencia, Comunidad Valenciana, España. Descripción El embalse ocupa una superficie máxima de 364 ha y con una capacidad máxima de 71 hm³. Su construcción obligó a desplazar a otras ubicaciones las localidades de Loriguilla y Domeño, cuyas tierras más fértiles quedarían bajo las aguas. Los usos reconocidos del embalse son los siguientes: Abastecimiento urbano. Abastecimiento y regulación para regadío. Producción hidroeléctrica: aguas abajo de la presa de Loriguilla (pie de presa) se localiza la Central Hidroeléctrica de Chulilla, con una capacidad instalada de 10,40 MW. Presa La presa, de titularidad estatal, a través de la Confederación Hidrográfica del Júcar, es una presa de tipo gravedad en hormigón en masa con planta curva con un radio de curvatura de 400 metros, perfil triangular con talud 0,05 aguas arriba y 0,75 aguas abajo y una altura de 57,50 metros sobre el lecho del río y altura máxima sobre cimientos de 78,67 metros; tiene una longitud de coronación de 198 metros. El aliviadero se sitúa sobre la coronación de la presa en su parte central, con un perfil tipo Creager. El vertedero se compone de cuatro vanos de 13,75 metros de luz separados por pilas con perfiles hidrodinámicos Joukowsky cerrados por compuertas Tainter de 13,25 × 7 m, cuyos mecanismos de accionamiento se alojan en el interior de las pilas. El desagüe de fondo se ubica en el centro de la presa y consta con un único conducto con revestimiento metálico. La presa también cuenta con dos tomas: la superior, destinada a la central eléctrica de pie del presa, cuyo eje se localiza en la cota 285 m s. n. m. y un diámetro de 2,5 m, y la inferior, destinada al riego, con un diámetro de 1,4 m, cuyo eje se localiza en la cota 275 m s. n. m. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Embalse de Loriguilla.
Embalse de Loriguilla

Embalse de Loriguilla är en dammbyggnad i Spanien. Den ligger i provinsen Província de València och regionen Valencia, i den östra delen av landet, 250 km öster om huvudstaden Madrid. Embalse de Loriguilla ligger 405 meter över havet. Terrängen runt Embalse de Loriguilla är kuperad åt sydväst, men åt nordost är den platt. Runt Embalse de Loriguilla är det glesbefolkat, med 11 invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Villar del Arzobispo, 9,3 km nordost om Embalse de Loriguilla. Omgivningarna runt Embalse de Loriguilla är i huvudsak ett öppet busklandskap. Kommentarer Källor
Ermita de Sant Antoni (Alcalà de Xivert)

L'Ermita de Sant Antoni de Pàdua d'Alcalà de Xivert està situada a la part meridional de la zona costanera d'Alcossebre, al nucli poblacional de Capicorb, molt a prop del terme de Torreblanca i a la vora del mar. Dista 10 km d'Alcalà de Xivert. Ha estat qualificada com a Bé de Rellevància Local amb la categoria de Monument d'Interès Local. Història En 1690 es va trobar en la platja una imatge de Sant Antoni de Pàdua i en 1773, Gabriel Ebrí, prevere beneficiat de l'església parroquial d'Alcalà de Xivert, construeix l'ermita, que fou beneïda el 19 de gener de 1774. A finals de novembre o principis de desembre de 1780 mor Gabriel Ebrí, i en el seu darrer testament, a més d'unes propietats atorgades per al manteniment del culte, deixa també una imatge del sant que és la que actualment es troba a l'ermita. El 2011 l'ermita fou restaurada i al presbiteri es va col·locar un retaule ceràmic obra de Josep Lluís Estanislao. Arquitectura La porta és de carreus llisos protegida per una porxada de construcció posterior. Al damunt, una finestra oval i, rematant el frontis, una espadanya. L'ermita té una sola nau coberta per volta de canó, de dos trams amb llunetes decorades de finestres segues emmarcades de rocalla. La rocalla s'estén per mènsules i florons. Les parets es protegeixen amb un sòcol de taulells. El presbiteri, vuitavat, presenta un altar molt senzill, amb un retaule ceràmic del sant. A un lateral del presbiteri esta col·locada l'estàtua rococó de meitat del segle xviii del sant. Festivitat Se celebra el diumenge següent al 25 de juliol, festivitat de sant Jaume el Major. Referències Bibliografia Arnau i Vallina, Joaquim; Sanz i Sancho, Joan V.; Iturat, Joaquim. El patrimoni arquitectònic gaspatxer. Alcalà de Xivert: Associació d'Amics de Mainhardt, 2001. ISBN 84-923793-3-2. Iturat, Joaquim. Las ermitas de Alcalà (I) (en castellà). Alcalà de Xivert: Associació d'Amics de Mainhardt, 1998. ISBN 84-923793-1-6. Pascual Moliner, Vicente. Tresors amagats. Les ermites de Castelló. Castelló: Diputació, 1997. ISBN 84-86895-95-2. «Testamento del Dr. Gabriel Ebrí respecto a la fundación de S. antonio de Cap i corp» (en castellà). Mainhardt, núm. 9, 4-1991, p. 35-40. Enllaços externs «Ermita de San Antonio de Padua» (en castellà). Fitxa BRL's / Ficha BRL's. Conselleria de Cultura, Educació i Esport. [Consulta: 27 abril 2016]. «San Antonio de Padua» (en castellà). Ermitas y Santuarios de la Comunidad Valenciana. Arxivat de l'original el 26 d'abril 2016. [Consulta: 27 abril 2016].
Ermita de San Antonio (Alcalá de Chivert)

La ermita de San Antonio de Alcalá de Chivert está situada en la parte meridional de la zona costera de Alcossebre, en el núcleo poblacional de Capicorb, muy cerca del término de Torreblanca y al borde del mar. Dista 10 kilómetros de Alcalá de Xivert. Historia En 1690 se encontró en la playa una imagen de San Antonio de Padua y en 1773, Gabriel Ebrí, presbítero beneficiado de la iglesia parroquial de Alcalá de Xivert, construye la ermita, que fue bendecida el 19 de enero de 1774. Arquitectura La puerta es de sillares lisos protegida por un porche de construcción posterior. Encima, una ventana oval y, rematando el frontis, con una espadaña. La ermita consta de una nave cubierta por bóveda de cañón, de dos tramos con lunetos decoradas de ventanas ciegas enmarcadas de rocalla. La rocalla se extiende por las ménsulas y florones. Las paredes se protegen con un zócalo de azulejos. El presbiterio, octogonal, presenta un altar muy sencillo, con un nicho donde se guarda la imagen del santo, estatua rococó de mitad del siglo XVIII. Festividad Se celebra el domingo siguiente al 25 de julio, festividad de Santiago. Bibliografía Arnau i Vallina, Joaquim; Sanz i Sancho, Joan V.; Iturat, Joaquim. El patrimoni arquitectònic gaspatxer. Alcalà de Xivert: Associació d'Amics de Mainhardt, 2001, pp. 44-45. ISBN 84-923793-3-2 (en catalán) Iturat, Joaquim. Las ermitas de Alcalá (I). Alcalà de Xivert: Associació d'Amics de Mainhardt, 1998, pp. 40-47. ISBN 84-923793-1-6 (en catalán) Pascual Moliner, Vicente. Tresors amagats: Les ermites de Castelló. Castelló: Diputació Provincial, 1997, pp. 223-224. ISBN 84-86895-95-2 (en catalán) Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Ermita de San Antonio.
Ermitage Saint-Antoine d'Alcalà de Xivert

L’ermitage Saint-Antoine (catalan : ermita de Sant Antoni ; espagnol : ermita de San Antonio) est situé à Alcalà de Xivert à 10 km de la commune. Il date du XVIIIe siècle. Histoire En 1690, on a trouvé sur la plage une statue de Saint Antoine de Padoue et en 1773, Gabriel Ebri, prêtre de l'église d'Alcala de Xivert, a construit la chapelle, qui a été bénie le 19 janvier 1774. La chapelle a été classée comme un Bé de Rellevància Local correspondant à la catégorie de Monument d'Interès Local du patrimoine culturel de Valence, suivant la Disposició Addicional Quinta de la Llei 5/2007 du 9 février, de la Generalitat Valenciana. Architecture La porte est en pierres lisses et est protégée par un porche de construction plus récente. Au-dessus s'ouvre une fenêtre ovale, surmontée par un clocheton. La chapelle possède une nef couverte par une voûte en berceau de deux travées avec des lunettes décorées de fenêtres aveugles encadrées de rocaille. La rocaille se prolonge en crochets et fleurons. La base des murs est couverte d'azulejos. Le chœur, octogonal, possède un autel très simple, et une niche où est gardée la statue du saint, statue de style rococo, datant du milieu du XVIIIe siècle. Traditions La fête est célébrée le dimanche qui suit le 25 juillet, fête de saint Jacques le Majeur. Bibliographie Arnau i Vallina Joaquim, Sanz i Sancho Joan V., Iturat Joaquim, El patrimoni arquitectònic gaspatxer, Alcalà de Xivert: Associació d'Amics de Mainhardt, 2001, p. 44-45, (ISBN 84-923793-3-2) Iturat Joaquim, Las ermitas de Alcalà (I), Alcalà de Xivert: Associació d'Amics de Mainhardt, 1998, p. 40-47, (ISBN 84-923793-1-6) Pascual Moliner Vicente, Tresors amagats: Les ermites de Castelló, Castelló: Diputació Provincial, 1997, p. 223-224, (ISBN 84-86895-95-2) Références Portail de l’architecture chrétienne Portail du Pays valencien
Ermita de Sant Vicent Ferrer de les Coves de Vinromà

L'Ermita de Sant Vicent Ferrer (Les Coves de Vinromà), està situada al Pla de Sant Vicent, en el camí del Mas dels Arcs, abans d'arribar al cementeri, a uns 300 m de la població. Ha estat qualificada com a Bé de Rellevància Local amb la categoria de Monument d'Interès Local. Història Fou construïda a principis del segle xvii, ja que al capdamunt de la portada apareix inscrit l'any 1614. I es pot haver edificat en commemoració del segon aniversari del pas del sant per aquestes terres. També és possible que s'iniciés la construcció a finals del segle xv com la nervadura gòtica de l'absis sembla indicar. Adossada a l'edifici estava la casa de l'ermità, però després de molts anys d'abandó, es va procedir a una rehabilitació, i es va suprimir la casa de l'ermità, deixant al descobert els contraforts, i a més a més, s'ha incidit en els voltants, creant un espai lúdic. Arquitectura Edifici d'una nau, amb contraforts que el divideixen en tres trams, a més de la capella major, i cor alt als peus. Arcs de mig punt suporten una coberta de volta de creueria simple, mentre el presbiteri té una coberta de volta de creueria amb tercelets. La façana, senzilla, està presidida per una porta de mig punt, amb un arrabà circular que encercla les dovelles, i per damunt, una finestra rectangular, i la cornisa, a dos vessants, coronada per una espadanya. Finestres sageteres il·luminen l'interior. El temple està construït en maçoneria, excepte l'arc de la porta i la part final dels contraforts, que són de carreus per a millorar la solidesa estructural. El cobert és de teula a dues aigües. Festivitat A principis del segle xx encara se celebrava una romeria anual a l'ermita, i actualment se celebra un dia de berenar i de festa. Referències Bibliografia Díaz Manteca, Eugeni. Les Coves de Vinromà: Una vila del Maestrat Històric. Castelló: Diputació, 2002. ISBN 84-89944-82-2. Gil Saura, Yolanda. Arquitectura barroca en Castellón (en castellà). Castelló: Diputació, 2004. ISBN 84-89944-93-8. Monferrer i Monfort, Àlvar «La religiositat popular l les coves de Vinrromà: temples i advocacions». Butlletí del Centre d'Estudis del Maestrat, núm. 94, juliol-desembre 2015, p. 26-52. ISSN: 0212-3975. Pascual Moliner, Vicente. Tresors amagats. Les ermites de Castelló. Castelló: Diputació, 1997. ISBN 84-86895-95-2. Sarthou Carreres, Carlos. Geografía General del Reino de Valencia. Provincia de Castellón. (Reproducció facsímil de l'edició publicada en 1913). Madrid: Confederación Española de Cajas de Ahorro, 1988. ISBN 84-7580-612-0. Enllaços externs «Ermita de San Vicente» (en castellà). Fitxa BRL's / Ficha BRL's. Conselleria de Cultura, Educació i Esport. [Consulta: 23 març 2016].