NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Jardí de Monforte

Els Jardins de Monfort, també coneguts com a l'hort de Romero, es troben a la ciutat de València, concretament al barri de l'Exposició, entre el carrer de Monfort, la plaça de la Legió Espanyola i la clínica Quirón. Forma El jardí és de reduïdes dimensions (12.000 metres quadrats), i de forma triangular i encerclat per una paret alta. Es divideix en tres parts. La primera, on se situa l'única entrada, és una zona enjardinada. Ací hi ha un gran laberint d'arbusts de poca alçada, amb una sèrie de fonts ornamentals, estàtues de marbre (el jardí en té 33 en total) i alguns tarongers entremig. Al fons, porta a la segona part situada a desnivell i envoltada amb paret. A través d'una porta reixada, i baixant uns esgraons, s'accedeix a un jardí molt menut i un palauet al fons. Finalment, la tercera part i la més gran se situa al costat de la primera i es constitueix per arbres alts i ombrívols, i hi destaca una estàtua d'estil grec i un estany amb peixos. Al bell mig, hi ha un monticle on es puja amb un camí de caragol, i d'on brolla una fonteta. Al llarg de la paret, entre l'entrada i el palauet, hi ha un passeig cobert amb flors enfiladisses, amb alguns bancs. Història Aquest jardí fou un dels molts horts presents a la riba esquerra del riu Túria, aleshores una zona poc o gens urbanitzada. El seu propietari fou Josep Vich, baró de Llaurí, qui li'l vengué el 1849 a Juan Bautista Romero Almenar, marqués de San Juan, per 80.000 reals. Així doncs, rep també el nom d'Hort de Romero. Aquest senyor decidí de construir l'actual jardí, realitzat per l'arquitecte Monleón Estellés. A la mort de Romero, passà a la seua esposa, després a Josefa Sancho Cortés, neboda seua, i en casar-se aquesta amb Joaquim Montfort Parrés fou quan passà a anomenar-se Jardí de Montfort. Els jardins foren restaurats en els anys 1940 per Javier Winthuysen Losada i les obres foren executades pel jardiner municipal Ramon Peris. Fou declarat Jardí Artístic Nacional per l'Estat el 1941. El 1970, passà a ser propietat de l'Ajuntament de València i s'obrí al públic el 1973. Referències Vegeu també Jardí d'Aiora. Jardins del Real. Avinguda de Blasco Ibáñez. Albereda de València. Enllaços externs Foto àeria.
Jardín de Monforte

De Jardín de Monforte (Nederlands: tuin op de sterke berg) is een stadspark in neoclassicistische stijl in de Spaanse stad Valencia. De toegang bevindt zich aan de Calle de Artes Gráficas. Het park heeft een oppervlakte van 12.000 m² en heeft veel fonteinen en marmeren beelden. Ook bevinden zich pergola's en vijvers in het park. Er staan cipresssen en sinaasappelbomen in de tuin en er leven veel katten. De naam van de tuin is afgeleid van de heuvel die zich in de tuin bevindt en die ook beklommen kan worden. Afbeeldingen
Santa Quitèria (la Torre d'en Doménec)

L'Església Parroquial de Santa Quitèria de La Torre d'en Doménec, a la comarca de la Plana Alta, és un lloc de culte catòlic catalogat Bé de Rellevància Local segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007); amb el codi: 12.05.103-002. Es localitza a la plaça de l'Ajuntament de la localitat i pertany al Bisbat de Sogorb-Castelló. Durant molt temps (fins al segle XIX), l'església de la Torre dels Domenges pertanyia a la parròquia de Vilanova d'Alcolea. El 19 de març de 1828 es va erigir en Parròquia i una mica més tard, en 1865 es construeix sobre el primitiu temple un de nou de majors dimensions. El nou edifici comptaria amb una nau claustral construïda seguint les pautes de l'ordre compost, amb capelles laterals, en les quals es rendiria culte als patrons de la localitat: Santa Quiteria i Sant Onofre. Referències
Iglesia de Santa Quiteria (Torre Endoménech)

La iglesia parroquial de Santa Quiteria de Torre Endoménech, en la comarca de la Plana Alta, es un lugar de culto católico catalogado Bien de Relevancia Local según la Disposición Adicional Quinta de la Ley 5/2007, de 9 de febrero, de la Generalitat, de modificación de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007); con el código: 12.05.103-002.​ Se localiza en la plaza del Ayuntamiento de la localidad y pertenece al Obispado de Segorbe-Castellón.​ Durante mucho tiempo (hasta el siglo XIX), la iglesia de Torre Endoménech pertenecía a la parroquia de Villanueva de Alcolea. El 19 de marzo de 1828 se erigió en Parroquia y un poco más tarde, en 1865 se construye sobre el primitivo templo uno nuevo de mayores dimensiones. El nuevo edificio contaría con una nave claustral construida siguiendo las pautas del orden compuesto, con capillas laterales, en las que se rendiría culto a los patrones de la localidad: Santa Quiteria y San Onofre.​​​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de Santa Quiteria.
Teatre Principal d'Alcoi

El Teatre Principal és un teatre d'Alcoi estrenat el 1838, situat entre el carrer Sant Tomàs i la Plaça de Dins. Des del 2006 fins al 2018 va tenir la seua companyia resident, La Dependent, que també estaba encarregada de gestionar la programació. L'edifici inaugurat el 1838 va ser dissenyat per l'arquitecte municipal Joan Carbonell i Satorre (1774-1854), que va utilitzar el refetor del Convent de Sant Agustí després de la desamortització. El 1879, l'interior va ser modernitzat una primera vegada per l'aleshores arquitecte municipal Josep Moltó i Valor (1848-1886). Des dels anys 1930 va ser transformat progressivament en una sala de cine. Modernitzat per segona vegada el 1979, va haver de tancar el 2003 per problemes de seguretat. Finalment va tornar a la seua funció original després d'una restauració a fons acabada el 2006, tot i que la capacitat es va reduir dels cinc cents seients originals a 285. Hi tenen lloc espectacles de música, companyies visitants de teatre professional, grups amateur de la ciutat com Teatre Circ i Bolos Teatre, així com l'Escola de Teatre per a nens de tres a quinze anys. Des del 2006 acull igualment l'espectacle de Nadal, el Betlem de Tirisiti, que fins aleshores ocupava un barracó poc adient amb capacitat reduïda. En mudar-se al Teatre Principal, aquest popular espectacle de titelles, reconegut com a Bé Immaterial d'Interés Cultural, va més que quadruplicar l'assistència en deu anys, amb més de 29.000 espectadors a la temporada 2015-2016. Referències Enllaços externs Teatre Principal d'Alcoi
Teatro Principal de Alcoy

El Teatro Principal es un teatro de Alcoy (Alicante) Comunidad Valenciana, inaugurado en 1838, situado entre la calle Santo Tomás y la Plaza de Dins. El edificio inaugurado en 1838 fue diseñado por el arquitecto municipal Juan Carbonell Satorre (1774-1854), que utilizó el refectorio del Convento de Sant Agustí después de la desamortización. En 1879, el interior fue modernizado por primera vez por el entonces arquitecto municipal Josep Moltó i Valor (1848-1886). Desde los años 1930 fue transformado progresivamente en una sala de cine. Modernizado por segunda vez en 1979, tuvo que cerrar en 2003 por problemas de seguridad. Finalmente volvió a su función original después de una restauración a fondo acabada en 2006, a pesar de que la capacidad se redujo de los quinientos asientos originales a doscientos ochenta y cinco espectadores. Desde 2006 hasta 2018 tuvo su compañía residente, La Dependent, que también se encargó de gestionar la programación. Además de la compañía residente, acoge espectáculos de música, compañías visitantes de teatro profesional, grupos amateur de la ciudad como Teatre Circ y Bolos Teatre, así como la Escuela de Teatro para niños de tres a quince años. Desde 2006 acoge igualmente el espectáculo de Navidad, el Belén de Tirisiti, que hasta ahora ocupaba un barracón con capacidad reducida. Cambiandose al Teatro Principal, este popular espectáculo de marionetas, reconocido como Bien Immaterial de Interés Cultural, va más que cuadruplicar la asistencia en diez años, con más de 29.000 espectadores en la temporada 2015-2016. Véase también Teatro Calderón de Alcoy Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Teatro Principal de Alcoy. Portal web del Teatro Principal de Alcoy
Ermita de Sant Ramon (Vilafamés)

L'Ermita de Sant Ramon a Vilafamés, a la comarca de la Plana Alta, és un antic lloc de culte, catalogat com a Monument d'interès local segons consta en l'ANNEX III Béns de rellevància local compresos en el conjunt històric, del Decret 80/2005, de 22 d'abril, pel qual es declara Bé d'interès cultural el Conjunt històric de Vilafamés; amb codi 12.05.128-0010 de la Generalitat Valenciana. L'ermita, datada del segle xviii, està en ple nucli de Vilafamés, dins de la zona del nucli històric, adossada pel lateral dret i la part posterior a habitatges particulars. Es tracta d'un edifici de reduïdes dimensions, planta central, d'alts murs de fàbrica de maçoneria, i cúpula piramidal amb faldons, que es recolza sobre un petit tambor de forma quadrada decorat amb finestres. La façana, emblanquinada, es remata amb una petita espadanya i presenta una porta d'entrada de llinda per grans carreus. Com a única decoració pot observés, sobre la porta d'accés al temple, una fornícula amb un retaule ceràmic que mostra la imatge del Sant Ramon. Referències
Ermita de San Ramón (Villafamés)

La ermita de San Ramón en Vilafamés, en la comarca de la Plana Alta, es un antiguo lugar de culto , catalogado como Monumento de interés local según consta en el ANEXO III Bienes de relevancia local comprendidos en el conjunto histórico, del Decreto 80/2005, de 22 de abril, por el que se declara Bien de Interés Cultural el Conjunto Histórico de Vilafamés;​ con código 12.05.128-0010 de la Generalidad Valenciana.​ Historia y descripción La ermita, datada del siglo XVIII, está en pleno núcleo de Vilafamés, dentro de la zona del núcleo histórico, adosada por el lateral derecho y la parte trasera a viviendas particulares.​​ Se trata de un edificio de reducidas dimensiones, planta central, de altos muros de fábrica de mampostería, y cúpula piramidal con faldones, que se apoya sobre un pequeño tambor de forma cuadrada decorado con ventanas.​ La fachada, encalada, se remata con una pequeña espadaña y presenta una puerta de entrada adintelada por grandes sillares. Como única decoración puede observase, sobre la puerta de acceso al templo, una hornacina con un retablo cerámico que muestra la imagen del San Ramón.​ Referencias
Iglesia de la Asunción (Torrente)

La iglesia parroquial de la Asunción de Nuestra Señora de Torrent se fundó inmediatamente después de la conquista cristiana de la ciudad de Valencia por parte de Jaume I en 1238. Historia Los primeros documentos que nos hablan de su existencia datan del año 1243, pero del primitivo templo donde se reunía la comunidad parroquial no disponemos de ninguna información hasta el año 1521, cuando fue incendiado durante la revuelta de las Germanías. Con posterioridad se comenzó la construcción del actual edificio, cuya estructura se concluyó a finales del siglo XVI. Se trata de un templo de gran nave única cubierto por cinco tramos de bóveda de crucería y capillas laterales entre contrafuertes, siendo actualmente el resultado de numerosas remodelaciones. Si se observa el templo desde el exterior, además de la portada principal hay otra puerta de estilo renacentista que está cegada, conocida como la puerta de la Huerta, que posiblemente fuera el único acceso con que contó el templo hasta que en 1697 se construyó la portada barroca de la Asunción. Es una puerta sencilla, coronada con capiteles con volutas, de un estilo denominado alcarreño que la relaciona con otras obras renacentistas de Valencia, además de la iglesia de Santiago de Villena o la iglesia de la Magdalena de Vilafranca. Durante el siglo XVIII el interior del templo experimentó una intensa barroquización con la finalidad de adaptarlo a los ideales estéticos de la época, por lo que se revistió de retablos, mientras que de la mano del arquitecto Pérez Castiel, se construyó la capilla de la Comunión, la fachada barroca de la plaza de la Iglesia y la portada de la Asunción. Esta portada está enmarcada por columnas salomónicas sobre pedestales y capiteles corintios, y tiene como modelo la portada del presbiterio de la catedral de Valencia. La capilla de la Comunión, situada a los pies de la iglesia, constituye un recinto que si bien es autónomo en planta, configurado por una cruz latina, en la práctica no lo es, ya que no posee entrada propia, pero sí que queda señalada en el exterior por una cúpula. En el amplio conjunto de formas que la componen se puede adivinar un sencillo programa iconográfico de exaltación eucarística, propio de este estilo de capillas. La torre del campanario, que data de finales del siglo XVI, es una torre cuadrada de aspecto macizo, que consta de cinco cuerpos separados por molduras. Es de fábrica de ladrillo, como el resto del templo, y posee ocho ventanales para las campanas, dos a cada lado, separados por pilastras. A lo largo de toda su existencia, la iglesia de la Asunción de Nuestra Señora ha conservado un patrimonio mueble de indudable valor, de entre cuyos bienes cabe destacar una talla gótica de la Virgen del Pópul y tres lienzos de Juan Ribalta. Enlaces externos www.laasuncion.es
Església de Sant Cristòfol de Picassent

L'església parroquial de Sant Cristòfol Màrtir o també Església de Sant Cristòfol és un temple catòlic situat a carrer Constitució, 3, en el municipi de Picassent. És Bé de Rellevància Local amb identificador nombre 46.16.194-001 segons la Disposició Addicional Quinta de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13.02.2007). Història Fou construïda en 1676 i ampliada el 1755. L'any 2012, amb l'ajuda d'una subvenció de la Diputació de València, es van escometre obres de restauració de les campanes de l'església, permetent recuperar el so del bronze original. També es van substituir les truges metàl·liques del segle XX per altres de fusta més acords a l'estil valencià. L'any 2013 va descobrir-se al subsòl de l'Església una cripta funerària que estava afonant-se i al temps enfonsat el terra de l'església. Durant les obres de restauració van trobar més de cent restes humanes així com peces d'un temple gòtic anterior que s'hauria alçat al mateix lloc. L'any 1850 van fer un forat a la coberta de la cripta, van buidar part de les restes humanes i van deixar allà els enderrocs de les obres de construcció de l'absis de l'altar major. Campanar Té un campanar ubicat a la part posterior de l'església, és de planta quadrada i disposa de tres cossos, tenint a l'interior una escala interior "a la castellana", que recorre el perímetre intern fins a arribar a la sala de les campanes. La torre va ser construïda al segle xix, seguint el model del barroc valencià, però simplificant els elements ornamentals i el seu estat de conservació és bo. Té un conjunt de quatre campanes, a més d'una de ferro, ubicada al tercer cos de la torre i varen ser foses entre 1939 i 1940, totes en bon estat. Estan instal·lades a les finestres de la Sala de les Campanes amb truja de fusta de perfil tradicional valencià Les quatre campanes són: Maria de los Ángeles (1940), de 119 quilos, Nuestra Señora del Rosario de 296 quilos, Cristóbal, de 422 quilos i San Cristóbal Mártir i un pes de 858 quilos. Referències
Cala de l'Almadrava (Benidorm)

La cala de l'Almadrava és una platja situada a Benidorm (la Marina Baixa). És d'arena i còdols i es troba als peus de la Serra Gelada, abans d'arribar a la cala del Ti Ximo. Mesura 100 metres de llargària. Durant la temporada alta hi ha servei de lloguer d'hamaques i para-sols. Referències Enllaços externs Pàgina web de la Fundació de Turisme de Benidorm
Playa de San Gabriel

La playa de San Gabriel es un arenal situado en la zona sur del casco urbano de la ciudad española de Alicante, de unos 400 m de longitud y adyacente a la desembocadura de la Rambla de las Ovejas y el puerto de la ciudad. Se encuentra separada del barrio de San Gabriel por la línea de ferrocarril de cercanías Murcia/Alicante, lo que ha dificultado su acceso y la prestación de servicios para que pudiera ser considerada como playa, por lo que no fue reconocida como tal por el Ayuntamiento de Alicante hasta 2024.​​ Esta situación ha llevado a asociaciones de vecinos de la zona a movilizarse para reivindicar el reconocimiento de la playa por la administración y la retirada de las vías de tren.​​ También es conocida popularmente como "playa de Letizia Ortiz".​ Véase también Playas de la Comunidad Valenciana Referencias
Església de Sant Bartomeu (Vilanova d'Alcolea)

L'església parroquial de Sant Bartomeu, és un temple catòlic, al carrer de l'Església de Vilanova d'Alcolea, a la comarca de la Plana Alta. És catalogada com a Monument d'interès local per la Generalitat Valenciana. L'església es va construir sobre una zona escalonada que és coneguda com a «Planet» i que antigament era un cementiri. L'entrada està flanquejada per dues palmeres i l'interior del temple presenta una gran singularitat. L'interior de l'església data de l'any 1707 i presenta un retaule barroc en l'altar major, obra dels germans Capuz. La façana d'estil classicista es va construir al voltant de l'any 1740. Després de la construcció va sofrir alguna reforma a l'interior al llarg del segle xviii. La portada presenta pòrtic amb balustrada, coronat amb una fornícula amb l'escultura de l'apòstol sant Bartomeu, patró del poble i advocació del temple. El temple es complementa amb un campanar, d'una altura de 36 metres, de pedra picada, sobretot en la part superior, la qual es remata amb una creu de ferro forjat i un penell, també de ferro. El campanar alberga quatre campanes: Sant Bertomeu, obra de Francisco Guillem, data de 1820, és la que toca les hores, té un diàmetre de 105 centímetres, 80 centímetres d'altura i 680 quilos de pes. Presenta una inscripció: «H S. Bartolomé ora pronobis. Año 1820 M». Santíssim Sagrament, obra dels Germans Roses de València, amb un diàmetre de 110 centímetres, data de 1924. Sants Antoni, Abdó i Senén, obra dels Germans Portilla de Gajano, datada de 1997 i amb un diàmetre de 79 centímetres i 250 quilos de pes. Crist del Calvari, obra també dels germans Portillo, datada de 1997 i amb un diàmetre de 88 centímetres i un pes de 460 quilos, i la inscripció: «Bisbe Don Joan Antonio Reig Pla i Víctor Saura Maymó com a alcalde». Sobre les campanes hi ha el mecanisme que feia funcionar el rellotge de corda que data de 1892. Actualment és fora de servei i el campanar toca per un rellotge modern que funciona via satèl·lit. Referències
Iglesia de San Bartolomé (Villanueva de Alcolea)

La iglesia parroquial de San Bartolomé, es un templo católico, situado en la calle Església de Villanueva de Alcolea, en la comarca de la Plana Alta. Se encuentra catalogada como Monumento de interés local según la Disposición Adicional Quinta de la Ley 5/2007, de 9 de febrero, de la Generalitat, de modificación de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007) con código 12.05.132-002 de la Generalidad Valenciana.​ Historia y descripción La iglesia se construyó sobre una zona escalonada que es conocida como “Planet” y que antiguamente constituía un cementerio. La entrada está flanqueada por dos palmeras y el interior del templo presenta una gran singularidad.​ El interior de la iglesia data del año 1707 y presenta un retablo barroco en el altar mayor, obra de los hermanos Capuz. La fachada es posterior, fijándose su construcción alrededor de 1740, de estilo clasicista. Tras su construcción sufrió alguna reforma en su interior a lo largo del siglo XVIII. La portada presenta pórtico con balaustrada, en la que en el centro, aparece la escultura del apóstol San Bartolomé, patrón del pueblo y advocación del templo.​ El templo se complementa con una torre campanario, de una altura de 36 metros, de piedra tallada, sobre todo en la parte superior de la torre, la cual se remata con una forja de hierro en forma de cruz y una veleta, también de hierro.​ El campanario alberga cuatro campanas:​​ Llamada Sant Bartomeu, obra de Francisco Guillem, data de 1820, es la que toca las horas, tiene un diámetro de 105 centímetros, 80 centímetros de altura y 680 kilos de peso. Presenta una inscripción: “H S. Bartolomé ora pronobis. Año 1820 M”. Llamada Santíssim Sacrament, obra de los Hermanos Roses de Valencia, con un diámetro de 110 centímetros, data de 1924. Llamada Sants Antoni, Abdó i Senén, obra de los Hermanos Portilla de Gajano, datada de 1997 y con un diámetro de 79 centímetros y 250 kilos de peso. Llamada Crist del Calvari, obra también de los hermanos Portillo, datada de 1997 y con un diámetro de 88 centímetros, con un peso de 460 kilos, y la inscripción: “Bisbe Don Juan Antonio Reig Pla i Víctor Saura Maymó com alcalde”. Sobre las campanas está el mecanismo que mantiene en funcionamiento el reloj de cuerda que data de 1892, pese a estar actualmente fuera de servicio y funcionar como reloj del campanario uno moderno que funciona vía satélite.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Bartolomé.
La Pobla Llarga

La Pobla Llarga (Spanisch: Puebla Larga) ist eine Gemeinde in der spanischen Provinz Valencia. Sie befindet sich in der Comarca Ribera Alta. Geografie Das Gemeindegebiet von Carlet grenzt an das der folgenden Gemeinden: Carcagente, Énova, Manuel, Rafelguaraf, San Juan de Énova, Senyera und Villanueva de Castellón, die alle in der Provinz Valencia liegen. Demografie Wirtschaft Die Wirtschaft ist im Wesentlichen landwirtschaftlich geprägt, besonders von dem Anbau von Orangen. Persönlichkeiten David Albelda (* 1977), Fußballspieler Weblinks Einzelnachweise