NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ermita de Sant Cristòfol (Xodos)

L'ermita de Sant Cristòfol de Xodos, a la comarca de l'Alcalatén és un lloc de culte catòlic que se situa en el cim del pujol homònim, situada al nord-oest de Xodos i presenta una catalogació genèrica com Bé de Rellevància Local, amb codi: 12.04.055-002, segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007). Es tracta d'una construcció de planta quadrangular, de petites dimensions (cinc metres de llarg per quatre d'ample), de fàbrica de maçoneria i pedra, amb sostre a dues aigües i acabat en teules, del qual sobresurt l'espadanya d'una sola campana. L'edifici està blanquejat excepte les dovelles que emmarquen les obertures (la porta i una petita finestra en la part superior de la façana lateral en la qual aquesta es troba), que apareixen pintades en vermell. S'accedeix al lloc de culte per una porta situada en un dels laterals, i l'accés es realitza a través d'una senzilla porta de fusta en arc de mig punt. Interiorment és contínua amb la senzillesa i austeritat de l'exterior, podent-se destacar la presència d'un retaule amb la imatge del titular (un dels patrons del poble) datats en 1938 i el seu cost va ser sufragat per mossén Joan Tomás i Porcar, que era natural de Xodos. La festa de Sant Cristóbal se celebra a partir del 14 d'agost, però no sempre ha estat així, ja que antigament se celebrava el dilluns següent al segon diumenge de setembre; i durant els festejos es realitzava un romiatge a l'ermita en la qual es portava un gegantesc estendard, de gairebé 5 metres d'altura. Referències
Ermita de San Cristóbal (Chodos)

La ermita de San Cristóbal de Chodos, en la comarca del Alcalatén es un lugar de culto católico que se ubica en la cima de la colina homónima, situada al noroeste de Chodos y presenta una catalogación genérica como Bien de Relevancia Local, con código: 12.04.055-002, según la Disposición Adicional Quinta de la Ley 5/2007, de 9 de febrero, de la Generalitat, de modificación de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007)​​ Se trata de una construcción de planta cuadrangular,​ de pequeñas dimensiones (cinco metros de largo por cuatro de ancho), de fábrica de mampostería y piedra, con techumbre a dos aguas y acabada en tejas, de la que sobresale la espadaña de una sola campana. El edificio está blanqueado salvo las dovelas que enmarcan los vanos (la puerta y una pequeña ventana en la parte superior de la fachada lateral en la que esta se encuentra), que aparecen pintadas en rojo.​​ Se accede al lugar de culto por una puerta situada en uno de los laterales, y el acceso se realiza a través de una sencilla puerta de madera en arco de medio punto.​​ Interiormente se continua con la sencillez y austeridad del exterior, pudiéndose destacar la presencia de un retablo con la imagen del titular (uno de los patronos del pueblo) datados en 1938 y su coste fue sufragado por mossén Joan Tomás i Porcar, que era natural de Chodos.​ La fiesta de San Cristóbal se celebra a partir del 14 de agosto, pero no siempre ha sido así, ya que antiguamente se celebraba el lunes siguiente al segundo domingo de septiembre; y durante los festejos se realizaba una romería a la ermita en la que se portaba un gigantesco estandarte, de casi 5 metros de altura.​ Referencias
Ermita de Sant Roc de Benassal

L'ermita de Sant Roc de Benassal, a la comarca de l'Alt Maestrat, és un lloc de culte catalogat com Bé de Rellevància Local, amb la categoria de Monument d'interès local. L'ermita és a la muntanya Timor, a uns 950 metres d'altitud. S'hi arriba seguint una via pecuniària, que des de Benassal pel carrer Sant Francesc hi condueix. Història L'ermita es va construir des de l'any 1558 per a sol·licitar la intercessió del sant davant la greu epidèmia de pesta que patia la zona. Es va acabar el 1559, i es va consagrar-la amb la benedicció el mateix dia de la celebració de Sant Roc, el 16 d'agost. Aviat l'ermita es va quedar petita i van ser necessàries ampliacions i reformes, que es van succeir entre 1595 i 1599, i van ser realitzades per un grup de mestres francesos. La Guerra de Successió, va deteriorar considerablement l'ermita, i se'n va perdre pràcticament tot el patrimoni artístic que contenia. Es van començar les obres de reconstrucció el 1718, moment en el qual es va construir també una nova casa per a l'ermità, així com una sagristia al pis superior. Malgrat que es va tractar de conservar mitjançant reformes i millores, en la guerra del 36 va ser destruïda. Per bé que la van recontruir després de la contesa, es va deixar sense manteniment el que va provocar que a la fi del segle xx era en un estat de conservació deplorable, per la qual cosa va ser menester una restauració completa. Descripció L'ermita presenta a l'exterior una placeta, emmarcada per un petit mur semicircular de mitjan segle xix. Al centre s'observa una espècie de peiró, consistent en una peanya de pedra amb una creu de forja datada de 1908. L'ermita té una planta rectangular, fàbrica de maçoneria i coberta a dues aigües. La casa de l'ermità i la sagristia són adossats a l'absis. S'hi accedeix per una portada de pedres que emmarca amb dovelles i carreus la porta d'entrada en forma d'arc de mig punt amb la inscripció de la data de fi de l'obra inicial el 1557. Com a adorn de la façana destaca la finestra que s'obre en el frontó i la rematada amb una espadanya amb coberta de teules i una campana. Les dimensions interiors són de 20 metres de longitud per 9,30 metres d'amplària, i presenta a banda i banda quatre arcs enfront de sengles capelles. La coberta interior és de volta de canó i a banda i banda té llunetes cegues, menys en el presbiteri, on s'imita una volta de creueria amb amples nervis que acaben en mènsules i que coincideixen en la clau central. A l'altar hi ha la imatge de Sant Roc, i a banda i banda pintures de Sant Josep i de la Verge dels Desemparats. L'ermita originària havia estat dotada amb un retaule gòtic i una imatge de Sant Roc, els quals es van millorar per Josep Ribera, el primer ermità que va haver-hi, que fins i tot va portar una relíquia del sant des de Montpeller. La festa del sant se celebra el dia 16 d'agost, quan es fa un romiatge que puja a peu des de l'església parroquial, després s'oficia una missa i es reparteix el pa beneït. Referències
El Delme (Catí)

El Delme és un edifici monumental a Catí a la comarca de l'Alt Maestrat, on antigament es guardava el delme del senyor de la vila, i el punt de trobada dels Consellers de la Vila. També se'l coneix com «La Torre». És un edifici catalogat com Bé de Rellevància Local, amb la categoria de Monument d'interès local per estar inclòs en l'expedient del Conjunt històric artístic de Catí, que és catalogat al seu torn com a Béns d'Interès Cultural. Descripció Es caracteritza per presentar una considerable altura en proporció amb la resta d'edificis del nucli històric de Catí, possiblement eixa és la raó de l'àlies de «La Torre» com també es coneix a aquest edifici. L'edifici va ser construït durant el segle xiv seguint l'estil gòtic, amb cantonades reforçades amb carreus i finestrals gòtics. Existeix documentació que acredita el seu ús com a lloc de trobada dels Consellers de la Vila, que no disposaven d'una seu pròpia, des del 1333. Durant el segle xviii es van construir tres cases que donen al pati, la qual cosa va modificar l'estructura de l'edifici. Més tard, ja al segle xix i també durant el segle xx de nou es va tornar a modificar fonamentalment el seu interior, en canviar-se considerablement el seu ús. És en aquesta època quan s'obre una porta al carrer Major, mentre que la porta principal havia estat sempre al carreró de l'església. Al costat d'aquest edifici i formant un tot estava el conegut com «forn vell». Atès que Ramón Castellà va comprar els drets de Catí i de Morella, pot deduir-se que com a senyor de la vila era el propietari tant del Delme com del Forn Vell. Actualment és difícil fer-se una idea la seva utilitat original. A més, l'edifici havia de tenir una zona per habitar com a habitatge habitual, la qual recauria sobre el carrer Major. Referències Bibliografia Carbó i Miralles, Joaquim. Origen i història del poble de Catí. Ajuntament de Catí, 22 novembre 2018.
Delme de Catí

El Delme de Catí, en la comarca del Alto Maestrazgo, provincia de Castellón, es un edificio catalogado como Bien de Relevancia Local, con la categoría de Monumento de interés local, con códigoː 12.02.042-020, por estar incluido en el expediente del Conjunto histórico artístico de Catí, que es tá catalogado a su vez como Bien de Interés Cultural.​​ También se le conoce como “La Torre”.​ Se trata del edificio donde antiguamente se guardaba el diezmo del señor de la villa, y además fue punto de encuentro de los Consejeros de la Villa.​​ Descripción Se caracteriza por presentar una considerable altura en proporción con el resto de edificios del núcleo histórico de Catí, posiblemente de ahí el sobrenombre de “La Torre” como también se conoce a este edificio.​ El edificio fue construido durante el siglo XIV siguiendo el estilo gótico, con esquinas reforzadas con sillares, y ventanales góticos. Existe documentación que acredita su uso como lugar de encuentro de los Consejeros de la Villa, que no disponían de una sede propia, en el 1333.​​​ Durante el siglo XVIII se construyeron tres casas que dan al patio, lo cual modificó la estructura del edificio. Más tarde, ya en el siglo XIX y también durante el siglo XX se produjeron nuevas modificaciones fundamentalmente en su interior, al producirse cambios considerables en su uso. Es en esa época cuando se abre una puerta a la calle Mayor, mientras que la puerta principal había estado siempre en el callejón de la iglesia.​​ Junto a este edificio y formando un todo estaba el conocido como "forn vell".​ Dado que Ramón Castellano compró los derechos de Catí y de Morella, puede deducirse que como señor de la villa era el propietario tanto de “El Delme” como del “Forn Vell”.​​ Actualmente es difícil hacerse a la idea su utilidad original. Además, el edificio debía tener una zona para habitar como vivienda habitual, la cual recaería sobre la calle Mayor.​ Referencias
Ermita de Santa Bàrbara de Tírig

L'ermita de Santa Bàrbara o Bàrbera de Tírig, a la comarca de l'Alt Maestrat, és un lloc de culte catalogat com Bé de Rellevància Local, amb la categoria de Monument per declaració genèrica. L'ermita és als afores del poble, a uns quatre quilòmetres, en el paratge conegut com lo Camp-redó, i explica la llegenda que va ser construïda per l'obstinació d'un veí de Tírig per agrair el fet de resultar il·lès de l'accident que va patir en caure un llamp que va destruir la seva casa totalment. Les obres van començar el 1603, Sant Mateu (Baix Maestrat), el responsable de les obres va ser Joan Gogia, picapedrer francès que vivia a Sant Mateu (Castelló). Se situa sobre una plataforma sobre la roca del cim, que és el paviment interior de l'ermita. De planta rectangular de 17 per cinc metres i de nau única. És de construcció senzilla i austera. De fàbrica de maçoneria blanquejada, amb coberta a dues aigües (en l'exterior, mentre que la coberta interna és en forma de volta de canó, excepte en el presbiteri que presenta coberta en volta de creueria, amb l'emblema de la santa i una llegenda il·legible, esculpides en la clau), i un mur lateral que protegeix dels forts vents. L'entrada es realitza per una Porta de fusta en arc de mig punt, emmarcada per dovelles irregulars. Sobre la Porta s'obre una obertura amb aspecte de tronera abocinada, i la rematada de la façana és en capcer, que serveix d'espadanya per a una única campana. La festa se celebra el 4 de desembre i es duu a terme un romiatge des del municipi a l'ermita en la qual se celebra una missa després de la qual es reparteixen els “panets”. Referències
Ermita de Santa Bárbara (Tírig)

La ermita de Santa Bárbara de Tírig, en la comarca del Alto Maestrazgo, provincia de Castellón, es un lugar de culto catalogado como Bien de Relevancia Local, con la categoría de Monumento por declaración genérica, con códigoː 12.02.111.003, según la Disposición Adicional Quinta de la Ley 5/2007, de 9 de febrero, de la Generalitat, de modificación de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007).​ La ermita se localiza a las afueras del pueblo, a unos cuatro quilómetros, en el paraje conocido como “Can Redo” y cuenta la leyenda que su construcción se debe al empeño de un vecino de Tírig para agradecer el resultar ileso del accidente que padeció al caer un rayo sobre su casa, destruyéndola totalmente. Se iniciaron las obras en 1603, siendo el responsable de las obras Joan Gogia, picapedrero francés que vivía en San Mateo (Castellón).​​ Se ubica sobre una plataforma sobre la roca de la cumbre, que es el pavimento interior de la ermita. De planta rectangular de 17 por cinco metros y de nave única. Es de construcción sencilla y austera. De fábrica de mampostería blanqueada, con cubierta a dos aguas (en el exterior, mientras que la cubierta interna es en forma de bóveda de cañón, salvo en el presbiterio que presenta cubierta en bóveda de crucería, con el emblema de la santa y una leyenda ilegible, esculpidas en la clave), y un muro lateral que protege de los fuertes vientos. La entrada se realiza por una Puerta de madera en arco de medio punto, enmarcada por dovelas irregulares. Sobre la Puerta se abre un vano con aspecto de tronera abocinada, y el remate de la fachada es en hastial, que sirve de espadaña para una única campana.​ La fiesta se celebra el 4 de diciembre y se lleva a cabo una romería desde el municipio a la ermita en la que se celebra una misa tras la cual se reparten los “panets”.​​ Referencias
Masia fortificada Torre Fonso

La masia fortificada Torre Fonso, també coneguda com a Torre-masia del Cid i Torre Alfonso és un edifici agrícola i residencial fortificat, a uns quatre quilòmetres de Vilafranca, al camí cap a L'Anglesola (CV-15), a la comarca de l'Alt Maestrat. Des d'aquest lloc es poden observar també altres torres fortificades de masies de la zona com la Torre En Blasco o la Torre Leandra. El 2008 va ser declarada Bé d'Interès Cultural. En aquesta zona és fàcil trobar restes d'hàbitats medievals amb ceràmiques d'època, així com diverses construccions fetes amb la tècnica de pedra en sec, típica de la zona. Història Disperses pel terme municipal de Vilafranca hi ha una gran quantitat de masies fortificades. Una de les raons de la seva existència i gran nombre és el fet que la zona de Vilafranca no tenia cap castell que permetés als agricultors disseminats per la zona, refugiar-se en cas de perill. Si tenim en compte que aquesta zona ha estat implicada en tots els conflictes bèl·lics, des de la reconquesta a la guerra del 36 (Guerra de Successió, Guerra d'Independència, Guerres Carlistes, disputes amb la veïna Morella…), pot entendre's la necessitat de crear espais fortificats prop dels nuclis agrícoles on vivia la població que treballava als camps de l'altiplà. Descripció Arquitectònicament, la torre segueix la tipologia comuna a la zona: té una planta rectangular, encara que en aquest cas és gairebé quadrada, amb murs de fàbrica de maçoneria, reforçats en les cantonades de carreus xicotets; sostre inclinat a una aigua acabat en teula àrab, està envoltat, excepte al costat on aboquen les aigües, pels murs de maçoneria que es perllonguen fent les rematades en merlets existents als quatre extrems, que en aquest cas han estat encegats per transformar el lloc en colomar. Amb deu metres d'altura, presenta cinc plantes. S'accedeix a la torre des de la façana principal, orientada al sud-oest. És la que dona a la plaça que es crea al voltant dels edificis que constitueixen la masia (zona residencial, estables, corrals, magatzems). Aquesta façana té finestres que clarament es van afegir posteriorment a l'edifici original. El caràcter defensiu queda demostrat en la presència en la façana sud-est d'una sèrie d'espitlleres. A la torre hi ha finestres encegades, entre les quals pot ressaltar-se'n una que té un arc de mig punt tapiat. La resta d'edificis que conformen la masia són de maçoneria i sostrada inclinada i rematada amb teula àrab. Excepte l'edifici que s'utilitza com a residència, la resta són solament d'una planta. La casa es diferencia, entre altres coses, per les dues altures i la presència de balconades en la façana. També s'hi pot veure una golfa que serveix de colomar. Actualment està bastant deteriorada pel seu ús al llarg dels anys i la falta d'un manteniment adequat al seu valor històric i patrimonial. Referències
Masia fortificada Mas de Roig

La Masia Fortificada Torre de Mas de Roig, o Torre de Mas de Roig, és un edifici agrícola i residencial fortificat, situat a uns vuit quilòmetres al nord de Vilafranca en el conegut com a Camí de la Creu, a la comarca de l'Alt Maestrat. Està declarada de forma genèrica Bé d'Interès Cultural, presentant anotació ministerial R-I-51-0012413, sota la protecció de la Declaració genèrica del Decret de 22 d'abril de 1949, i la Llei 16/1985 sobre el Patrimoni Històric Español, i presentant anotació ministerial del 21 de juliol de 2008. Història Disperses pel terme municipal de Vilafranca existeixen una gran quantitat de masies fortificades. Es considera que una de les raons de la seva existència i nombre es deu al fet que la zona de Vilafranca no comptava amb un castell que permetés als agricultors disseminats per la zona, refugiar-se en cas de perill. Si tenim en compte que aquesta zona ha estat involucrada en tots els conflictes bèl·lics, des de la reconquesta a la guerra del 36 (Guerra de Successió, Guerra d'Independència, Guerres Carlistes, disputes amb la veïna Morella…), pot entendre's la necessitat de crear espais fortificats prop dels nuclis agrícoles on es concentrava cert nombre de població que vivia de les explotacions agràries de l'altiplà en el qual se situaven. Descripció La torre es trobava molt propera a la Torre Figuera, pertanyent a la Masia Figuera (situada a l'oest, com el poble de Castellfort), la qual ha estat ja derruïda; i de la Masia fortificada de Mas de Tena (al sud). Arquitectònicament, la torre segueix la tipologia comuna a la zona: presenta planta rectangular (encara que en aquest cas presenta més amplària que profunditat), amb murs de fàbrica de maçoneria, reforçats en les cantonades de carreus xicotets; el sostre hauria de ser inclinat i a una aigua, acabat en teula àrab, però en el cas d'aquesta torre, la sostrada original ha desaparegut, ja que la torre es va enrasar a l'altura de la resta de les construccions de la masia. Malgrat que la torre s'incrusta en la resta d'edificis, la seva façana d'estructura de carreu la fan recognoscible. Les finestres que presenten són amb una gran probabilitat de construcció posterior a l'original. La façana principal s'orienta al sud-oest Actualment tota la masia sembla abandonada i el poc que queda de la torre té un aspecte considerablement deteriorat. Referències
Masía Fortificada Mas de Roig

La Masía Fortificada Torre de Mas de Roig, o Torre de Mas de Roig, es un edificio agrícola y residencial fortificado, situado a unos ocho quilómetros al norte de Villafranca del Cid en el conocido como Camino de la Cruz, en la comarca del Alto Maestrazgo.​​​ Está declarada de forma genérica Bien de Interés Cultural, presentando anotación ministerial R-I-51-0012413, bajo la protección de la Declaración genérica del Decreto de 22 de abril de 1949, y la Ley 16/1985 sobre el Patrimonio Histórico Español, y presentando anotación ministerial del 21 de julio de 2008.​​ Historia Dispersas por el término municipal de Villafranca del Cid existen una gran cantidad de masías fortificadas. Se considera que una de las razones de su existencia y número se debe a que la zona de Villafranca del Cid no contaba con un castillo que permitiera a los agricultores diseminados por la zona, refugiarse en caso de peligro. Si tenemos en cuenta que esta zona ha estado involucrada en todos los conflictos bélicos, desde la reconquista a la guerra del 36, (Guerra de Sucesión, Guerra de Independencia, Guerras Carlistas, disputas con la vecina Morella…), puede entenderse la necesidad de crear espacios fortificados cerca de los núcleos agrícolas en donde se concentraba cierto número de población que vivía de las explotaciones agrarias del altiplano en el que se situaban.​ Descripción La torre se encontraba muy próxima a la Torre Figuera, perteneciente a la Masía Figuera (situada al oeste, como el pueblo de Castellfort), la cual ha sido ya derruida;​ y de la Masía fortificada de Mas de Tena (al sur).​ Arquitectónicamente, la torre sigue la tipología común en la zona: presenta planta rectangular (aunque en este caso presenta más anchura que profundidad), con muros de fábrica de mampostería, reforzados en las esquinas de sillarejo; el techo debería ser inclinado y a un agua, acabado en teja árabe, pero en el caso de esta torre, la techumbre original ha desaparecido ya que la torre se enrasó a la altura del resto de las construcciones de la masía. Pese a que la torre se incrusta en el resto de edificios, su fachada de estructura de sillar la hacen reconocible. Las ventanas que presentan son con una gran probabilidad de construcción posterior a la original. La fachada principal se orienta al sudoeste​​ Actualmente toda la masía parece abandonada y lo poco que queda de la torre tiene un aspecto considerablemente deteriorado.​ Referencias