NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Бельрегуарт

Бельрегуарт (исп. Bellreguart, кат. Bellreguard) — муниципалитет в Испании, входит в провинцию Валенсия в составе автономного сообщества Валенсия (автономное сообщество). Муниципалитет находится в составе района (комарки) Сафор. Занимает площадь 2,9 км². Население — 4818 человек (на 2010 год). Расстояние до административного центра провинции — 3 км. Население Примечания Ссылки Официальная страница Web turística de Gandia y la Safor Instituto Valenciano de Estadística Safor Noticias Federación Valenciana de Municipios y Provincias - Guía Turística
Bellreguard (kommun)

Bellreguard är en kommun i Spanien. Den ligger i provinsen Província de València och regionen Valencia, i den östra delen av landet, 300 km sydost om huvudstaden Madrid. Antalet invånare är 4 697. Arean är 2,9 kvadratkilometer. Bellreguard gränsar till Gandia, Guardamar de la Safor, Miramar, Palmera, L'Alqueria de la Comtessa, Rafelcofer och Almoines. Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Bellreguard.
Бельрегуард

Бельрегуард, Бельрегуарт (валенс. Bellreguard (офіційна назва), ісп. Bellreguart) — муніципалітет в Іспанії, у складі автономної спільноти Валенсія, у провінції Валенсія. Населення — 4818 осіб (2010). Географія Муніципалітет розташований на відстані близько 340 км на південний схід від Мадрида, 60 км на південь від Валенсії. На території муніципалітету розташовані такі населені пункти: (дані про населення за 2010 рік) Бельрегуард-Побле: 4447 осіб Бельрегуард-Пладжа: 371 особа Демографія Динаміка населення (INE ): Галерея зображень Примітки
Aqüeducte de Sant Rafel

L'aqüeducte de Sant Rafel és una infraestructura hidràulica d'estil gòtic construït entre els segles xiv i xv dins del terme municipal de Petrer (Vinalopó Mitjà, País Valencià). Aquest aqüeducte és sobre el barranc de Puça, el qual desemboca al Vinalopó. Contigu a l'aqüeducte pel costat nord s'hi troba el barri homònim de Sant Rafel, el carrer principal del qual, anomenat dels Picapedrers, està clarament alineat amb la séquia per a la conducció de l'aigua, pel que, en certa manera, l'aqüeducte va actuar com a generador del barri. Es desconeix l'època de la seua construcció, però es podria datar dels segles XIV o XV, encara que altres fonts indiquen que és del segle xvi. Es tracta d'una construcció hidràulica de la que només es conserven tres dels sis arcs que el formaven, junt amb quatre pilars de base troncocònica de carreus regulars. Els arcs apuntats de maçoneria concentrada arrenquen d'una mena de mènsula circular, a la part superior es conserva la canalització en forma d'U feta amb peces ceràmiques. S'aprecien restes de la canalització a la ribera nord i a la part sud l'arrancada d'un contrafort. Referències Bibliografia Aquest article incorpora material procedent de la pàgina web de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, que mitjançant una autorització va permetre agregar contingut i imatges i publicar-los sota llicència GFDL. Enllaços externs Fitxa a la Biblioteca de Patrimoni
Acueducto de San Rafael

El acueducto de San Rafael, sito en el término municipal de Petrel (provincia de Alicante, España) es una infraestructura hidráulica de estilo gótico valenciano realizada entre los siglos XIV y XV. Fue declarado monumento histórico-artístico de interés local en 1981,​ por lo que es bien de interés cultural con categoría de monumento.​ Descripción Este acueducto se halla situado sobre la Rambla dels Molins que desemboca en el río Vinalopó. Contiguo al acueducto por el lado norte se encuentra el barrio de San Rafael, cuya calle principal llamada de los Canteros se encuentra claramente alineada con la acequia para la conducción del agua, por lo que en cierto modo el acueducto actuó como generador de dicho barrio. Se desconoce la época de construcción del acueducto, pero se puede enmarcar entre los siglos XIV-XVI. Se trata de un construcción hidráulica de la que en la actualidad solo se conservan tres de los seis arcos que lo conformaban, manteniéndose cuatro pilares de base troncocónica de sillería de tamaño regular. De un resalte, a modo de moldura arrancan los arcos apuntados de mampostería concertada. En la parte superior se conserva la canalización en forma de U realizada en piezas cerámicas. Del acueducto se conserva la parte central. Se aprecian restos de la canalización en la ribera norte, y en la parte sur el arranque de un machón. Referencias Enlaces externos Este artículo incluye contenido derivado de una disposición relativa al proceso de protección, incoación o declaración de un bien cultural o natural publicada en el BOE el 8 de diciembre de 1981, el cual está libre de restricciones conocidas en virtud del derecho de autor de conformidad con lo dispuesto en el artículo 13 de la Ley de Propiedad Intelectual española. Este artículo incorpora material procedente de la página web de la Federación Valenciana de Municipios y Provincias, que mediante una autorización permitió agregar contenido e imágenes y publicarlos bajo licencia GFDL.
Almodi de Valence

L'Almodi est un monument historique de la ville de Valence, en Espagne. Bordant la Plaça de Sant Lluís Bertran, il s'agit de l'ancienne halle au blé de la ville. Le bâtiment abrite aujourd'hui un espace d'exposition. Description et histoire L'Almodi est un vaste bâtiment de plan rectangulaire, de style gothique valencien. L'intérieur présente une nef centrale et deux bas-côtés, séparés par des arcades. L'Almodi a été construit au XIVe siècle à l'emplacement d'une partie de l'ancien château musulman. Agrandi aux XVe et XVIe siècles, le bâtiment est couvert dans sa partie centrale au XVIIe siècle. Il servait au stockage et à l'approvisionnement en blé de la ville. Peintures murales Des peintures murales des XVIe et XVIIe siècles ornent les parties hautes de la nef centrale sur trois côtés. De style fruste, elles ont trait à l'approvisionnement en blé de Valence et figurent les saints patrons des corporations qui opéraient dans le commerce du grain. Usage actuel Désaffecté, l'Almodi accueille, au début du XXe siècle, le musée de paléontologie de Valence. Le bâtiment est classé Monument historique en 1969. Le musée déménage en 1991 pour laisser place à une campagne de restauration de l'édifice, menée par Juan Añón, José Mª Herrera et Rafael Martinez. À l'achèvement du chantier, en 1996, le bâtiment est dévolue à des expositions temporaires. Références Portail de Valence (Espagne) Portail de l’Espagne
Alqueria de Falcó

L'alqueria de Falcó és un conjunt arquitectònic del segle xvii situat a l'horta entre els barris de Torrefiel i Poble Nou de València, a la vora del camí de Montcada. Constitueix un exemple del barroc dins l'arquitectura rural valenciana. Descripció L'alqueria compta amb dues parts habitables, la casa senyorial i la de l'administrador de la finca; la resta d'estances són corrals i patis. L'edifici es presenta com un volum potent i de grans masses, destacant la manera de construir els diferents cossos, l'estabilitat formal de la coberta, la torre i la porta d'accés (amb una inscripció que data l'edifici en l'any 1698), a més té una decoració d'esferes i pinacles d'inspiració herreriana, però també típics valencians, els mateixos elements decoratius s'utilitzen a l'ampit del pont del Real. Història L'any 2007, pel seu estat d'abandó, l'alqueria va sofrir un incendi. L'any 2017 l'estat d'abandó de l'alqueria era lamentable, passant a mans del consistori valencià, després de romandre molts anys desocupada i sent objectiu d'incendis, okupes, així com problemes amb l'estat dels murs i altres elements constructius. Làpida Romana Molt a prop de la porta principal, es va descobrir una làpida funerària romana que podria datar-se entre els segles II i III dC. Mostra una inscripció completa en llatí en què una dona, de nom Primitiva, s'acomiada del cònjuge, de nom Hilaro, mort als 70 anys. La troballa en l'àrea septentrional de la ciutat romana i tan allunyada del nucli urbà fa pensar en algun tipus d'instal·lació rural, de tipus villae, que dependria de l'antiga Valentia. La làpida remet a uns personatges inicialment d'origen servil, esclaus o lliberts, que estarien exercint una tasca de responsabilitat en els treballs de l'explotació agrària de la vil·la romana. Referències Bibliografia Cristina Alcalde Blanquer et al.: Guía de Arquitectura de Valencia, ICARO, València, 2007. ISBN 978-84-86828-74-5 Enllaços externs Informe del Consell Valencià de Cultura sobre l'alqueria Informació del CTAV Arxivat 2010-09-18 a Wayback Machine.
Alquería de Falcó

La alquería de Falcó es una alquería situada en el barrio de Torrefiel, en el municipio de Valencia (España). Se encuentra en el camino de Moncada, muy cerca de la alquería del Pi.​ Es un ejemplo del barroco en la arquitectura rural valenciana.​ Características La alquería cuenta con dos viviendas, la casa señorial y la del administrador de la finca, así como, otros cuerpos como corrales y patios.​ Esta alquería se presenta como un volumen potente y de grandes masas, donde destaca la manera de construir los distintos cuerpos, la estabilidad formal de su cubierta, la torreta y la puerta de acceso, además de otros elementos que enfatizan su forma como esferas y pináculos a la manera herreriana.​ En el año 2017 el estado de abandono de la alquería era lamentable, pasando a manos del consistorio valenciano, tras permanecer muchos años desocupada y siendo objetivo de incendios, okupas, así como problemas con el estado de los muros y otros elementos constructivos.​​ Referencias Bibliografía Guía de Arquitectura de Valencia. ISBN 978-84-86828-74-5. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Alquería de Falcó.
Antic edifici de l'hospital d'Alcoi

L'antic edifici de l'hospital d'Alcoi està situat entre la placeta de la Mare de Déu dels Desemparats i els carrers de la Verge Maria i Sant Miquel; va ser el primer temple cristià construït a Alcoi. Sota la invocació de Santa Maria i ocupant més o menys l'edifici actual, que ha tingut diverses funcions. D'aquesta església, es conserven la portalada principal, ben conservada, i una porta lateral cegada que dona al carrer de la Verge Maria. Són els vestigis romànics més meridionals d'Europa. Al seu costat estava ubicat el cementeri de la vila. Arquitectura Possiblement es tractara d'un edifici gòtic amb elements tardoromànics. Conserva la seua estructura primitiva. És molt possible que la seua obra original es trobe amagada sota actuacions posteriors. A principis del segle xiv va ser pintat el retaule major. Durant els segles xiv al xvii, va ser ampliat per l'augment de població. També es feien les reunions del Consell General. Va ser tancat al segle xviii amb la inauguració del nou temple de Santa Maria. Segons l'arquitecte Santiago Varela, tot apunta que l'església va ser demolida i que alguns elements com motlures o restes de dovelles es van reutilitzar en la nova construcció. Vegeu també: església arxiprestal de Santa Maria d'Alcoi. Relíquies Es coneixen les seues relíquies gràcies a un inventari del 1420: Una pedra del sepulcre de sant Jordi. Un os de sant Esteve. Un os de sant Cristòfol màrtir. Un os de sant Jeroni. Un cabell de santa Llúcia. Un tros de pell de sant Bartomeu apòstol. Un tros de la Vera Creu. Benifets Un benifet o benefici eclesiàstic erigit per l'autoritat eclesiàstica era un ens jurídic a títol vitalici. El componia un ofici espiritual l'exercici del qual donava a qui l'exercia dret a gaudir d'una prebenda i altres privilegis de caràcter judicial, fiscal o militar: El de sant Jordi del 14 d'abril del 1317. El de sant Joan Baptista del 6 de desembre del 1337. El de santa Anna del 2 de juny del 1348. El de santa Anna del 22 de setembre del 1395. El de sant Miquel arcàngel del 4 d'octubre del 1412. El de Maria Magdalena del 2 de maig del 1413. El de sant Martí i santa Anna de l'1 d'agost del 1414. Altres usos A mitjan segle xviii passà a ser hospital, i s'hi feren moltes obres d'adaptació. En el segle xix, es converteix en caserna de la guàrdia civil fins a la dècada dels 40 del segle xx. Després va ser escola i dels anys setanta als noranta va ser l'Escola de Disseny i, en l'actualitat, està en obres per a ser el nou palau de Justícia. Referències Bibliografia BAÑÓ ARMIÑANA, Ricard. "L'església de Santa Maria" en Història d'Alcoi, Alcoi: Ajuntament d'Alcoi, Editorial Marfil, SA, Centre Alcoià d'estudis Històrics i Arqueològics, 2006, p. 146-147 ISBN 84-89136-50-5.
Ateneu Mercantil de València

L'Ateneu Mercantil de València és una institució cultural valenciana fundada el 23 de març de 1879 al Col·legi de Sant Pau de València. Estanislao García Monfort i altres deixebles d'Eduardo Pérez Pujol el crearen, amb la finalitat d'atendre les necessitats culturals i de formació, en la seua professió, la del dependents del comerç de la ciutat de València. Amb el temps esdevingué una de les associacions no política més important de la burgesia mercantil valenciana. Fou impulsora de les primeres escoles de comerç i va patrocinar la creació de la Cambra de Comerç de València, del cos de corredors de comerç i de les borses de valors. El seu president Tomás Trénor Palavicino fou un dels organitzadors de l'Exposició Regional Valenciana de 1909. Poc després fou president Adolf Beltran i Ibáñez, un dels caps del Partit d'Unió Republicana Autonomista, que dominava l'alcaldia de València. Durant el període de la guerra civil espanyola va dur el nom d'Ateneu Popular Valencià, i restà a les mans del sector addicte a la Segona República Espanyola. Fou prohibit del 1939 al 1950, any que va reprendre les seues activitats. El 1960 va rebre la medalla de la ciutat de València i el 1970 fou declarat Entitat d'Utilitat Pública. El seu actual president és José Manuel Botella Crespo i compta amb prop de 3.000 socis. Llista de presidents Virgilio Beltrán Ibáñez (1879-1881) Fernando Ibáñez Cebrián (1881-1882) Juan Janini (1882) Estanislao García Monfort (1883) Mercedes Sánchez de León Vallbuena (1894-1896) Alberto Oliag Irla (1896-1897) José Ilario Ortells (1897-1898) Ramón de Castro Artacho (1898-1900) Bernardo Gómez Igual (1900) Eugenio Burriel Gisbert (1900-1901) Antonio Montesinos Garcerá (1901-1903) Rafael Conejos de la Llave (1903-1906) Leonardo Sanz Cases (1906-1908) Tomás Trénor Palavicino (1908-1914) Ricardo Serrano Chassaing (1914-1921) Eugenio Miguel Madaleno (1921) Eduardo Berenguer Vilanova (1922-1923) Adolf Beltrán i Ibáñez (1923) Mariano Gómez González (1924-1929) Rafael Berttoloty Ruiz (1929-1930) Ricardo Samper Ibáñez (1930-1936) Enrique Bastit García (1936-1939) Tomás Trénor Azcárraga (1946-1952) Vicente Iborra Gil (1952-1955) Joaquim Maldonado Almenar (1955-1963) Mauro Guillem Prats (1963-1969) José Antonio Perelló Morales (1969-1975) José Tortosa Galbis (1975-1976) Joaquín Muñoz Peirats (1977-1981) Pedro Pérez Puchal (1981-1985) Filiberto Crespo Samper (1985-1988) José Joaquín Viñals Guimerá (1988-1991) Francisco Sánchis Jiménez (1992-1997) José Manuel Botella Crespo (1997-2013) Carmen de Rosa Torner (2013-actualitat) Seu La seu de l'Ateneu és un gran edifici de huit plantes de llenguatge casticista situat a la plaça de l'Ajuntament de València, construït entre 1935 i 1941. Ací es troba la biblioteca, que conté més de 52.000 volums, i una hemeroteca amb capçaleres de diaris des de 1790. Posseeix també una pinacoteca entre els fons es troben les pintures procedents de la casa que va ser del fotògraf Antonio García Peris, sogre de Joaquim Sorolla i Bastida, realitzades pel pintor Antonio Cortina Farinós. Referències Enllaços externs Web de l'Ateneu Mercantil Arxivat 2009-05-02 a Wayback Machine. (castellà)
Deutsche Schule Valencia

Die Deutsche Schule Valencia (spanisch Colegio Alemán de Valencia) ist eine deutsche Auslandsschule in der spanischen Stadt Valencia. Geschichte Nachdem 1906 deutsche Handelsvertreter eine Kindergärtnerin in Valencia engagierten und 1907 vier deutsche Schüler in der Stadt unterrichtet wurden, wurde 1908 der deutsche Schulverein gegründet. Es folgte ein Jahr später die Gründung der Deutschen Schule Valencia. Erster vom Deutschen Reich entsandter Direktor war Wilhelm Burmeister. Durch die politische Situation verliefen die folgenden Jahrzehnte sehr wechselhaft: 1914 bis 1926 war die Schule im Zusammenhang mit dem Ersten Weltkrieg geschlossen, dann von 1936 bis 1939 wegen des Spanischen Bürgerkriegs und zuletzt von 1945 bis 1961 nach Ende des Zweiten Weltkriegs. 1961 bezog man ein neues Schulgebäude mit finanzieller Hilfe des Bundes. Seit 1970 besteht die Möglichkeit, die spanische Abschlussprüfung abzulegen. Beschreibung Die Deutsche Schule Valencia liegt in der Innenstadt. Im Oktober 2010 lag die Zahl der Schüler bei 810 (davon 123 Kindergartenkinder), die Zahl der Lehrkräfte bei 66. Es werden jährliche Schulgebühren ab 4000 Euro aufwärts erhoben. Die Schule ist Mitglied des Weltverbands Deutscher Auslandsschulen und wurde als Exzellente Deutsche Auslandsschule ausgezeichnet. Aktivitäten Die Schule betreibt einen eigenen Sportverein mit rund 500 Mitgliedern. Größte Abteilungen bilden der Fußballverein „Deutsche Schule Valencia Fútbol Club“ (DSV FC) sowie die Basketballmannschaft. Gebäude Die Schule besteht aus drei Gebäuden mit unterschiedlichen Höhen, die durch einen überdachten Gang verbunden sind und um einen großzügigen Innenhof herum angeordnet sind. Chefarchitekt war Eberhard Becker und für die Strukturen der Ingenieur Ahlwarth Rudolph verantwortlich. Das Design der dekorativen Elemente und Außenanlagen lag in den Händen von Architekt Dieter Weise mit Hilfe von Pablo Navarro und Julio Valencia Trullenque. Im Gebäude sind ein Wandgemälde von Heinrich Schwarz und eine Skulptur von Andreu Alfaro zu sehen. Seit 1996 sind die Gebäude im internationalen Register Docomomo (Internationale Vereinigung für die Dokumentation und den Erhalt von Bauwerken im Stil der Moderne) enthalten. Weblinks Website der Deutschen Schule Valencia. Abgerufen am 30. März 2020 Einzelnachweise
Cabezo Redondo

Cabezo Redondo is a Bronze Age archaeological site located on a hill 2 km from Villena, Alicante. It was not a mere village but a true regional center inhabited between 1500 and 1100 BC, likely belonging to the Argaric culture. It is speculated that the first investigations were conducted by Juan Vilanova i Piera around 1870, although it was the archaeologist José María Soler who began systematic studies in 1959 after discovering several metal objects (gold, silver, copper, etc.). In the spring of 1963, he unearthed the Cabezo Redondo treasure, now preserved in the Archaeological Museum of Villena. By then, much of the site had been lost due to local gypsum quarries, but since that year, the remaining area has been protected and studied. In recent years, the University of Alicante, along with the University of Valencia and University of Granada, has conducted annual excavation campaigns led by Mauro S. Hernández Pérez, assisted by Gabriel García Atiénzar and Virginia Barciela. In 1968, the site was included in Villena's Historic-Artistic Complex and declared public-use land. In 2020, Cabezo Redondo was formally designated as an independent Cultural Heritage Site. Features Originally, the site was significantly larger, extending across the entire hill. It is believed that populations from smaller nearby settlements around the ancient Villena Lagoon may have concentrated here, as its characteristics indicate a regional capital due to its central location, extensive size, developed urban planning, population density, and intense agricultural, livestock, metallurgical, and textile activities. Major finds Cabezo Redondo treasure: A collection of 35 personal adornments (a diadem, rings, bracelets, pendants, beads, spirals, bands, and a small gold ingot) totaling 150 grams in weight. Bronze Age Loom: A loom and 48 weights were recovered during the 2008 excavation campaign, along with fragments indicating that prehistoric looms were vertical, with weights used for tensioning. In March 2026, archaeologists detailed the discovery of a Bronze Age warp-weighted loom. Organic components of textile machinery, such as wooden frames and plant-fiber ropes, seldom survive the archaeological record, however, carbonized remains at this Mediterranean location provided structural evidence alongside traditional clay loom weights. By analyzing the spatial distribution and charred timber fragments, researchers were able to reconstruct the technical morphology of the loom, offering insights into second-millennium BC weaving techniques and the complexity of prehistoric textile economies in the Iberian Peninsula. See also Argaric culture Treasure of Villena History of Villena References
Cala dels Cantalars

La cala dels Cantalars és una cala i microreserva natural ubicada al cap de l'Horta, en la ciutat d'Alacant (País Valencià), en una zona residencial i tranquil·la. És una de les rares zones que va escapar a la urbanització embalant de la segona meitat del segle xx, protegit pel relleu abrupte. La part submergida de la cala és una zona protegida d'alt valor ecològic. S'hi troba entre d'altres Posidonia oceànica. Es destaca per combinar roca i sorra, i d'una extensió molt reduïda. En la reforma que s'ha fet, recentment, es respecta la cala però es canvia la ruta d'accés fent-la més fàcil. A dalt de la cala es troba un monument que es coneix popularment com El barquet. Referències Enllaços externs «Diagnòstic mediambiental d'Alacant» (pdf) (en castellà). Ajuntament d'Alacant, 2015.
Cala Cantalares

La cala Cantalares es una cala ubicada en el Cabo de la Huerta, en la ciudad española de Alicante. Se encuentra situada en una zona residencial y tranquila, y destaca por combinar roca y arena y ser de muy reducido tamaño. Recientemente modificada y renovada, respetando la cala, mas no así su ruta de acceso, por la cual era difícil acceder anteriormente. En lo alto de la cala se sitúa un reloj de sol al que popularmente se conoce como '"El barco"'. La zona goza de un pequeño, aunque variado, ecosistema tanto floral como marino, el cual se puede disfrutar realizando buceo o bien haciendo una ligera ruta por las inmediaciones. Véase también Anexo:Playas de la Comunidad Valenciana
Cala de la Palmera

La cala de la Palmera és una de les cales del cap de l'Horta en Alacant (País Valencià), en una zona residencial tranquil·la. Combina roca i arena, i sovint rep visites de bussejadors malgrat la seua extensió reduïda, atés els seus fons rocosos. Enllaços externs Excmo. Ayuntamiento de Alicante DIAGNÓSTICO AMBIENTAL DE ALICANTE Arxivat 2009-12-22 a Wayback Machine. (castellà)