Ermita de la Nostra Senyora de la Consolació

L’ermita de la Nostra Senyora de la Consolació del municipi del Forcall és una església barroca inscrita com a Bé de Rellevància Local (BRL), registrada a la secció 2.ª del Inventari General del Patrimoni Cultural valencià amb el nom d'inventari 12.061-9999-000025, publicada al DOGV. L'immoble es troba en la carretera d’entrada a Forcall des de Morella (CV 124), pujant per un camí en ziga-zaga emmarcat per xiprers sobre la mola Garumba. Història L’ermita es va construir per honrar a la Mare de Déu, patrona del Forcall, La Nostra Senyora de la Consolació. L’immoble data de 1675, encara que la devoció per aquesta figura eclesiàstica va iniciar al voltant de l'any 1553, donat que hi ha registres de documents on apareix informació sobre donatius dirigits a una “nova església” en el mateix lloc on ja existia una capelleta o peiró dedicat a la Patrona de la Consolació. En la construcció actual es poden observar els vestigis de l'anterior construcció gòtica, ubicada en el presbiteri i els murs de la sagristia. En 1783 es va completar l’edifici que hui en dia observem, com es mostra en Los Gozos a Ntra. Sra de la Consolación del Forcall, Reyno de Valencia. En el mateix any es va substituir l’escultura en pedra de la Mare de Déu d’època gòtica per una talla de fusta que va ser restaurada posteriorment pel Salesià forcallà Gaspar Mestre. Durant la guerra civil, en 1936, l’església va ser víctima d’un atac iconoclasta que va destruir l’altar major d'origen neoclàssic. L'altar que es conserva és una reconstrucció. Funcions i usos tradicionals L'ermita continua complint les seues funcions religioses, rituals i litúrgiques; principalment al mes de setembre, durant les festes patronals. Una de les activitats portades a terme a l'ermita es produeix el dissabte anterior a l’inici de les festes patronals. Aquest dia, durant el vespre, se celebra una processó de fanalets que baixen des de l’ermita fins al poble mentre és recitant un rosari. També és un lloc on han acudit les romeries durant molts anys. Una altra activitat en què l’edifici és protagonista és al segon dia de pasqua, on els forcallans i forcallanes pugen a l’ermita a prendre el berenar. Era tradicional que “l’ermità” cuinara els mantecats i magdalenes tradicionals per aquesta trobada. Aquest personatge cultural va existir des del 1624 fins a 1936, encarregat de rebre i acollir al visitant de l’ermita. Cal dir que el primer ermità conegut va ser Guillem Seular, l'any 1624. Els dos últims ermitans de l'Ermita van ser Manuel Querol Allepuz i Dolores Ferrer Gamundí. Generalment, es tracta d'un matrimoni el que s’encarregava d’atendre el culte, mantindre el recinte i oferir als devots aigua, veles o estampes. Aquesta parella viu en el que es coneix com “La casa de l’Ermità”, una edificació adossada a l’església que consta de dos pisos. El pis baix es destinava a la cuina i estables mentre que el primer pis l'ocupen la sala i dormitoris. Al llarg del temps ha quedat en desús. Descripció estilística L’estructura i exterior de l’immoble L’església, d'estil barroc, consta d’una sola nau central confeccionada amb voltes de canó i arcs de mig punt. La seua estructura es construeix sobre un mur de maçoneria sustentat per contraforts de carreus. L’exterior, d’una estètica més sòbria, està decorat amb carreus de pedra. En la façana lateral es troba una fornícula on apareix la imatge de la Nostra Senyora de la Consolació alçant-se, emmarcada també per carreus i situada en la part superior de la porta, en l’entrada de l’ermita. L’interior de l’immoble L’interior està il·luminat per xicotetes obertures laterals i destaca per l’ornamentació barroca i renaixentista. En especial l’altar major, situat en l’absis de base semi octogonal i sustentat per altres quatre contraforts a l’exterior. Als laterals, entre els contraforts, es troben sis altars en honor a la Mare de Déu del Rosari, la nostra senyora del Pópulo, Santa Rita, L'Assumpció i Sant Antoni de Pàdua, i el de la Mare de Déu de les neus. Com s’ha comentat anteriorment, l’altar original va ser destruir per la iconoclàstia de la guerra civil i va ser restaurat al·ludint a l’estètica original barroca de l’altar. L’arc triomfal que l'emmarca destaca pel seu barroquisme, format per elements vegetals policromats en daurat. Al llarg del sostre interior de l'església, els nervis de la volta, les llunetes i els nervis de la capçalera també es troben policromats en daurat, com a part de l’ornamentació barroca, creant una unitat estètica en tot l’espai. Referències Bibliografia Eixarch Frasno, José (1982). Aportación a la Historia del Forcall. Tortosa: Cooperativa Gráfica Dertosense. Milián Boix, Manuel; Simó Castillo, Juan B (1983). El maestrazgo Histórico y Morella (Puertos y comarca) Historia y Arte. Vinaroz: Imprenta Castell.