NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Església parroquial de Sant Miquel Arcàngel d'Énguera

L'Església de Sant Miquel Arcàngel se situa en el municipi d'Énguera, a la província de València. D'estil manierista, va ser construïda entre els segles xvi i xvi i és una mostra grandiosa de l'esplendor renaixentista d'influència herreriana. Descripció L'edifici és d'estil tardorenacentista herrerià i consta d'una àmplia nau de 40 m. de llarg per tretze d'ample, amb dotze capelles laterals entre contraforts interiors, els quals baixen la colossal volta de canó i nervis, reforçada amb arcs faixons, decorats al tremp. Aquests es baixen sobre columnes decorades a l'estuc. Sobre aquests, a més, es recolzen els catorze arcs de mig punt que comuniquen les capelles laterals amb la nau principal. L'espai total es distribueix en sis trams, des dels peus a la capçalera, que és poligonal, i es cobreix amb volta de nervadura radiada. Als peus de la nau i sobre l'atri de la portada principal, s'instal·la el cor. S'accedeix a l'Església per tres portes : La Major, situada als peus de la nau, que s'eleva tres metres sobre el nivell del pis de la plaça, per la qual cosa es va fer necessària la instal·lació de dues escalinates laterals. Aquesta porta està flanquejada per dos parells de columnes toscanes sobre les quals descansa l'arquitrau; dalt i als costats d'aquest, s'obren tres fornícules. Remata el conjunt una cornisa arquitravada al terç mitjà i dos declivis laterals, tot això coronat per pinacles truncats i boles esfèriques. La porta de l'Hospital correspon al costat de l'evangeli que va ser la porta del temple primitiu, absorbida per l'actual. Rep aquest nom per estar situada enfront del desaparegut Hospital de Remei. S'obre la portada sota un arc de mig punt emmarcat per pilastres que suporten la llinda, cornisa i una fornícula. La porta de Moreres, al costat de l'epístola, és de les mateixes característiques que la de l'Hospital. La grada per accedir a la porta conserva una barana de pedra que és encara l'original i que revesteix els mateixos caràcters que la que hi va haver a la porta Major. La torre del campanar és de planta quadrada, de sis metres de costat, construïda en carreu i consta de tres cossos i rematada, amb un total de cinquanta metres d'alçada. Interior L'altar major, l'escultura de Sant Jaume i la de la Mare de Déu de la Verge de Fàtima, patrona del poble, van ser realitzades per l'escultor i imatger valencià José Just Villalba, autor de nombroses obres religioses en pobles de la Comunitat Valenciana Bibliografia Aquest article incorpora text del BIC incoat per la Conselleria de Cultura de la Generalitat Valenciana Referències Enllaços externs Església Parroquial de Sant Miquel Arcàngel - Énguera
Ahuir

Ahuir es el nombre que recibe una acequia española del siglo XII en la Comunidad Valenciana, que recorre los términos municipales de Jaraco, Jeresa y Gandía de norte a sur y paralela a la costa, por el interior de los marjales. Fue construida por la población con el fin de vaciar el exceso de agua y permitir los cultivos.​ Por su poco caudal, se considera que su movimiento es indetectable y sin apenas variación estacional.​ Sin embargo, existe bajo el marjal un acuífero de agua dulce muy importante; este acuífero evita la entrada de agua salada desde el mar, con la consiguiente salinización, lo que da idea de la importancia de este marjal y su acuífero.​ Cuando se inunda el marjal durante lluvias intensas, existen unas estaciones de bombeo que sacan el agua de este canal para desaguar al mar y bajar el nivel del agua. En ocasiones, la acumulación de suciedad en la acequia ha provocado protestas vecinales.​ Playa de Ahuir Esta acequia ha dado nombre a una playa situada en el término municipal de Gandía. Se trata de una playa aislada, pero con todo tipo de servicios; bien equipada y en la que se puede practicar nudismo.​ Cabe destacar al final de la playa de l'Ahuir y junto al río Vaca la primera playa para perros de la Comunidad Valenciana inaugurada por Arturo Torró y el concejal de la Playa, Pepe Just.​ Referencias
Estació de Benifaió-Almussafes

L'estació de tren de Benifaió-Almussafes d'Adif està situada a l'oest del nucli urbà de la vila de Benifaió. Aquesta disposa de serveis de la línia C-2 de Rodalies València, de Renfe. L'estació de tren de Benifaió, que data del 1852, consta d'un edifici arran de terra que dona accés a les vies. Tot i el seu nom puga donar lloc a equívocs, aquesta estació està situada a la vora oest de Benifaió, per la qual cosa només dona servei a aquest poble. Per arribar a Almussafes, situada a l'est de Benifaió, cal creuar tot el poble. També hi ha autobusos que comuniquen Benifaió amb la seua veïna de la Ribera Baixa. L'estació de tren de Benifaió va ser inaugurada el 8 de desembre de 1852 amb el trajecte Silla-Benifaió, connectant la població de la Ribera amb València. Malgrat l'absència de marjal a Benifaió, molts llauradors d'aquesta vila tenien camps d'arròs a viles veïnes, fet que va comportar que l'estació de Benifaió fóra, fins a l'entrada en funcionament del ferrocarril Silla-Sueca-Cullera, l'estació des d'on s'enviava major quantitat d'arròs cap a València. Actualment encara hi ha un carrer de les Atarassanes a la població. Serveis Ferroviaris [1] Estació següent o anterior als trens CIVIS Vegeu també Rodalies València Referències
Estación de Benifayó-Almusafes

Benifayó-Almusafes (en valenciano y según Adif: Benifaió-Almussafes) es una estación ferroviaria situada en el municipio español de Benifayó cerca de Almusafes en la provincia de Valencia, Comunidad Valenciana. Forma parte de la línea C-2 de cercanías Valencia operada por Renfe. Cuenta también con algunos servicios de media distancia. Situación ferroviaria Las instalaciones se encuentran situadas en el punto kilométrico 91,7 de la línea férrea de ancho ibérico que une Madrid con Valencia,​ a 22 metros de altitud sobre el nivel del mar, entre las estaciones de Silla y Algemesí. El tramo es de vía doble y está electrificado. Historia La estación fue inaugurada el 8 de diciembre de 1852 con la apertura del tramo Silla-Benifayó de la línea que pretendía unir Valencia con Játiva.​ Inicialmente se llamaba únicamente Benifayó. Las obras corrieron a cargo de la Compañía del Ferrocarril de Játiva a El Grao de Valencia.​ Posteriormente dicha compañía pasó a llamarse primero «Compañía del Ferrocarril de El Grao de Valencia a Almansa» y luego «Sociedad de los Ferrocarriles de Almansa a Játiva y a El Grao de Valencia», hasta que finalmente, en 1862, adoptó el que ya sería su nombre definitivo y por ende el más conocido: el de la Sociedad de los Ferrocarriles de Almansa a Valencia y Tarragona o AVT tras lograr la concesión de la línea que iba de Valencia a Tarragona.​ En 1941, tras la nacionalización del ferrocarril en España la estación pasó a ser gestionada por la recién creada RENFE. Desde el 31 de diciembre de 2004 Renfe Operadora explota la línea mientras que Adif es la titular de las instalaciones ferroviarias. Servicios ferroviarios Cercanías Los trenes de cercanías de la línea C-2 tienen parada en la estación Media Distancia Algunas de las relaciones que unen Valencia con Alcoy se detienen en Benifayó-Almusafes. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Estación de Benifayó-Almusafes. Media Distancia Valencia en la web de Renfe. Cercanías Valencia en la web de Renfe
Benifaió-Almussafes

Benifaió-Almussafes (hiszp. Estación de Benifayó-Almusafes) – stacja kolejowa w miejscowości Alzira, w prowincji Walencja, we wspólnocie autonomicznej Walencja, w Hiszpanii. Jest obsługiwana przez pociągi linii C-2 Cercanías Valencia i Media Distancia przewoźnika Renfe. Położenie stacji Znajduje się na linii kolejowej Madryt – Walencja w km 77, na wysokości 21 m n.p.m.. Historia Stacja została otwarta 8 grudnia 1852 wraz z odcinkiem Silla – Benifayó linii Walencja – Xátiva. Linię zbudowała Compañía del Ferrocarril de Játiva a El Grao de Valencia. W 1862 spółka przeszła do większej kompanii o nazwie Sociedad de los Ferrocarriles de Almansa a Valencia y Tarragona. Stan ten się utrzymywał do 1941, kiedy to nastąpiła nacjonalizacja kolei w Hiszpanii i powstało RENFE. Od 31 grudnia 2004 Renfe Operadora obsługuje linie kolejowe, podczas gdy Adif jest właścicielem obiektów kolejowych. Linie kolejowe Madryt – Walencja Połączenia Przypisy Linki zewnętrzne Media Distancia Valencia en la web de Renfe Rozkład jazdy
Horta Vella

L'Horta Vella o Vila Vella és un jaciment d'època romana i visigoda situat a la partida homònima al sud-est del nucli urbà de Bétera (el Camp de Túria). Descripció Aquesta vil·la romana, que ocupa una extensió de 600m², es troba a 9 km del municipi. Està completament envoltat de tarongers, però el seu accés és fàcil de trobar. És un jaciment summament important i actualment segueix en excavació; aquesta és dirigida per Josep María Burriel, arqueòleg municipal. És un terreny sobreelevat amb abundància d'aigua al marge dret del barranc del Carraixet amb àmplies panoràmiques, el parc natural de la Serra Calderona cap al nord i cap a l'est la planura litoral de l'Horta Nord. Es tracta d'un assentament de més de 1.000 m² i que té continuïtat d'hàbitat entre els segles I dC al IX dC. D'aquesta vil·la el més significatiu són les instal·lacions termals compostes per natatio o piscina de més de 60 m², el frigidarium o bany fred, el tepidarium o bany temperat i el caldarium o bany calent. Tot i això hi ha altres dependències corresponents a l'ús agrícola de l'assentament. Aquesta vil·la romana després d'haver-se transformat durant els segles iii dC i IV dC, a mitjans del segle VI fou reconvertida pels visigots, en una instal·lació de la qual ara per ara desconeixem l'ús, però es tracta d'un assentament excepcional per l'escassetat de restes d'aquesta època al País Valencià. El jaciment de l'Horta Vella està ubicat al centre del triàngle format per Saguntum, Valentia i Edeta-Llíria. La ubicació a mig camí entre Saguntum i Edeta-Llíria el fan un enclavament idoni per al control i explotació del medi al llarg de totes les èpoques. Va estar densament ocupat en l'època romana alto imperial descobrint-se moltes restes arqueològiques associades a vil·les rústiques. Seqüència cultural A l'Horta Vella es poden distingir 4 grans fases: la Imperial, que s'inicia a finals del segle I o principis del segle ii i acaba a mitjan segle V on pertanyen la majoria de les instal·lacions conservades, on destaca el circuit termal. La segona fase, als s. V-VIII, la vil·la es converteix en una granja fins l'arribada dels musulmanes en el s. VIII. La tercera o paleoandalusí no aporta noves construccions la superfície ocupada es mínima podent ser un punt de control territorial, i la quarta fase correspon amb l'època medieval-moderna-contemporánea (s. XIV-XIX), moment en què les guerres carlines pogué ser una posició militar de control territorial. Referències
Vila Vella

Vila Vella es un yacimiento arqueológico de época romana localizado en el municipio valenciano de Bétera (España). Esta villa romana, que ocupa una extensión de 600 m², se encuentra a 9 km del municipio. Está completamente rodeado de naranjos, pero su acceso es fácil de encontrar. Es un yacimiento sumamente importante y actualmente sigue en excavación; esta está dirigida por Josep María Burriel, arqueólogo municipal. Referencias
Torre Olla

La torre Olla es troba en un despoblat del mateix nom, a la serra Calderona, en una zona pertanyent al municipi de Marines, a la comarca del Camp de Túria, al País Valencià. Es troba a uns cinc quilòmetres al nord del barranc de Carraixet, prop de Marines Vell. Actualment, tot el poblat està en un estat ruïnós i està declarat Bé d'Interés Cultural amb anotació ministerial número RI-51-0010667, i data d'anotació 18 de juliol del 2001. La torre, a més de protegir el poblat, servia de connexió amb el castell del Real, el qual, juntament amb els castells de Xelva i Morvedre, defensaven el nord de la zona de València dels possibles atacs dels cristians. Història Jaume I d'Aragó fa una primera donació d'aquest lloc al setembre del 1238 a Pedro Sánchez de Maraymón (encara que l'alqueria va ser aixecada amb posterioritat a la conquesta cristiana del 1238), els descendents el venen el 1359 a Mateu Mercer, almirall de la flota aragonesa. Més tard, al juny del 1368, la cort de Governació de València autoritza la venda a favor d'Antoni de Vilaragut. L'any 1649, el comtat d'Olocau passa als Fenollet, per matrimoni de Na Margarita de Vilaragut i Sanz, filla del comte d'Olocau, amb Diego de Fenollet i Albiñana. Com a conseqüència de l'expulsió dels moriscos, aquest llogaret anà perdent població, malgrat la qual cosa, va ser habitat fins que es va abandonar definitivament al segle xix, i arribà a tindre sis cases habitades amb uns 17 habitants l'any 1797. Descripció L'anomenat poblat d'Olla, del qual la torre forma part, va ser una antiga alqueria islàmica, de la qual encara queden restes del que va ser un sistema de rec. La torre és de planta quadrada, el seu accés està a uns metres de la base, a nivell de la segona planta de l'edifici annex, des del qual es pot passar, i aquesta és l'única entrada a la torrassa. Es va construir amb maçoneria de pedra de gres roig i argamassa. La torre té dues plantes i les cobertes inclinades de teula moruna. La part baixa s'utilitzava per a resguard d'animals i l'alta per a habitatge. Amb el pas del temps, es va ampliar en construir-se en els seus voltants corrals de bestiar, així com diferents habitatges, la qual cosa va donar lloc al fet que l'assentament arribés a tenir sis cases habitades amb uns 17 habitants l'any 1797. Referències Aquest article pren com a referència el text del Bé d'Interés Cultural incoat per la Conselleria de Cultura de la Generalitat Valenciana. Enllaços externs http://elspoblesvalenciansabandonats.blogspot.com.es/2010/03/el-despoblat-de-lolla-municipi-de.html. http://labrujulaimantada.blogspot.com.es/2012/01/primera-excursion-de-2012-en-la-que-el.html Arxivat 2013-09-21 a Wayback Machine..
Torre Olla

La torre Olla se halla en un despoblado del mismo nombre, en la Sierra Calderona, en una zona perteneciente al municipio de Marines, de la comarca del Campo del Turia, de la provincia de Valencia. Se encuentra a unos 5 kilómetros al norte del barranco de Carraixet, cerca de la población de Marines Vell(originario Marines, dado de baja tras el alud de piedras que sufrió en 1957 y que dio paso a la creación del Marines en su nuevo enclavamiento​). El llamado poblado de Olla, del que la torre forma parte, fue una antigua alquería islámica de la que todavía quedan restos de lo que fue un sistema de riego. Como consecuencia de la expulsión de los moriscos, esta aldea fue perdiendo población, pese a lo cual, fue habitada hasta que se abandonó definitivamente a mediados del siglo XIX. De todas sus construcciones destaca sin duda la torre, que además de proteger el poblado servía de conexión con el Castillo del Real; el cual junto con los castillos de Chelva y Morvedre, defendían el norte de la zona de Valencia de los posibles ataques de los cristianos de Aragón.​ Actualmente todo el poblado está en un estado ruinoso pese a que está declarada Bien de interés cultural,​ con anotación ministerial número: R-I-51-0010667, y fecha de anotación 18 de julio de 2001.​ Historia Jaime I de Aragón, hace su primera donación de este lugar en septiembre de 1238 a Pedro Sánchez de Maraymón (aunque la alquería fue levantada con posterioridad a la reconquista cristiana de 1238),​ cuyos descendientes lo venden en 1359 a D. Mateo Mercer, almirante de la flota aragonesa. Más tarde, en junio de 1368 la Corte de Gobernación de Valencia autorizan la venta a favor de Antoni de Vilaragut. En el año 1649 el condado de Olocau pasa a los Fenollet, por matrimonio de doña Margarita de Vilaragut y Sanz, hija del Conde de Olocau, con Diego de Fenollet y Albiñana.​ Descripción Es una torre de planta cuadrada, su acceso está a unos metros de la base, a nivel de la segunda planta del edificio anexo, desde el que se puede pasar, siendo esta la única entrada al torreón. El material empleado para su construcción es mampostería de piedra de rodeno y argamasa. La torre tiene dos plantas y las cubiertas inclinadas de teja moruna. La parte baja se utilizaba para resguardo de animales y la alta para vivienda. Con el paso del tiempo se amplió al construirse en sus alrededores corrales de ganado, así como distintas viviendas, lo cual dio lugar a que el asentamiento llegara a tener seis casas habitadas con unos 17 habitantes en el año 1797.​ Referencias
Església de Sant Pere (Benifaió)

L'església de Sant Pere de Benifaió està situada a la plaça major de Benifaió (província de València, Espanya) enfrontada a la casa-palau dels Falcó. Va ser construïda en la segona meitat del segle xviii, sota preceptes academicistes, i és la tercera de les construccions en el mateix solar. Iniciada en 1770, una inscripció lítica marca l'any 1771 per a la finalització del reresagrari, si bé la construcció no es va beneir fins a finals de 1786, per bé que la decoració interior i la pròpia façana podrien retardar-se encara alguns anys. La desaparició dels llibres de fábrica junt amb d'altres de l'arxiu parroquial ens ha privat de conéixer la seua història constructiva en detall, i encara hui, es desconeix l'autor de les seues traces. Descripció Exterior La façana es compon a través d'un doble ordre central. Baix amb portalada dentelluda entre pilastres acanalades d'ordre toscà i un potent entaulament amb tríglifs i mètopes; i un ordre superior estructurat amb pilastres corínties que ordenen un òcul central decorat amb baixos relleus representant una tiara papal portada per dos àngels, i als laterals, dues fornícules amb imatges pètries de Sant Pere i Sant Pau, restaurades després de 1936. La façana està rematada per un timpà central amb balustrada. Presenta dues torres bessones, dividides en tres cossos, el superior de campanes, obert a les quatre cares amb arcs de mig punt allargassats i remat amb balustrada decorada amb pinacles i boles. Presenta capelles entre els contraforts, amb una elevada cúpula sobre tambor. Presenta reresagrari al tester,amb cupulí. Es troba totalment exempta. Abans de 1936, l'església presentava una capella de la comunió, adosada al costat de l'evangeli, que no es va reconstruir després. Interior El seu interior, academicista, presenta una planta de nau única amb transepte i volta de canó amb llunetes. Sobre el creuer s'alça una esvelta cúpula sobre tambor, ordenada amb pilastres. L'interior del temple estigué decorat amb quadres del famós pintor Vicent López Portaña (1772-1850), desapareguts després de l'incendi sofert durant la Guerra Civil Española, junt amb un magnífic retaule major, del que ha quedat constància fotogràfica. Al temple es conserven alguns elements d'orfebreria religiosa del segle xvi y posteriors. A partir de 1939 s'iniciaren les obres de reconstrucció i rehabilitació del seu interior, que es donaren per acabades en els anys 50, i encara posteriorment ha vist completada la seua rehabilitació i redecoració. Referències Bibliografia Beltran i López, Francesc. Una aportació a la història, arquitectura i patrimoni del temple de Sant Pere Apòstol de Benifaió, 2020. ISBN V- 1395-2020. Aquest article incorpora material procedent de la pàgina web de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, que mitjançant una autorització va permetre agregar contingut i imatges i publicar-los sota llicència GFDL.
Iglesia de San Pedro (Benifayó)

La iglesia de San Pedro ubicada en la plaza mayor de Benifayó (provincia de Valencia, España) fue construida en la segunda mitad del siglo XVIII y es la tercera de las construcciones en el mismo solar. El templo cuenta con dos torres en la fachada y una gran cúpula restaurada entre los años 1993-94. En el interior conserva algunos elementos de orfebrería religiosa a partir del siglo XVI. En 1936 se perdieron cuadros del pintor Vicente López. En la portada se encuentran las imágenes de san Pedro y dan Pablo, restauradas después del 36 y un relieve con la tiara de san Pedro llevada por dos ángeles de estilo barroco. En el año 1939 se empieza la total restauración interior. Referencias Este artículo incorpora material procedente de la página web de la Federación Valenciana de Municipios y Provincias, que mediante una autorización permitió agregar contenido e imágenes y publicarlos bajo licencia GFDL.
Castell de Corbera (Ribera Baixa)

El castell de Corbera (Corbera, Ribera Baixa) és una edificació militar andalusina i medieval cristiana que va estar en ús fins a la primera meitat del segle xvi, ja que fou destruïda durant la guerra de les Germanies en juny de 1521. Les excavacions arqueològiques realitzades en octubre i novembre de 2017, han tret a la llum diversos materials ceràmics tardoromans, islàmics, medievals i renaixentistes, així com ceràmica prehistòrica corresponent a període del Bronze valencià. És una obra protegida com a bé d'interès cultural. Estructura La fortalesa de Corbera conserva una planta típicament islàmica. Té forma ovalada i estreta, els seus murs s'adeqüen a l'orografia de la muntanya buscant les corbes de nivell i la muralla queda disposada en forma de serra dentada amb entrants i eixits, Les parts del Castell queden molt ben definides destacant l'accés a la fortalesa obstaculitzat pels murs de la barbacana que dirigeixen l'entrada al recinte en ziga-zaga. L'entrada a la fortalesa és, per tant, en doble colze. L'accés ens du al cos de guàrdia i des d'allí s'arriba a la celoquia que és la zona principal de la fortificació, situada al centre d'un gran albacar que està protegit per les muralles principals. La celoquia era un edifici quadrangular d'uns 20x20 metres i de diverses plantes on, a l'interior, hi havia diferents estances, situades totes al voltant d'un pati central, on hi havia un gran aljub i un pou. Just al costat hi ha altres estances. Excavacions El 2017 es feren les primeres excavacions arqueològiques promogudes per la Diputació de València, propietària de la fortalesa. Les excavacions, dirigides per Miquel Gómez Sahuquillo i dutes a terme per l'empresa Carpetània Integra, SLL, de Motilla Palancar (Conca), han tret a la llum noves dependències que es trobaven al castell i que apareixen descrites a la documentació foral, així com estructures pertanyents a edificacions anteriors. A partir de 2018 comencen els treballs de consolidació dels seus murs. El 2022 s'activa la consolidació dels murs de la muntanya. Documentació històrica Des del punt de vista històric, el castell de Corbera apareix documentat com a una fortalesa important en temps del Cid. Així ho arrepleguen algunes cròniques com la Crónica general de España. Ramon Muntaner anomena el castell en la seua crònica i apareix en les donacions del Llibre del repartiment del segle xiii. Durant el segle xiv fou assetjat pels castellans, però la desfeta del castell tingué lloc amb la batalla del castell de Corbera entre els realistes i els agermanats el 21 de juny de 1521, durant la revolta de les Germanies. La fortalesa fou incendiada i destruïda en bona part. A partir del 1580 hi ha intents per avaluar la possibilitat de la seua reconstrucció i fer obres, però mai es dugueren a terme i el castell quedà completament abandonat. Detalls arquitectònics Referències