NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Мануэль Мартинес Валеро (стадион)

Мануэль Мартинес Валеро (вален. Estadi Martínez Valero, исп. Estadio Manuel Martínez Valero) — футбольный стадион, расположенный в городе Эльче (Испания). Вместимость стадиона составляет 33 732 зрителя. Стадион Мартинес Валеро — домашняя арена футбольного клуба «Эльче» с 1976 года. Также на этом стадионе проводит свои матчи Сборная Испании по футболу. История Стадион Мануэль Мартинес Валеро был открыт 8 сентября 1976 года и заменил прежнюю арену Кампо де Альтабикс, возведённую в 1926 году, вмещавшую 15 000 зрителей и также служившую домашним стадионом для футбольного клуба «Эльче». Архитектором же нового стадиона выступил Хуан Боикс Матарредона. Первоначально арена носила название Нуэво Эстадио дель Эльче (исп. Nuevo Estadio del Elche C.F.), а в 1988 году она была переименована в честь президента ФК Эльче Мануэля Мартинеса Валеро. В матче же открытия (8 сентября 1976 года) «Эльче» сыграл вничью 3:3 со сборной Мексики. Авторами голов у хозяев стали Финаролли и аргентинцы Роберто Орельяна и Хуан Гомес Вольино. Стадион был включён в число 17, принимавших у себя матчи чемпионата мира по футболу 1982. На нём прошли три игры. В том числе здесь состоялся матч сборных Венгрии и Сальвадора, завершившийся с рекордным для мирового первенства счётом 10:1 в пользу европейцев. 28 июня 2003 года на Мартинесе Валеро прошёл финал Кубка Испании по футболу, в котором «Мальорка» разгромила «Рекреативо» со счётом 3:0 и стала обладателем трофея. Сборная Испании провела на стадионе пять матчей и во всех выиграла. Летом 2013 года Мартинес Валеро был впервые подвергнут серьёзной реконструкции. Был кардинально изменён фасад, переоборудованы служебные помещения, заменены сидения и так далее. Стоимость работ составила более двух миллионов евро. Матчи чемпионата мира 1982 На стадионе проводились игры чемпионата мира по футболу 1982 года: Примечания Ссылки Профиль стадиона на сайте «Эльче» Архивная копия от 22 декабря 2015 на Wayback Machine (исп.) Профиль стадиона на stadiumguide.com (англ.)
Мануель Мартінес Валеро

Мануель Мартінес Валеро (ісп. Estadio Manuel Martínez Valero) — футбольний стадіон, розташований у місті Ельче (Іспанія). Місткість стадіону складає 33 732 глядачі. Стадіон Мартінес Валеро - домашня арена футбольного клубу «Ельче» з 1976 року. Історія Стадіон Мануель Мартінес Валеро був відкритий 8 вересня 1976 року і замінив колишню арену Кампо де Альтабікс, зведену в 1926 році, вміщаючу 15 000 глядачів та також служила домашнім стадіоном для футбольного клубу «Ельче». Архітектором ж нового стадіону виступив Хуан Боїкс Матарредона. Спочатку арена носила назву Нуево Естадіо дель Ельче (ісп. Nuevo Estadio del Elche C.F.), а в 1988 році вона була перейменована на честь президента ФК Ельче Мануеля Мартінеса Валеро. У матчі ж відкриття (8 вересня 1976 року) «Ельче» зіграв внічию 3:3 зі збірною Мексики. Авторами голів у господарів стали Фінароллі та аргентинці Роберто Орельяна та Хуан Гомес Вольїно. Стадіон був включений в число 17, що брали в себе матчі чемпіонату світу з футболу 1982. На ньому пройшли три гри. В тому числі тут відбувся матч збірних Угорщини та Сальвадору, що завершився з рекордним для світової першості рахунком 10:1 на користь європейців. 28 червня 2003 року на Мартінесі Валеро пройшов фінал Кубка Іспанії з футболу, в якому «Мальорка» розгромила «Рекреатіво» з рахунком 3: 0 та стала володарем трофея. Збірна Іспанії провела на стадіоні п'ять матчів та в усіх перемогла. Влітку 2013 року Мартінес Валеро був вперше підданий серйозній реконструкції. Був кардинально змінений фасад, переобладнані службові приміщення, замінено сидіння і так далі. Вартість робіт склала понад два мільйони євро. Матчі чемпіонату світу 1982 На стадіоні проводилися ігри чемпіонату світу з футболу 1982: Угорщина 10 : 1 Сальвадор Бельгія 1 : 0 Сальвадор Угорщина 1 : 1 Бельгія Примітки Посилання Профіль стадіону на сайті «Ельче» [Архівовано 22 грудня 2015 у Wayback Machine.] (ісп.) Профіль стадіону на stadiumguide.com [Архівовано 29 липня 2018 у Wayback Machine.] (англ.)
Arxiu Municipal d'Aldaia

L'Arxiu Municipal d'Aldaia és l'arxiu que conserva la documentació produïda per l'Ajuntament d'Aldaia (L'Horta) com a conseqüència de les tasques i funcions que li són pròpies. En l'actualitat, després d'haver passat per diverses ubicacions, es troba al carrer Picanya, 7. Consta en les actes municipals la crema de la major part de la documentació el 7 d'octubre de 1936, en el context de la Guerra Civil, per l'acció d'un grup de persones, que vingudes de fora de la localitat, tenien com a únic propòsit la destrucció d'eixos documents. Fet que també es va produir en altres localitats de la comarca. Anterior a aquesta data es conserven alguns documents del segle xvii, XVIII, XIX i principis del xx. Un d'ells és un document de 1654 on es troba la referència més antiga a la cisterna d'Aldaia. El gruix de la documentació conservada són documents vinculats als comptes municipals (llibres de caixa, llibres d'intervenció, recaptació d'impostos, pressupostos), i també gestió de sancions i multes, expedients urbanístics, padrons, que ja no són part de la gestió diària pel temps transcorregut des de la seua creació i haver estat superat per documents més actuals. A més de la documentació municipal, l'arxiu acull altres tipus documentals com fotografies o els arxius històrics de la Junta Local Fallera. En el fons fotogràfic podem trobar tant imatges de l'activitat municipal, com de falles o com de famílies de la localitat, que n'han permès la còpia a fi d'il·lustrar història local. Referències Enllaços externs Servei Arxivística Valencià en Xarxa Censo-guía de Archivos de España e Iberoamérica
Museu Arqueològic Municipal Camil Visedo Moltó

El Museu Arqueològic Municipal Camil Visedo d'Alcoi (l'Alcoià, País Valencià) és un centre expositiu dedicat a la investigació i divulgació dels vestigis arqueològics trobats a la ciutat d'Alcoi i rodalia. Està situat en l'antiga Casa de la Vila de la ciutat (seu de l'ajuntament fins al 1835), construcció renaixentista del segle xvi. L'edifici L'edifici que allotja el museu es construí l'any 1572, dissenyat per José Terol, com a seu de la Casa de la Vila. Ocupà aquesta funció fins a l'any 1845, quan passà a distints usos, com ara escoles, fins que en l'any 1945 s'hi instal·là el museu. Té una planta en forma de "L" a conseqüència de la unió de dos cossos en angle recte. La part més antiga, a l'esquerra, té una façana massissa amb carreus de pedra, on s'obri la portada d'arc de mig punt. Aquesta part en seria anterior a l'altra, i té elements gòtics. La part part més allargada, la construïda el 1572, és d'estil renaixentista. Conté un pòrtic obert (llotja amb funció d'espai públic) a la plaça amb cinc arcs de mig punt sobre columnes d'ordre toscà i un segon pis amb finestres d'embocadura classicista, amb allargades pilastres dòriques. En la unió dels dos cossos, se situa l'escala que dona accés a les sales superiors. El museu L'origen del museu està en la col·lecció arqueològica reunida per Camil Visedo, i es creà aquest museu en allotjar-se en aquest espai, inaugurat el 18 de juliol del 1945, amb el nom de Museu d'Art i Biblioteca Pública. Posteriorment, el 1958, canviaria el nom a l'actual, Museu Arqueològic Municipal Camil Visedo i Moltó, en memòria del seu creador. En temps recents, l'edifici seu del museu ha estat restaurat i reorganitzat, i també ampliat, en els anys 1985-1990. A la planta baixa, hi ha una sala d'exposicions de caràcter no permanent (de 90 m2), destinada a mostrar altres col·leccions que estan custodiades als magatzems, i a presentar les investigacions que es duen a terme al museu. L'actual exposició permanent ocupa una superfície de 192 m2 i presenta una selecció de materials arqueològics ordenats temàticament i cronològica. A banda de l'espai expositiu, el museu disposa d'una biblioteca especialitzada, i d'altres espais existents per al correcte funcionament d'un museu (magatzem, laboratori de restauració, gabinet de dibuix i àrea d'administració). Els fons del museu abasten períodes com el Paleolític superior, el Neolític, l'edat del bronze, l'època ibèrica, la romana o andalusina. S'exposen els materials procedents de diferents jaciments, especialment el de la Serreta, d'on prové el plom amb inscripcions ibèriques, entre d'altres. A més de les col·leccions d'arqueologia, el museu té seccions dedicades a la paleontologia, a la fotografia (centrada en la ciutat d'Alcoi) i de ceràmica (taulelleria tradicional valenciana dels segles XVIII al XX). Referències Aquest article incorpora text del BIC incoat per la Conselleria de Cultura de la Generalitat Valenciana. Enllaços externs Web del Museu Arqueològic Municipal Camil Visedo. Museu Arqueològic Municipal Camil Visedo Moltó a facebook Recerques, publicació del Museu
Archaeological Museum Camil Visedo

The Archaeological Museum Camil Visedo of Alcoy (Alicante), in Spain, is located in a building of Valencian Gothic and Renaissance styles that was the town hall between the 16th and 19th centuries and which later hosted different uses, such as schools, until it is enabled to Museum. The building has a plant in the form of "L" as a result of the union of two buildings at right angles. The oldest part of Gothic style has a solid facade with stone ashlars in which a cover opens with semicircular arch. The most elongated part corresponds to the Renaissance building and has a gallery of five classical arches, at the bottom, with columns of the Tuscan order. Outdoor opposed the facade of medieval and Renaissance form a wedge with the noble floor overlapping, with three baroque balconies and the coat of arms of Alcoy. The stairway that leads to the upper rooms is located in the union of both buildings. External links Website of the Archaeological Museum Camil Visedo (in Spanish)
Musée archéologique Camil Visedo

Le musée archéologique Camil Visedo est situé à Alcoy, dans la province d'Alicante, dans la Communauté valencienne, en Espagne. Il occupe un bâtiment de style gothique valencien et renaissance, qui a été maison de ville entre les XVIe et XIXe siècles et qui plus tard a connu différentes utilisations, puis est devenu un musée consacré au patrimoine archéologique de la comarque de l'Alcoià. Bâtiment Le bâtiment est en forme de « L » par réunion de deux bâtiments à angle droit. La partie la plus ancienne de style gothique valencien possède une façade de pierre taillée dans laquelle s’ouvre un arc en plein cintre. La partie plus allongée correspond à l’édifice de style Renaissance et possède une galerie de cinq arches classiques, en bas, avec des colonnes de l’ordre toscan. Les façades médiévale et renaissance se rejoignent à l’étage noble, avec trois balcons baroques et les armoiries d’Alcoy. L'escalier qui mène aux chambres supérieures est situé dans l’angle des deux immeubles. Collections Références Voir aussi Articles connexes Alcoy Liens externes Musée archéologique de Alcoy (es) Site officiel Portail des musées Portail de la Préhistoire Portail de l’archéologie Portail de Valence (Espagne)
Castelo de Rebollet

O Castelo de Rebollet localiza-se no município de La Font d'En Carròs, na província de Valência, comunidade autónoma da Comunidade Valenciana, na Espanha. História Remonta a uma fortificação muçulmana. No contexto da Reconquista cristã da região, foi tomado pelas forças de Jaime I de Aragão e doado, em 1240, ao cavaleiro de origem germânica, Francesc Carròs.
Palacio del Portillo

El Palacio del Portillo es un inmueble situado en la ciudad de Orihuela y sede de la Caja Rural Central. Historia Perteneció a María de las Virtudes del Portillo y Rovira, hija de Pedro del Portillo y Ortega, casada con Antonio Lamo de Espinosa y de La Cárcel, que la heredó en 1896. El Palacio Sobre dos antiguas casas, se construyó a finales del XVIII y principios del XIX. Ocupa una superficie de más de 1 000 m². La fachada es de líneas muy sencillas, aunque destacan las molduras talladas en la sillería de la fachada principal. Tiene un portalón adintelado en piedra que conserva las puertas de madera originales y que lleva a un zaguán donde se ve un arco de piedra rebajado. A continuación, a mano derecha, arranca la escalera principal, con peldaños de piedra y baranda de hierro forjado y madera. Sobre el pedestal de arranque de la escalera hay un pequeño león tallado finamente en mármol. Conserva la viguería original de madera. En la esquina del palacio son de resaltar los frontones curvos y partidos sobre los vanos del primer piso que dan a un balcón corrido, y la forja de los antepechos. El paso del tiempo y la necesidad de adaptarse a las necesidades de su actual uso ha propiciado que la planta principal haya ido alterando su distribución. El Ayuntamiento de Orihuela, en la Adaptación y Revisión de su PGOU (1990), califica este palacete como Elemento Protegible en Segundo Grado de Protección.​ Caja Rural Central La Federación de Sindicatos Agrícolas Católicos (ahora Caja Rural Central), lo adquirió el 14 de mayo de 1920 por 26 750 pesetas y actualmente es propiedad de la Caja Rural Central. Diez años después de la adquisición del Palacio del Portillo, la Federación adquirió otra casa colindante, perteneciente a Francisco Lucas Lucas, y la anexionó al Palacio. Al ampliarse siguió rigurosamente la estética del edificio. El palacete se restauró en 1941. En el interior del palacio se guarda el Compendio Histórico-Geográfico Oriolano, colección de 15 títulos en 20 libros, obra de Josef Montesinos Pérez a finales del siglo XVIII.​ La Caja Rural Central, con motivo de su centenario, digitalizó la colección, que había adquirido en la librería México II de Madrid en 1982, y la puso a disposición del público.​ Fuentes Mazón Albarracín, Antonio José (31 de julio de 2018). «Oriola vista desde el puente de Rusia. Callejeando 20. La calle de la Feria y sus traviesas 2». Consultado el 8 de julio de 2020. Pérez de los Cobos Gironés, Francisco J. (2001). Palacios y casas nobles de la provincia de Alicante. Valencia: Federico Domenech, S.A. ISBN 84-95031-41-8. Referencias Véase también Orihuela Patrimonio de Orihuela Enlaces externos Oriola vista desde el Puente de Rusia Otros proyectos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Palacio del Portillo.
Vega Baja del Segura

Vega Baja del Segura (Spanish: [ˈbeɣa ˈβaxa ðel seˈɣuɾa]; Valencian: Baix Segura [ˈbajʃ seˈɣuɾa]), simply known locally and regionally as Vega Baja (in Spanish), is a comarca in the province of Alicante, Valencian Community, Spain. The region is only Spanish-speaking, except Guardamar del Segura where Valencian is the traditional local language. To the north its neighbouring comarcas are the Baix Vinalopó and Vinalopó Mitjà. Its southern limits are also those of the Valencian Community as it meets a different autonomous community, the Region of Murcia. Municipalities The comarca is composed References External links Torrevieja city video. From a local resident.
Vega Baja del Segura

La Vega Baja del Segura en castillan et Baix Segura en valencien (littéralemement en français Basse plaine du Segura) est une comarque de la province d'Alicante, dans la Communauté valencienne, en Espagne. Son chef-lieu est Orihuela. Géographie La comarque est traversée par le Segura. On peut distinguer clairement trois zones dans la Vega Baja : la zone centrale, qui est la huerta du Segura : plate et fertile, consacrée à l'agriculture d'irrigation avec une population dense mais dispersée ; la zone intérieure, plus montagneuse, avec de grandes exploitations agricoles et une population clairsemée ; la côte, consacrée au tourisme. Malgré une faible pluviosité (Orihuela, 291 mm ; Torrevieja, 243 mm), elle a subi au cours de l'histoire les crues de la rivière Segura (1651, 1879, 1946, 1948, 1973, 1987, 1989). En 1987, furent inondés 20 000 hectares, ce qui a motivé les travaux de défense contre la rivière Segura, en augmentant la capacité d'évacuation de la rivière qui est passée de 120 m3/s en certains points à 250 m3/s minimum. La Vega Baja, comarque habituée à voir une émigration vers la capitale provinciale, s'est transformée dans les dernières années en la zone la plus dynamique de la province grâce au développement des zones irriguées et au tourisme ; elle compte 325 276 habitants en 2005. Histoire Zone de langue castillane, elle a fait partie de l'ancien Royaume de Valence depuis 1296. Langue La Vega Baja est traditionnellement une zone de langue castillane, excepté la localité de Guardamar del Segura, sur la côte de la comarque, où on parle également le valencien, bien qu'aujourd'hui son usage soit anecdotique. Certains habitants de la comarque utilisent des formes dialectales similaires à celles de la région voisine de Murcie, comme le seseo ou la non prononciation des -s et des -r de la fin des mots ; cette variété du murcien est la -seseante (au sud-est de la zone parlant le murcien). Cependant, nombreux sont ceux qui, surtout parmi les jeunes, adoptent un castillan aux formes plus standard ; cela est dû fondamentalement au phénomène de la globalisation. L'immigration massive accueillie dans la comarque depuis la fin des années 1990 est à l'origine de colonies importantes d'anglophones, de germanophones et de russophones. Communes Albatera Algorfa Almoradí Benejúzar Benferri Benijófar Bigastro Callosa de Segura Catral Cox Daya Nueva Daya Vieja Dolores Formentera del Segura Granja de Rocamora Guardamar del Segura Jacarilla Los Montesinos Orihuela Pilar de la Horadada Rafal Redován Rojales San Fulgencio San Isidro San Miguel de Salinas Torrevieja Notes et références Liens externes Portail du Pays valencien
Vega Baja del Segura

Vega Baja del Segura Spanyolországban, Valencia Alicante tartományában található comarca. Vega Baja del Segura Baix Vinalopó és Vinalopó Mitjà comarcákkal határos. Lakosainak száma 390 228 fő (2024). Önkormányzatai Albatera Algorfa Almoradí Benejúzar Benferri Benijófar Bigastro Callosa de Segura Catral Cox Daya Nueva Daya Vieja Dolores Formentera del Segura Granja de Rocamora Guardamar del Segura Los Montesinos Orihuela Pilar de la Horadada Rafal Redován Rojales San Fulgencio San Isidro Jacarilla Torrevieja San Miguel de Salinas Jegyzetek További információk Vega Baja del Segura az Openstreetmap térképén
Vega Baja del Segura

La Vega Baja del Segura (in valenciano El Baix Segura) è una delle 34 comarche della Comunità Valenciana, Spagna, situata nell'estremo sud della provincia di Alicante al confine con la Regione di Murcia. La comarca ha una superficie di 957,30 km² e 355.257 abitanti (INE 2019) ed è prevalentemente di lingua castigliana. Il capoluogo è Orihuela che conta 77.414 abitanti (INE 2019) mentre la città più popolosa, con 83.337 abitanti (INE 2019) è Torrevieja. Amministrativamente fa parte della provincia di Alicante, che comprende 9 comarche e si compone di 27 municipi La comarca prende il nome dal corso basso del fiume Segura che l'attraversa e si affaccia sul mar Mediterraneo (Costa Blanca). Curiosità In questa comarca è presente il municipio spagnolo con la più alta percentuale di residenti stranieri; si tratta di San Fulgencio la cui popolazione è per il 75,9% non spagnola (i cittadini britannici rappresentano il 55,2% dei residenti). Inoltre, San Fulgencio è l'unico comune spagnolo dove l'inglese è la lingua più parlata. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Vega Baja del Segura
Vega Baja del Segura

De Vega Baja del Segura is een comarca in de provincie Alicante in de spaanse autonome regio Valencia aan de Costa Blanca aan de oostkust van Spanje. Gesitueerd in het uiterste zuiden van de provincie Alicante grenzend aan de regio Murcia. De hoofdstad is Orihuela, de oppervlakte 957 km² en heeft 383.247 inwoners. In de comarca Vega Baja del Segura bevinden zich de volgende 27 gemeenten: Gemeenten Omgeving Onderdeel van de comarca is de Sierra de Callosa, een 4,6 km lange bergketen nabij Callosa de Segura.
Vega Baja del Segura

Vega Baja del Segura (em valenciano: Baix Segura) é uma comarca da Comunidade Valenciana, na Espanha. Está localizada na província de Alicante, e sua capital é o município de Orihuela. Limita com a Região de Múrcia, e com as comarcas valencianas de Baix Vinalopó e Vinalopó Mitjà. Municípios Referências
Estació de Picanya

L'estació de Picanya és una estació de les línies 1, 2 i 7 de Metrovalència. Es troba al municipi de Picanya (l'Horta Sud), al carrer Jaume I. Fou inaugurada el 8 d'octubre del 1988, juntament amb la resta d'estacions de les línies 1 i 2. A causa de la gota freda de 2024 l'estació va romandre tancada a partir del 30 d'octubre de 2025. Va ser reinaugurada el 27 de juny de 2025. Referències Vegeu també Metrovalència Línia 1 de Metrovalència Línia 2 de Metrovalència Línia 7 de Metrovalència
Estación de Picanya

Picanya es una estación de las líneas 1, 2 y 7 de Metrovalencia.​ Se encuentra en la calle Jaime I, en el municipio de Picaña. Características Consiste en un edificio de una planta en el que se encuentra la taquilla para la venta de billetes. Este edificio da acceso a las vías, que se encuentran al aire libre. En los andenes hay instaladas unas cubiertas metálicas y unos bancos. La estación dispone de dos vías y andenes. El andén este se utiliza para los trenes que circulan con dirección norte y el andén oeste se utiliza para los que circulan en dirección sur. Para cruzar del andén este al oeste es necesario cruzar las vías por un paso a nivel. Historia Se reinauguró el 8 de octubre de 1988 junto al resto de estaciones de las líneas 1 y 2, formando parte anteriormente de la línea del trenet hasta Villanueva de Castellón.​ Del 30 de octubre de 2024 al 26 de junio de 2025, a consecuencia de las graves inundaciones acontecidas en la provincia de Valencia, la estación permaneció cerrada. Se habilitaron servicios alternativos de autobuses con parada en las estaciones afectadas.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Estación de Picanya. Página oficial de Metrovalencia
Monument to James I (Valencia)

Jaume I (Spanish: Jaime I) or the Monument to James I is an instance of public art in Valencia, Spain. The monument is topped by an equestrian bronze statue representing James I of Aragon, conqueror of Valencia in 1238 and founder of the Kingdom of Valencia. History and description The project for the monument was lobbied in 1875 by a group of people associated to Las Provincias, on the occasion of the upcoming 600th anniversary of the death of James I in 1276, and then assumed by the Ayuntamiento, setting a managing junta for the project. Entrusted to the municipal architect Constantino Marzo, works in the 7.5 m high pedestal took place in 1878. In October 1882 the design of the equestrian statue was awarded to the Vallmitjana brothers from Barcelona, Venancio and Agapito, although the former renounced, leaving only Agapito. The wood model of the statue was delivered in 1886, and moved from Barcelona to Valencia in pieces. The bronze employed for the 5.20 m high statue, was obtained from unused cannons from the Castle of Peñíscola provided by the Ministry of War. The monument was unveiled on 20 July 1891. The two Spanish-language lateral inscriptions on the pedestal read: "entró vencedor en valencia, liberándola del yugo musulmán, el día de San Dionisio, IX octubre de MCCXXXVIII" ("[he] entered victorious in Valencia, liberating it from the muslim yoke, on the day of St. Dionysius, 9 October 1238") and "al rey don jaime el conquistador, fundador del reino valenciano, valencia agradecida. año MDCCCXCI" ("to King Don Jaime the Conqueror, founder of the Kingdom of Valencia, Valencia grateful. Year 1891"). References Citations Bibliography Gil Salinas, Rafael (2003), "La escultura pública en Valencia y los artistas valencianos" (PDF), in Lacarra Ducay, María del Carmen; Giménez Navarro, Cristina (eds.), Historia y política a través de la escultura pública 1820-1920, Zaragoza: Institución Fernando el Católico, pp. 63–87, ISBN 84-7820-686-8 Heras Esteban, Elena de las (2000). "El monumento al rey Jaime I en la ciudad de Valencia". Ars Longa (9–10). Valencia: Universitat de València: 161–167. ISSN 1130-7099. Olmedo de Cerdá, Mª Francisca (2003). Callejeando por Valencia. Valencia: Carena Editors. ISBN 84-87398-72-3.