NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Валенсијанска Заједница

Валенсијанска Заједница (кат. Comunitat Valenciana; шп. Comunidad Valenciana) је шпанска аутономна заједница смештена на истоку Иберијског полуострва, на обали Средоземног мора. Састављена је од провинција Аликанте, Кастељон и Валенсија. На северу се граничи са Каталонијом и Арагоном, на западу са Кастиља-Ла Манчом и Арагоном, и на југу с Мурсијом. Подручје ове аутономне заједнице, које се подудара у великој мери са територијом историјеске Краљевине Валенсије, носило је током времена различита имена: на крају 19. века било је познато као Валенцијански регион, а крајем 1960-их неслужбено се називало Валенсијанском државом. Главни град ове регије је Валенсија. Становништво Спољашње везе
Валенсія (область)

Валенсійська громада, Валенсійське співтовариство (кат. Comunitat Valenciana, ісп. Comunidad Valenciana) — автономна область, розташована на сході Іспанії. Поділяється на три провінції, з півдня на північ: Алакант, Валенсія і Кастельйо, столиця — місто Валенсія. Географія Область розташована на узбережжі Середземного моря, має 518 км берегової лінії та займає площу в 23 259 км². Населення області — 4,8 млн осіб (на 2005 рік). Її кордони приблизно збігаються з кордонами колишнього Валенсійського королівства. Історія Згідно зі Статутом автономії, затвердженим у 2006 році, Валенсійська громада визнається «історичною країною» Іспанії. Її офіційними мовами є іспанська та валенсійська (споріднена з каталанською мовою). Адміністративний поділ У Валенсії три провінції: Аліканте, Валенсія, Кастельйон та 32 кумарки. Демографія Населення Найбільші міста Герб, прапор, гімн Див. Гімн Валенсії. Примітки Посилання Українською Довідкова інформація про регіон Валенсію (на сайті Генерального консульства України в Барселоні). (укр.) Довідкова інформація про м. Валенсія (на сайті Генерального консульства України в Барселоні). (укр.) Історико-правові аспекти розподілу влади між центром та регіонами у королівстві Іспанія (стор. 145). (укр.) Українська громада в Іспанії. (укр.) Каталанською Каталонська енциклопедія [Архівовано 28 травня 2008 у Wayback Machine.]. (кат.) Англійською Каталонська енциклопедія [Архівовано 12 червня 2008 у Wayback Machine.]. (англ.) Мусульмани Валенсії у часи Фернандо та Ізабелли (сканована версія книги) / The Muslims of Valencia. In the Age of Fernando and Isabel: Between Coexistence and Crusade. Mark D. Meyerson. University of California Press. Berkeley — Los Angeles — Oxford (англ.) Російською Регіон Валенсія. (рос.)
Convent de Sant Francesc de Paula (Castalla)

El convent de Sant Francesc de Paula és un edifici històric de la localitat de Castalla (l'Alcoià, País Valencià). Té la categoria de Bé de Rellevància Local. De tot el conjunt conventual original del segle xviii, només es conserva l'església i la porta d'accés al claustre, ubicada en un habitatge. Història El convent de Sant Francesc de Paula va ser fundat el 19 de novembre de l'any 1758, als afores de la vila de Castalla. Substituïa un convent anterior de mínims, ubicat en un indret més allunyat del nucli urbà, el qual tenia el seu origen en una congregació de Pares Descalços sota l'advocació de Sant Sebastià, i que es remuntava a l'any 1574, i que els franciscans van ocupar en 1586 després d'un breu període d'abandonament. Aquest primitiu convent, que amenaçava ruïna, va ser enderrocat quan s'hi va construir el nou entre els camins d'Alacant i Petrer, en un terreny donat per Josep Amorós i Amorós. Les obres van començar amb la construcció d'una capella provisional. Més tard, el projecte es va haver de reduir per la falta de fons a meitat dels treballs de construcció, fet que va comportar la suspensió de les obres fins que un donatiu de 18.000 lliures de Diego Bardalonga van permetre la represa. La construcció va concloure a principis del segle xix, amb l'alçament del campanar a expenses del veïnat. Un cop acabada la nova església, es va enderrocar la capella provisional de 1758. La comunitat conventual franciscana va romandre en el nou edifici fins a l'any 1835, quan es afectat per la Desamortització de Mendizábal i passa a mans de l'Estat. En aquesta nova etapa, l'any 1872 va acollir un col·legi d'ensenyament, tancat posteriorment. El claustre va ser emprat com a quarter de la Guàrdia Civil fins a la dècada dels 70 del segle xx. Actualment, només hi resta l'església i la porta d'accés al claustre. L'església L'església és una nau única de planta de creu llatina, coberta amb volta. Compta amb capelles laterals comunicades entre sí i tres crugies. La façada és senzilla, amb dos buits. L'altra resta del convent original, la porta d'accés al claustre, està encastada en un edifici d'habitatges modern. El campanar està reconstruït, en el seu lloc original. Referències
Capella de Sant Miquel (Alcoi)

La capella de Sant Miquel a la ciutat d'Alcoi (l'Alcoià) País Valencià, està situada al carrer Santa Rita número 23 i va ser construïda en 1790 pel mestre d'obres Andreu Joan Carbonell. És una xicoteta capella de propietat particular que està unida a la Reial Fàbrica de Panys d'Alcoi o "casa de la Bolla", seu de la societat Tèxtil Alcoiana que agrupa als empresaris del gremi tèxtil, el patró del qual és Sant Miquel, sant titular de la capella. La planta de la capella és en creu grega amb braços molt curts, quasi quadrada i està coberta per cúpula sobre petxines, amb finestres i medallons. A aquesta s'adossa el presbiteri, en recinte independent, també de planta quadrada i cobert amb una volta amb petxines on hi ha una pintura al fresc de Sant Miquel. Els dos recintes s'uneixen per pilastres d'ordre compost, mentre que un entaulament els recorre i unifica. La façana se situa entre mitgeres, amb una composició clàssica i simètrica. Es corona per una espadanya i està presidida per un alt relleu de Sant Miquel situat en la portada de pedra de dos cossos on s'obri la porta. Un gran arc que simula ser de descàrrega recorre tot el parament i es converteix en l'element més característic de l'exterior de l'edifici. Referències
Capilla de San Miguel (Alcoy)

La capilla de San Miguel en la ciudad de Alcoy (Alicante) Comunidad Valenciana, está situada en la calle Santa Rita número 23 y fue construida en 1790 por el maestro de obras Andreu Joan Carbonell. Es una pequeña capilla propiedad de la Real Fábrica de Paños de Alcoy o "casa de la Bolla", a la cual se halla unida, sede de la sociedad Textil Alcoyana que agrupa a los empresarios del gremio textil, cuyo patrón es San Miguel, santo titular de la capilla. Descripción La planta de la capilla es en cruz griega con brazos muy cortos, casi cuadrada y está cubierta por cúpula sobre pechinas, con ventanas y medallones. A esta se adosa el presbiterio, en recinto independiente, también de planta cuadrada y cubierto con una bóveda vaída donde hay una pintura al fresco de San Miguel. Ambos recintos se unen por pilastras de orden compuesto, mientras que un entablamento los recorre y unifica. La fachada se sitúa entre medianeras, con una composición clásica y simétrica. Se corona por una espadaña y está presidida por un altorrelieve de San Miguel situado en la portada de piedra de dos cuerpos donde se abre la puerta. Un gran arco que simula ser de descarga recorre todo el paramento y se convierte en el elemento más característico del exterior del edificio. Véase también Real Fábrica de Paños de Alcoy Bibliografía Jaén i Urban, Gaspar (1999). Instituto de Cultura Juan Gil-Albert, Colegio Territorial de Arquitectos de Alicante, ed. Guía de arquitectura de la provincia de Alicante. p. 8. ISBN 84-7784-353-8. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Capilla de San Miguel.
Iglesia de San Joaquín (Cela de Núñez)

La iglesia de San Joaquín es un edificio situado en la localidad española de Cela de Núñez, en la provincia de Alicante. Descripción El edificio se encuentra en la localidad española de Cela de Núñez, del municipio de Muro de Alcoy, perteneciente a la provincia de Alicante, en la Comunidad Valenciana.​ Se menciona como iglesia parroquial de la localidad en el sexto volumen del Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar de Pascual Madoz, donde aparece descrita con las siguientes palabras:​ Referencias Bibliografía Madoz, Pascual (1847). «Cela (ó Setla) de Nuñez». Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar VI. Madrid. p. 293. Wikidata Q115624375. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Joaquín.
Plaza de toros de Ondara

La plaza de toros de Ondara es un coso taurino ubicado en la localidad alicantina de Ondara, en España. Es conocida como la Joya Levantina.​​ Descripción Es, junto con las plazas de Alicante y la de Villena, una de las pocas plazas de toros todavía en uso en la provincia de Alicante.​​ Fue construida en estilo neomudéjar e inaugurada en 1901. Durante la guerra civil española padeció grandes daños, por lo que fue reconstruida en 1957. Posteriormente ha sido objeto de dos rehabilitaciones.​ El exterior es de forma poligonal. Sobre los muros de mampostería destacan sus característicos ornamentos neomudéjares.​ Referencias
Casa Palau dels Vives

La Casa-Palau dels Vives de Canyamàs es troba als afores de la població de Benifairó de les Valls, a la sortida cap a Quart de les Valls i Quartell i enfront de l'església parroquial. Es tractava de la típica casa forta que servia de residència als titulars del senyoriu, i va ser manada construir per Joan Lluís Vives de Canyamàs al començament del segle xvii, quan, després de ser ambaixador de Felip III a Gènova, va encarregar l'arquitecte Itàlia Andrea Lurago i altres artistes del mateix país la construcció d'un palau en l'estil dels genovesos. Història L'antiga alqueria musulmana de Benifairó es va integrar, després de la Reconquesta, al terme general de Morvedre (Sagunt). Se'n va separar només a partir de la concessió del títol de Baró de Benifairó a la família Vives de Canyamàs el 1471. La construcció del Palau senyorial existent data de la primera dècada del segle xvii. El Palau de Benifairó dels Valls va tenir gran importància. Es tractava d'una edificació de planta quadrada, amb pati central i torres als quatre cantons. Avui només se'n conserva la torre nord-est, mutilada en la seva part superior, i part de l'ala nord, amb la façana que dona al jardí. A l'arxiu de la ciutat italiana de Gènova es conserven importants documents i plànols dels encàrrecs efectuats per Joan Vives de Canyamàs, entre 1605 i 1615, a l'arquitecte genovès Andrea Lurango. És de propietat municipal i està catalogat com a Bé d'Interès Cultural. Descripció Es tracta d'una típica casa forta que servia de residència als titulars del senyoriu. Va ser manada edificar per Joan Lluís Vives de Canyamàs al començament del segle xvii, quan, després de ser ambaixador de Felip III de Castella a Gènova, en va encarregar la construcció a l'arquitecte italià Andrea Lurago i a altres artistes de l'esmentat país, important, igualment, nombrosos materials d'Itàlia per a edificar la casa i el que van haver de ser notables jardins. Projectat com un palau «a l'ús de Gènova» amb arcades de mig punt, falses finestres, decoració amb pedra picada i marbres importats d'Itàlia. El jardí comptava amb estàtues i fonts de marbre de Carrara. Les restes que avui es poden visitar encara recorden l'esplendor del projecte original. Encara es poden observar part de les arcades i pilastres adossades als murs, el que fan del conjunt un dels pocs exemples d'arquitectura civil del renaixement que es conserven a la Comunitat Valenciana. Actualment és la seu de la casa de la cultura. Referències
Casa Palacio de los Vives de Cañamás

La Casa-Palacio de los Vives de Cañamás se halla en las afueras de la población de Benifairó de los Valles, en la salida hacia Cuart de les Valls y Cuartell y frente a la iglesia parroquial. Se trataba de la típica casa fuerte que servía de residencia a los titulares del señorío, y fue mandada construir por Joan Lluís Vives de Cañamás a comienzos del siglo XVII, cuando, tras ser embajador de Felipe III en Génova, encargó al arquitecto italiano Andrea Lurago y a otros artistas de dicho país la construcción de un palacio al estilo de los genoveses.​ Historia La antigua alquería musulmana de Benifairó se integró, tras la Reconquista, en el término general de Morvedre (Sagunto), solo separándose a partir de la concesión del título de Barón de Benifairó a la familia Vives de Canyamàs en 1471. La construcción del Palacio señorial existente data de la primera década del siglo XVII. El Palacio de Benifairó de les Valls tuvo gran importancia. Se trataba de una edificación de planta cuadrada, con patio central y torres en las cuatro esquinas. Hoy solo se conserva la torre noreste, mutilada en su parte superior, y parte del ala norte, con su fachada recayente al jardín. En el Archivo de la ciudad italiana de Génova se conservan importantes documentos y planos de los encargos efectuados por Joan Vives de Canyamàs, entre 1605 y 1615, al arquitecto genovés Andrea Lurango.​​ Es de propiedad municipal y está catalogado como bien de interés cultural, con código identificativo 46.12.058-002, con la tipología de "Edificios militares - Edificios agrícolas o residenciales fortificados", y categoría de Monumento, aunque de momento no presenta inscripción patrimonial.​​​ Descripción Se trata de una típica casa fuerte que servía de residencia a los titulares del señorío. Fue mandada edificar por Juan Luis Vives de Cañamás a comienzos del siglo XVII, cuando, tras ser embajador de Felipe III en Génova, encargó su construcción al arquitecto italiano Andrea Lurago​​ y a otros artistas de dicho país, importando igualmente numerosos materiales de Italia para edificar la casa y lo que debieron ser notables jardines. Proyectado como un palacio "a uso de Génova" con arcadas de medio punto, falsas ventanas, decoración con piedra picada y mármoles importados de Italia. Su jardín contaba con estatuas y fuentes de mármol de Carrara.​​ Los restos que hoy se pueden visitar todavía recuerdan el esplendor del proyecto original, pudiéndose observar parte de las arcadas y pilastras adosadas a los muros,​ lo que convierten al conjunto en uno de los pocos ejemplos de arquitectura civil del renacimiento que se conservan en la Comunidad Valenciana.​​ Actualmente es la sede de la casa de la cultura.​ Referencias
Casa consistorial de Castalla

La Casa consistorial de Castalla (l'Alcoià, País Valencià) és un edifici d'estil renaixentista construït a mitjan segle xvii. Es tracta d'un edifici amb les característiques pròpies de les construccions civils de l'època a València: façana de pedra de carreu, planta baixa amb tres arcs de mig punt que servien de Llotja, planta superior amb deu finestres d'arc de mig punt, etc. Referències Aquest article incorpora material procedent de la pàgina web de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, que mitjançant una autorització va permetre agregar contingut i imatges i publicar-los sota llicència GFDL.
Casa consistorial de Castalla

La casa consistorial de Castalla (provincia de Alicante, España) es un edificio de estilo renacentista construido a mediados del siglo XVII. Se trata de un edificio con las características propias de las construcciones civiles de la época en Valencia: fachada de piedra de sillería, planta baja con tres arcos de medio punto que servían de Lonja, planta superior con diez ventanas de arco de medio punto, etc. Enlaces externos Este artículo incorpora material procedente de la página web de la Federación Valenciana de Municipios y Provincias, que mediante una autorización permitió agregar contenido e imágenes y publicarlos bajo licencia GFDL. Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Casa consistorial de Castalla.
Castell de Borró

El castell de Borró és una fortalesa d'origen musulmà que es troba en el terme de Ròtova (la Safor, València), sobre la penya de Borró, a 240 msnm.És bé d'interés cultural amb registre ministerial RI-51-0010922 de 5 de novembre de 2002. Forma part de la ruta PR-CV 100 Descripció La fortalesa de Borró s'alça flanquejada pel barranc d'Atanasi o de les Galeries a l'oest i el Barranc Blanc a l'est. L'accés al castell es fa pel vessant sud-est, que dona al barranc Blanc, relativament més accessible. El que queda a principis del segle xxi són les restes de la fortificació. Es un recinte tipus albacar amb una torre redona de maçoneria dotada d'una gran espitllera que vigila la senda d'accés. Del costat nord d'eixa torre, naix cap a l'est un llenç de muralla, mig derrocada. Pel costat oriental s'accedia mitjançant una torre quadrada, de tàpia i amb una altura de menys de tres metres. La muralla continua cap a l'est seguint el relleu i aprofitant la defensa natural proporcionada pel penya-segat. A l'est de la penya es troben els fonaments d'una torre quadrada de la qual no queda res. La fortalesa disposava d'aljubs. Tot el conjunt té una superfície de 3.700 m ². Història Tot el recinte es de l'època andalusina, a excepció d'una sèrie d'intervencions de l'època feudal, que es limiten a una torre rodona i les dependències adjacents a la cisterna principal. A la penya del Borró s'han trobat restes ibèriques dels segles iv i v aC i romanes tardanes de la segona meitat del segle iii i IV dC, sobre les quals els musulmans edificaren el castell durant els segles X i XI. Les primeres notícies sobre el castell apareixen en la Crònica de Jaume I, on se li vincula amb li castell de Bairén, tal com succeïa amb els castells de Palma, Vilella i Villalonga. La fortalesa va ser conquistada pels cristians el 26 de març de 1261 i tingué un cert paper durant la revolta d'Al-Azraq, després de la qual va quedar sense ús. El 1277 fou donat en feu a Joan de Pròixida esdevingué cap d'un dels quatre termes el més occidental en què fou dividit el ducat de Gandia en ésser creat el 1399. Aviat se'n separà el terme d'Almiserà. El nom de Borró li ve al castell del cobrament de la rutba, del dret de borra o de [borrón] –vocable mossàrab, potser perquè allí s'hauria de guardar en cas de perill la recaptació de la rutba, bé fora en diners o en matèria primera, és a dir, en borró. Borró participà en la rendició que l'agost de 1239 realitzà Bairén davant l'avenç de les tropes de Jaume I. És un dels castells, tal com es diu en la crònica, "forts i de roca". El 1277 Borró forma part del terme de Palma de Gandia. Bibliografia Sastre Roger, Joaquím; Morera Ferrando, Vicent. Les Fonts de la Safor. De les nimfes d'aigua a la sobreexplotació dels aqüífers. Gandia: Alfons el Vell, 2004. ISBN 978-84-869-2776-9. Soler Molina, Abel; Jordà Pla, Rafael. Ròtova geografia, història i patrimoni. Ròtova: Ajuntament de Ròtova, 2007. ISBN 978-84-606-4150-6. Tortosa, Paco. Ròtova. Itineraris pel patrimoni cultural, ambiental i paisatgístic. Ròtova: Ajuntament de Ròtova, 2007. ISBN 84-921645-7-3. Referències
Castillo de Borró

El castillo de Borró es una fortaleza de origen musulmán que se encuentra en Rótova (Valencia).​ Es bien de interés cultural con registro ministerial R-I-51-0010922 de 5 de noviembre de 2002.​ Emplazamiento El castillo se encuentra en la Peña del Borró, en Rótova, a 240 metros sobre el nivel del mar.​ Descripción Lo que queda a principios del siglo XXI son los restos de la fortificación. Hay una torre redonda de mampostería dotada de una gran aspillera que enfila la senda de acceso. Del lado norte de esta torre, sale hacia el este un lienzo de muralla, medio derruida. Por el lado oriental se accedía mediante una torre cuadrada, de tapial y con una altura de menos de tres metros. La muralla continúa hacia el este siguiendo el relieve y aprovechando la defensa natural proporcionada por el acantilado. Al este de la peña se encuentran los cimientos de una torre cuadrada de la que no queda nada más.​ La fortaleza disponía de aljibes.​ El conjunto de la fortaleza tiene una superficie de 3700 m²​ Historia En la Peña del Borró se han encontrado restos ibéricos y romano tardíos. Sobre estos restos, los musulmanes edificaron el castillo en los siglos X u XI.​ Este fue conquistado por los aragoneses el 26 de marzo de 1261. Tuvo un cierto papel durante la revuelta de Al-Azraq, tras lo cual quedó sin uso.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Castillo de Borró.
Castell de Dénia

El castell de Dénia sobremira la mar des d'un tossal enmig de la ciutat. A les seues faldes hi ha la vila vella i més avall, el port. Fou construït per l'àrabs sobre anteriors edificacions. És propietat municipal des de 1952. Ha estat rehabilitat; actualment és visitable i s'ha consolidat com el monument més popular i un dels símbols de la ciutat. Alberga el Museu Arqueològic, important testimoni de la història local. A més a més, a l'agost s'hi fa una sèrie de concerts anomenat Música al Castell. Història El castell de Dénia és un dels elements que defineix la topografia històrica del nucli urbà. En els seus vessants s'han descobert restes d'habitatges i fortificacions de la Dianium romana. El seu disseny es remunta a època islàmica, entre els segles xi i xii. Des de llavors, diferents reformes es reflecteixen en la seua arquitectura. Destaquen les d'època almohade, la construcció de la torre Roja i la torre del Consell al segle xv, els baluards i altres sistemes defensius d'estil renaixentista, així com la reedificació del palau del Governador, als segles xvi i xvii, sota els auspicis del duc de Lerma, marqués de Dénia. La destrucció del palau i de la vila vella durant la Guerra de Successió i l'abandonament de la plaça militar l'any 1859 defineixen els darrers segles. Elements d'interés L'origen àrab del castell es complementa amb una gran quantitat d'estils posteriors i antics vestigis romans. Es tracta d'una gran fortalesa que disposa de diversos recintes i elements defensius. Destaquen: A banda i banda del portal d'accés: torre Roja (s. XV) i torre del Cos de guàrdia (s. XII, remodelada al segle xvi i XVII). El portal de la Vila (porta d'accés al castell), d'estil almohade (segle xii), amb remodelacions posteriors. A l'exterior trobem arcs apuntats d'estil almohade i a l'interior trobem un arc de volta de canó, del qual es conserva part de l'original. Torre del Consell: data del segle xv. Era el lloc on es reunia el Consell de la ciutat. Torre del Mig: joia de l'arquitectura del segle xii. Palau del Governador: situat en la part alta de l'antiga alcassaba, anteriorment va servir de palau residencial del marquès de Dénia. Actualment conté el Museu arqueològic de la ciutat. Aljub (s. XV), que servia per a emmagatzemar aigua. El camí Empedrat, era l'únic accés pel qual es podia arribar amb rodes; es considerava el carrer principal. El seu paviment empedrat correspon al segle xiv. El quarter dels Infants, amb funció de magatzem o habitatge d'una tropa defensiva permanent. El portal del Baluard, amb 3 arcs d'èpoques diferents i la torre del Baulard, bastió de gran importància estratègica, ja que controlava el camí d'accés al recinte del palau (segle xviii). La Punta del Diamant, bastió defensiu, rep el nom per la forma de la torre. Vegeu també Dénia. Trinquet Vista alegre, apegat a la muralla del castell. Referències Enllaços externs Pàgina de l'ajuntament sobre el castell Arxivat 2008-10-10 a Wayback Machine.. Portal turístic de Dénia. Informació turística. Ajuntament de Dénia. El castell de Dénia.