NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Torre de Santa Faç

La Torre de Santa Faç és una torre-refugi situada en els voltants de l'Horta d'Alacant, en l'entitat de Santa Faç, pertanyent a la ciutat d'Alacant. Situada en la carretera d'Alacant en direcció a València, concretament en el quilòmetre 8. Va ser construïda en el segle xvi per defensar el complex monasterial de la Santa Faç, del que rep el seu nom, i forma part de les Torres i Talaies d'Alacant que van ser recollides en 1997 sota la protecció de Bé d'Interès Cultural. Història Va ser construïda per defensar el monestir i el caseriu adjunt dels atacs de pirates. Dins del conjunt de torres i talaies de la ciutat, és una de les més tardanes a ser construïdes. Va ser una de les obres d'enginyeria militar aixecades a la ciutat per italià Joan Baptista Antonelli (1527-1588), l'any 1575. És la torre més ben documentada de les que hi ha a la ciutat, i es troba en perfecte estat de conservació. Descripció Es tracta d'una edificació de planta quadrada d'uns vuit metres de costat, dividida en quatre plantes i rematada amb una terrassa. La seva fàbrica és de maçoneria, i està reforçada en les seves cantonades amb fileres de carreus. Les seves cantonades superiors estan rematades per quatre garites, aspecte que la diferència de la resta de torres de vigilància de la zona; a més, recorre el seu perímetre superior una motllura classicista. Vegeu també Llista de monuments de la província d'Alacant Referències
Torre de Santa Faz

La torre de Santa Faz es una torre de vigilancia costera ubicada en las inmediaciones de la Huerta de Alicante, en la entidad de Santa Faz, perteneciente a la ciudad de Alicante (España). Ubicada en la carretera de Alicante en dirección a Valencia, concretamente en el kilómetro 8.​ Fue construida en el siglo XVI para defender el complejo monasterial de la Santa Faz, del que recibe su nombre, y forma parte de las Torres y Atalayas de Alicante que fueron recogidas en 1997 bajo la protección de Bien de Interés Cultural.​ Historia Fue construida para defender el monasterio y el caserío adjunto de los ataques de piratas. Dentro del conjunto de torres y atalayas de la ciudad, es una de las más tardías en ser construidas. Fue una de las obras de ingeniería militar levantadas en la ciudad por italiano Juan Bautista Antonelli (1527-1588), en el año 1575.​ Es la torre mejor documentada de las que existen en la ciudad, y se encuentra en perfecto estado de conservación.​ Descripción Se trata de una edificación de planta cuadrada de unos ocho metros de lado, dividida en cuatro plantas y rematada con una terraza. Su fábrica es de mampostería, y está reforzada en sus esquinas con hileras de sillares de cantería. Sus esquinas superiores están rematadas por cuatro garitones, aspecto que la diferencia del resto de torres de vigilancia de la zona; además, recorre su perímetro superior una moldura clasicista.​​ Véase también Anexo:Bienes de interés cultural de la provincia de Alicante. Torres de vigilancia costera. Referencias
Torre del Comte d'Alacant

La Torre del Comte o Torre Comte és una de les torres de vigilància costanera que es reparteixen per l'Alacantí, a la ciutat d'Alacant (País Valencià). Està situada als voltants de l'entitat de Santa Faç, al camí de l'Horta, entre els camins de la platja de Sant Joan i el camí de Benimagrell. Va ser construïda al segle xvi per protegir l'Alacantí de les incursions dels pirates barbarescos, i forma part del grup de torres que van ser protegides en 1997 amb la declaració de Bé d'Interés Cultural. És un immoble de propietat privada, ja que la seua propietària en 1999 Rafaela Gómez Bardina, que el va mantindre en total abandó. A més de la torre, es conserven les ruïnes de l'habitatge i celler que van ser edificats annexos a la fortificació, tan típic en l'horta alacantina. En l'actualitat es troba restaurada, però de nou abandonada. Es tracta d'una construcció de planta rectangular i disposa d'una altura superior als 7,5 metres, dividida en tres nivells i un semisoterrani. La seua fàbrica és de mamposteria amb reforç de carreus en les cantonades. S'accedeix a l'interior a través d'un arc de mig punt, i els nivells són practicables mitjançant una escala de caragol. Referències
Torre del Conde (Alicante)

La torre del Conde o torre Conde es una de las torres de vigilancia costera que se reparten por la Huerta de Alicante, en la ciudad de Alicante (España). Está ubicada en las inmediaciones de la entidad de Santa Faz, en el camino de la Huerta, entre los caminos de la playa de San Juan y el camino de Benimagrell. Fue construida en el siglo XVI para proteger la Huerta de Alicante de las incursiones de los piratas berberiscos, y forma parte del grupo de torres que fueron protegidas en 1997 con la declaración de Bien de Interés Cultural. Es un inmueble de propiedad privada, siendo su dueña en 1999 Rafaela Gómez Bardina, que lo mantuvo en total abandono. Además de la torre, se conservan las ruinas de la vivienda y bodega que fueron edificadas anexas a la fortificación, tan típico en la huerta alicantina. En la actualidad se encuentra restaurada, pero de nuevo abandonada. Se trata de una construcción de planta rectangular, y dispone de una altura superior a los 7,5 metros, dividida en tres niveles y un semisótano. Su fábrica es de mampostería con refuerzo de sillares en las esquinas. Se accede al interior a través de un arco de medio punto, y los niveles son practicables mediante una escalera de caracol. Véase también Anexo:Bienes de interés cultural de la provincia de Alicante Bibliografía Plan Especial de Protección de las Torres de la Huerta de Alicante: Torre Conde.
Plaza de Santa Úrsula

La plaza de Santa Úrsula es un espacio público de la ciudad española de Valencia. Descripción La plaza, que se llamó antaño «de la Calç», está sita junto a las torres de Quart​ y delimitada por las calles de Quart y de Guillem de Castro. Aparece descrita en el segundo tomo de la Valencia histórica y topográfica (1863) de Vicente Boix con las siguientes palabras:​ Referencias Bibliografía Boix, Vicente (1863). «Ursula (Santa) (Plaza de)». Valencia histórica y topográfica II. Valencia: Imprenta de J. Rius. p. 226. Wikidata Q123524640.
Baitur Rahman-moskee (La Pobla de Vallbona)

De Baitur Rahman-moskee is een moskee van de Ahmadiyya Gemeenschap in de gemeente La Pobla de Vallbona in het oosten van Spanje in de autonome regio Valencia. De moskee werd op 29 maart 2013 ingehuldigd door Mirza Masroor Ahmad. Het is de tweede moskee van de ahmadiyya na de moskee in Pedro Abad.
Iglesia de la Santísima Cruz (Valencia)

La iglesia de la Santísima Cruz, ubicada en la plaza del Carmen es una de las construcciones religiosas más importantes de Valencia, en especial por su riqueza artística tanto interior como exterior. El edificio cuenta con el título de Monumento Histórico-Artístico Nacional desde 1983 y es considerado también un Bien de Interés Cultural de la ciudad de Valencia.​ Inicialmente era conocida como Iglesia del Convento del Carmen y su origen coincide con la llegada de los carmelitas a la ciudad en 1280, pero su nombre se modificó en 1842 cuando la parroquia del convento de la Santa Cruz se trasladó a ella por demolición del edificio original. No obstante, sí existe una Santísima Cruz que puede admirarse presidiendo el Altar Mayor, junto a retablos del pintor José Bellver Delmás que tratan sobre la exaltación de la Santa Cruz y la Invención de la Santa Cruz. El edificio cuenta con una planta rectangular de una nave con capillas laterales, bóveda de cañón y arcos de diafragma. Mientras el interior combina pintura y arquitectura el exterior es una fachada-retablo que da directamente a la plaza del Carmen. Se realizó en dos fases durante los siglos XVI y XVII y cuenta con tres cuerpos; el de Gaspar de Sent Martí, el de Juan Bautista Viñes y el de José Bonet. En el exterior también se encuentra la torre campanario, terminada en el siglo XVIII, de planta cuadrada, arco de mediopunto y una veleta superior que se conoce como el "angelot del Carme". Son seis las campanas que suenan desde allí arriba ante la expectación de vecinos y turistas del barrio del Carmen.​ Referencias
Paratge Natural Municipal de l'Ermitori de la Magdalena

El Paratge Natural Municipal de l'Ermitori de la Magdalena és un espai natural protegit sota la figura de paratge natural municipal de la ciutat de Castelló de la Plana (la Plana Alta). L'espai comprèn poc més de 14 hectàrees de l'entorn històric de l'Ermitori de la Magdalena, fita paisatgística i patrimonial de la ciutat i la comarca. Va ser protegit per acord del Consell de la Generalitat Valenciana el 22 de setembre de 2006. El paratge es configura en el turó situat als primers contraforts de la serra del Desert de les Palmes, a uns 5 quilòmetres de la capital, i amb una altura de 111 metres sobre el nivell del mar. Els pins cobreixen tot l'espai i esdevenen un lloc per al descans i el temps lliure molt utilitzat, sobretot durant la Romeria de les Canyes que es celebra durant les Festes de la Magdalena. El patrimoni històric que atresora el paratge també ha estat un factor determinant per a la protecció de l'Ermitori i el seu entorn. Els jaciments relacionats amb el Castell de Fadrell i el mateix Ermitori de la Magdalena revelen la importància del lloc, que és considerat l'origen de la ciutat de Castelló. Referències
Edifici de La Cigonya

L'edifici de La Cigonya és una construcció situada a la ciutat de València, al barri de Mestalla. Es tracta d'una antiga clínica de maternitat projectada per l'arquitecte Antonio Gómez Davó l'any 1951 per encàrrec de la Caixa d'Estalvis i Mont de Pietat de València. Rep aquest nom per l'escultura al·legòrica d'una cigonya portant en el seu bec la figura d'un nadó embolcallat amb una tela. Actualment és propietat de la Generalitat Valenciana que el destina a funcions administratives. Edifici La ubicació de l'edifici, a la cantonada entre el passeig de l'Albereda i el carrer d'Armando Palacio Valdés que s'endinsa entre els barris de Mestalla i Exposició al districte del Pla del Real, el situen en un espai d'expansió de la ciutat en l'època en què va ser construït, a escassa distància o integrat en importants zones verdes com la mateixa Albereda o els Jardins del Real. Un context idoni per a l'ús pel qual va ser projectat: una clínica de maternitat i escola-bressol per a nadons. L'arquitecte Gómez Davó va dissenyar un edifici d'estil neobarroc tardà. Referències
Casa-Museo de Blasco Ibáñez

La Casa-Museo de Blasco Ibáñez es un museo ubicado en la calle Isabel de Villena número 159 de la ciudad de Valencia (España).​ Tras la reedificación de la vivienda del escritor valenciano Vicente Blasco Ibáñez, que está ubicada en un extremo de la playa de la Malvarrosa de Valencia, declarado Monumento Histórico Artístico en el B.O.E. de 7 de febrero de 1981,​ reconocido como Bien de interés cultural (RI-51-0004451), con el nombre con el que es conocido en Valencia: Chalet de Vicente Blasco Ibáñez,​​​ Edificio original La licencia de obra fue solicitada por la madre del escritor en 1902 para un "chalet o casa de recreo", construcción que se encargó al maestro de obras Vicente Bochons Llorente, autor también de otros proyectos similares en la zona en la fachada que daba al mar la ciudad, tanto la Malvarrosa como El Grao. El edificio ocupaba una superficie de 450 m². Era un bloque cúbico, sencillo. La fachada principal constaba de pórtico con pilastras jónicas. La galería del primer piso, donde se encontraba el ventanal del despacho del escritor mirando al mar, se sostenía sobre pilares jónicos y cariátides. Mientras, en las fachadas laterales, destacaban los motivos ornamentales como grecas y palmetas. El conjunto mostraba una mezcla de estilos: neogriego y pompeyano (propio de finales del siglo XIX) y modernismo valenciano, posible fruto de la influencia de los arquitectos García Cardona y Arnau Miramón, entre otros, y de los pintores valencianos de la época Pinazo y Cabrera.​ Reedificación y Casa-Museo Acabada la Guerra Civil en 1939, el edificio fue incautado por el ayuntamiento y entregado para uso de recreo de FET y de las JONS. Abandonado y olvidado más tarde, no fue hasta el inicio de la década de 1980 que se trató de recuperar el mismo. Los informes emitidos para estudiar la declaración de Monumento de los restos del edificio, señalaban:​ A pesar de ello, se recomendó conservar lo que todavía se encontraba en pie y rehabilitarlo. No obstante, el grado de degradación era tal que se optó por el derribo. Al inicio de la década de 1990 se inició la reconstrucción sobre la base de los planos originales custodiados en el Archivo Municipal,​ respetando la fisonomía exterior en su totalidad. No obstante, se varió la distribución de las estancias interiores para convertirlo en Casa-Museo​ que se abrió al público en 1997.​ La planta baja es un Salón de Actos. En la primera planta se recoge una parte del legado de Vicente Blasco Ibáñez: mobiliario y recuerdos familiares; en la última se encuentra la sala de estudio e investigación: libros, documentos, manuscritos y mapas, así como la obra completa de Blasco Ibáñez en diferentes ediciones y en todos los idiomas en que se ha publicado. Las estancias guardan también archivos y material del antiguo diario El Pueblo, así como el donado por la familia del que fue director de la editorial Prometeo, Fernando Llorca Díe.​​ Véase también Casa-Museo Benlliure Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Casa-Museo de Blasco Ibáñez. Página oficial Casa-Museo Blasco Ibáñez Página oficial Casa-Museo Blasco Ibáñez, a partir de 2020
Hort d'Albinyana

L'Hort d'Albinyana, situat a la partida de la Pedrera de Picanya, és una finca formada per diversos bancals amb la casa al centre. Al plànol de 1929 apareixen dos accessos: un alineat amb la façana principal i un altre cap al pati posterior. Actualment, segons el cadastre te una extensió de 139,88 fanecades. El conjunt el formen: Habitatge principal (construït el 1919 i restaurat el 1994 recuperant l'aspecte original de les façanes però amb distribució interior transformada). Dues crugies en forma d'«L» que tanquen un pati posterior amb serveis agrícoles. Motor i bassa adossats. L'edifici principal és de dues plantes, amb tres crugies paral·leles a façana, pilars i jàsseres que permeten flexibilitat en la distribució. Manté el corredor central i l'escala lateral, herència de la tipologia popular del segle xviii. A la dreta s'alça la torre-mirador alineada amb la façana; cobertes de teula àrab a quatre aigües. Les façanes, simètriques, tenen sòcol, encarrerat als cantons i cornisa sota coberta. La principal presenta una cornisa horitzontal que uneix balcons, pòrtic i torre, integrant-la visualment. Les obertures estan decorades amb plaques florals i tríglifs «Sezession», combinats amb elements clàssics (mènsules, frontons), donant un estil eclèctic. Els detalls simplificats i geomètrics de la torre responen a l'eclecticisme tardà dels anys 1920. En estructures destaca l'ús de biguetes de ferro laminat amb revoltons ceràmics a la primera planta, mentre que la coberta encara recorre a fusta. L'interior original, documentat en fotografies, mostrava un vestíbul amb arc serlià sobre columnes dòriques d'estuc, sòcol ceràmic renaixentista de Manises, paviments hidràulics, escala de marbre amb balustrada de fosa i saló amb sostre neogòtic i decoració neorenaixentista, reafirmant el caràcter eclèctic. El pati posterior, tancat amb mur de maçoneria i verdugades de rajola, acollia antics estables i un cos perpendicular de dues plantes amb tipologia constructiva tradicional. La manca d'integració amb l'habitatge suggereix que procedeix d'una edificació anterior (Casa de Rosselló, citada el 1900). El motor de reg conserva la torreta elèctrica, sense restes de fumeral, i la bassa és de maçoneria atalussada amb morter de calç, amb escala de rajola de dos trams que dona accés tant a l'interior com a la coberta plana del motor, utilitzada com a terrassa. Bibliografia Alvir i Ballester, Jordi Vicent. «Picanya, L'Horta». A: Publicacions de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, Ajuntament de Picanya. Toponímia dels pobles valencians, 2009 (Onomàstica i Toponímia). Besó Ros, Adrià. Ajuntament de Picanya. Els horts de tarongers de Picanya. Arquitectura i paisatge. vol. 1, 1999 (Pont Vell - Estudis Locals). D.L. V-2046-1999. Vila-Belda Martí, Joaquin. Perifèric Edicions. Les alqueries de Picanya: des de l'inici del senyoriu fins al Nou Règim (Monografies de l'Horta Sud - IDECO Horta Sud). DL V-2755-2020. ISBN 978-84-949087-9-9. del Rey Ainat, Juan Miguel. «La casa rural de origen moderno en el territorio valenciano». A: CSIC. Actas de las jornadas Arquitectura popular en España, 1990b. Referències
Paratge Natural Municipal del Bec de l'Àguila

El Paratge Natural Municipal del Bec de l'Àguila és un espai natural protegit del municipi de Mutxamel (l'Alacantí), al País Valencià. Abasta una superfície de més de 467 hectàrees que comprenen les vessants de la serra de Llofriu, on es troba el cim de la muntanya del Bec de l'Àguila que li dóna nom al paratge, i la serra Pelada en el terme municipal de Mutxamel, així com el Tossal Redó i la vall per on discorre el barranc de Cocons entre els relleus esmentats. La declaració d'àrea protegida es va publicar al DOGV per Decret de la Generalitat Valenciana de 29 de juliol de 2022. El paratge també inclou una microrreserva de flora des de 1999 i forma part d'una àrea de protecció més gran i d'àmbit europeu: la Zona d'Especial Protecció per a les Aus (ZEPA) del riu Montnegre. Els valors ambientals que li han valgut aquestes consideracions són la presència d'espècies vegetals adaptades als ambients esteparis i termomediterranis amb la destacada presència del timó alacantí (Thymus moroderi), el rabet de gat (Sideritis leucantha subsp. leucantha) o la Vella lucentina, aquesta darrera endèmica de les comarques alacantines. Dins l'àmbit del paratge també es troben les coves del Tossal Redó, cavitats formades a les vessants argiloses i calcàries de l'esmentat tossal, i les Mines del Sabinar que són testimoni de l'explotació que a fins del segle xix i principis del segle xx servia per a l'extracció d'ocre. Referències
Los Serranos

Die Comarca Los Serranos ist eine der 16 Comarcas in der Provinz Valencia der Valencianischen Gemeinschaft. Geographie Los Serranos wird im Osten durch die Comarca Camp del Túria begrenzt, im Süden durch Plana de Utiel-Requena und Hoya de Buñol, im Westen durch die kastilische Provinz Cuenca und im Norden durch die Comarcas Alto Palancia und Gúdar-Javalambre sowie die aragonesische Provinz Teruel. Im Norden erhebt sich die Sierra de Javalambre, im Süden die Sierra del Negrete. Das sich zwischen den Gebirgszügen erstreckende Land ist geprägt vom Flusslauf des Río Turia. Die im Nordosten gelegene Comarca umfasst 19 Gemeinden auf einer Fläche von 1.405,47 km². Gemeinden Weblinks Website der Mancomunidad La Serranía (spanisch) Einzelnachweise
Serranos (comarca)

Serranos (Spanish: [seˈranos]; Valencian: Serrans [seˈrans]), also known as Serranía (Spanish: [seraˈni.a]; Valencian: Serrania [seraˈni.a]), is a comarca administrative subdivision in the province of Valencia, Valencian Community, Spain. It is part of the Spanish-speaking area in the Valencian Community. Geographically and historically Chera (Xera) was part of this comarca. Nowadays, according to the current administrative division pattern of the Valencian Community, Chera is officially part of the Requena-Utiel comarca. Municipalities Alcublas Alpuente Andilla Aras de los Olmos Benagéber Bugarra Calles Chelva Chulilla Domeño Gestalgar Higueruelas Losa del Obispo Pedralba Sot de Chera Titaguas Tuéjar Villar del Arzobispo La Yesa See also Requena-Utiel References External links Institut Valencià d'Estadística
Los Serranos

Los Serranos (en valencien : Els Serrans) est une comarque de la province de Valence, dans la Communauté valencienne, en Espagne. Son chef-lieu est Chelva. La ville la plus peuplée est Villar del Arzobispo. Communes Alcublas Alpuente Andilla Aras de los Olmos Benagéber Bugarra Calles Chelva Chulilla Domeño Gestalgar Higueruelas Losa del Obispo Pedralba Sot de Chera Titaguas Tuéjar Villar del Arzobispo La Yesa Notes et références Voir aussi Articles connexes Churros (Pays valencien) Liens externes Portail du Pays valencien
Los Serranos

Los Serranos Spanyolországban, Valencia Valencia tartományában található comarca. Los Serranos Alto Palancia, Camp de Túria, Hoya de Buñol és Requena-Utiel comarcákkal határos. Lakosainak száma 17 453 fő (2024). Önkormányzatai Alcublas Alpuente Andilla Aras de los Olmos Benagéber Bugarra Calles Domeño Higueruelas La Yesa Losa del Obispo Pedralba Sot de Chera Titaguas Tuéjar Villar del Arzobispo Chelva Gestalgar Chulilla Jegyzetek További információk Los Serranos az Openstreetmap térképén
Los Serranos

Los Serranos (in valenciano: Els Serrans) è una delle 34 comarche della Comunità Valenciana, con una popolazione di 17 393 abitanti in maggioranza di lingua castigliana; suo capoluogo è Chelva (val. Xelva). Amministrativamente fa parte della provincia di Valencia, che comprende 17 comarche. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Los Serranos
Los Serranos

Los Serranos (em castelhano e oficialmente; em valenciano: Serrans) é uma comarca da Comunidade Valenciana, na Espanha. Está localizada na província de Valência, e sua capital é o município de Chelva. Limita com as comarcas de Camp del Túria, Requena-Utiel, Hoya de Buñol, mas também com as províncias de Cuenca e Teruel. Municípios Referências
Лос-Серранос

Лос-Серра́нос (ісп. Los Serranos, кат. Serrans або els Serrans, літературною каталанською читається Сарра́нс, валенсійською — Серра́нс) — район (кумарка) в Іспанії, входить до складу провінції Валенсія у складі Автономної області Валенсія. Для назви цього району (кумарки) вживається його іспанський варіант, оскільки район є офіційно іспаномовним. Населення кумарки складають переселенці з арагономовних районів колишнього Арагонського королівства, які згодом перейшли на іспанську мову. Примітки
Marina Alta

Marina Alta er en comarca i den spanske provins Alicante, Valencia. Byer Adsubia Alcalalí Beniarbeig Benidoleig Benigembla Benimeli Benissa Benitachell/El Poble Nou de Benitatxell Calp Castell de Castells Dénia Gata de Gorgos Xaló Llíber Murla Ondara Orba Parcent Pedreguer Pego Els Poblets El Ràfol d'Almúnia Vergel Sagra Sanet y Negrals Senija Teulada Tormos La Vall d'Alcalà La Vall d'Ebo La Vall de Gallinera La Vall de Laguar Xàbia
Marina Alta

Die Comarca Marina Alta ist eine der neun Comarcas in der Provinz Alicante der Valencianischen Gemeinschaft. Lage Marina Alta liegt ganz im Norden der Provinz Alicante an der Costa Blanca. Sowohl das Meer als auch die Berge prägen die Landschaft. Es gibt zahlreiche Felsen, Hügel und Steine. Der bekannteste ist der Peñón de Ifach in Calpe, es gibt aber auch andere Felsen wie der Cabo de San Antonio, der Cabo de San Martín und der Cabo de la Nao. Zu den bekanntesten Bergketten zählen die Sierra de Bernia und der Montgó. Ökonomie Die traditionellen wirtschaftlichen Zweige, die Landwirtschaft und Fischerei, werden in der Comarca immer noch großgeschrieben. Dennoch richtet sie sich mehr und mehr auf den Tourismus aus, denn seit den 1960er Jahren boomt er an der ganzen Costa Blanca. Gemeinden Die Comarca umfasst 33 Gemeinden auf einer Fläche von 758,76 km². Weblinks Statistiken zur Comarca (spanisch) Einzelnachweise