NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Hospital General Universitario de Elche

El Hospital General Universitario de Elche fue inaugurado el 6 de mayo de 1978 siendo el primero de los dos centros hospitalarios ubicados en la ciudad española de Elche, en la provincia de Alicante. El hospital Pertenece a la red de hospitales de la Generalidad Valenciana. Su puesta en marcha se produjo en 1978 estando adscritos a este hospital parte del municipio de Elche y el municipio de Santa Pola conformando el Área de salud 20 de la Agencia Valenciana de Salud. Este hospital también es el de referencia del área asistencial 6 de la Comunidad Valenciana, que comprende las comarcas de Alto Vinalopó, Vinalopo Medio, Bajo Vinalopó y Vega Baja del Segura. Debido a su carácter de atención terciaria, ya que tiene especialidades complejas de las que carecen el resto de hospitales de esta área asistencial, los hospitales del Vinalopó, Elda, Orihuela y Torrevieja , concebidos como hospitales comarcales o de atención secundaria. Enlaces externos Ficha del Hospital General Universitario de Elche en la web del Ministerio de Sanidad, Servicios Sociales e Igualdad.
Hospital General d'Elda

L'Hospital General Universitari d'Elda Virgen de la Salud es troba a la Carretera d'Elda a Saix s/n., situat en les llomes de la serra de la Torreta. Dona servei a les comarques del Vinalopó Mitjà, l'Alt Vinalopó i la Foia de Castalla. Història És un dels hospitals comarcals promoguts per l'Insalud abans d'aprovar-se la Llei de Sanitat (com els de Elx, Dénia o la Vila Joiosa). La seua construcció va començar al voltant de 1977. Va ser inaugurat per l'aleshores Ministre de Sanitat, Ernest Lluch Martín. Es tracta d'un conjunt de grans dimensions, amb tipologia de nucli central i tres braços longitudinals, un destinat a quiròfan i els altres dos a infermeria. Donada la complexa topografia de la zona, van ser necessaris importants moviments de terres per a la seua construcció. Entre 1994 i 1995 es va modificar la façana, ja que podia presentar problemes en cas d'incendi. Després de l'ampliació finalitzada l'any 2010, la capacitat de l'hospital és de 513 llits. Des de l'any 2012 té l'acreditació d'Hospital Universitari, per la qual cosa serveix com a centre formatiu per a estudiants de diferents graus universitaris, com ara infermeria, medicina, fisioteràpia o nutrició humana i dietètica, principalment de la Universitat d'Alacant i la Universitat Miguel Hernandez d'Elx. Referències
Hospital General de Elda

El Hospital General Universitario de Elda Virgen de la Salud se encuentra en la Carretera de Elda a Sax s/n., situado en las lomas de la sierra de La Torreta. Da servicio a las comarcas del Medio Vinalopó, el Alto Vinalopó y la Hoya de Castalla de la provincia de Alicante, España. Historia Es uno de los hospitales comarcales promovidos por el Instituto Nacional de la Salud (INSALUD) antes de aprobarse la Ley de Sanidad (como los de Elche, Denia o Villajoyosa). Su construcción comenzó alrededor de 1977.​ Fue inaugurado por el entonces Ministro de Sanidad, Ernest Lluch Martín. Se trata de un conjunto de grandes dimensiones, con tipología de núcleo central y tres brazos longitudinales, uno destinado a quirófano y los otros dos a enfermería. Dada la compleja topografía de la zona, fueron necesarios importantes movimientos de tierras para su construcción.​ Entre 1994 y 1995 se modificó la fachada ya que podía presentar problemas en caso de incendio.​ Tras la ampliación finalizada en el año 2010, la capacidad del hospital es de 513 camas.​ Desde el año 2012 tiene la acreditación de hospital universitario, por lo que sirve como centro formativo para estudiantes de diferentes grados universitarios como enfermería, medicina, fisioterapia o nutrición humana y dietética principalmente de la Universidad de Alicante y la Universidad Miguel Hernández de Elche.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Hospital General de Elda.
Hospital civil d'Oliver

L'hospital civil d'Oliver, situat al carrer Oliver número 22 d'Alcoi (l'Alcoià) País Valencià, va ser construït en una illa sencera del barri de Santa Rosa entre 1868 i 1877 segons la tipologia hospitalària de l'època amb projecte de l'arquitecte Jeroni Granell i Mundet a costa del filantrop i industrial català Agustí Oliver i Doménech, establit a Alcoi. Edifici L'edifici respon a una arquitectura d'origen acadèmic de gran sobrietat i contundència, tant per la seua volumetria i ordre compositiu com per l'ús de la pedra. La planta d'aquest hospital es compon de tres cossos, dos laterals en forma de T amb dues i tres plantes (per salvar el desnivell del terreny), i un de central, quadrat, de quatre plantes. La unió entre aquests es realitza mitjançant dos cossos en planta baixa amb galeries envidrades a banda i banda. Compta també amb diversos pavellons posteriors destinats a cuina, bugaderia, etc, que envolten un gran pati amb horta i arbratge. Al cos central se situen l'accés principal, amb una gran escalinata, i la capella amb planta de creu grega, que resulta el volum major de l'edifici, sobre la qual destaca una potent llanterna. Els cossos laterals estaven destinats als malalts, amb divisió entre homes i dones, mentre que a la planta baixa d'un d'ells se situaven els serveis generals de l'hospital. A l'interior hi ha interessants espais a doble altura coberts per cimboris octagonals, així com galeries amb arcs de pedra. Actualment és un geriàtric. Referències
Hospital civil de Oliver

El hospital civil de Oliver, sito en la calle Oliver número 22 de Alcoy (Alicante) España, fue construido ocupando una manzana entera del barrio de Santa Rosa entre 1868 y 1877 según la tipología hospitalaria de la época con proyecto del arquitecto Geronimo Granell Mundet a expensas del filántropo e industrial catalán Agustín Oliver Domenech, afincado en Alcoy. Edificio El edificio responde a una arquitectura de origen académico de gran sobriedad y contundencia, tanto por su volumetría y orden compositivo como por el uso de la piedra. La planta de este hospital se compone de tres cuerpos, dos laterales en forma de T con dos y tres plantas (para salvar el desnivel del terreno), y uno central, cuadrado, de cuatro plantas. La unión entre estos se realiza mediante dos cuerpos en planta baja con galerías acristaladas a ambos lados. Cuenta también con varios pabellones posteriores destinados a cocina, lavandería, etc, que rodean un gran patio con huerta y arbolado. En el cuerpo central se sitúan el acceso principal, con una gran escalinata, y la capilla con planta de cruz griega, que resulta el volumen mayor del edificio, sobre la que destaca una potente linterna. Los cuerpos laterales estaban destinados a los enfermos, con división entre hombres y mujeres, situándose en planta baja de uno de ellos los servicios generales del hospital. En el interior hay interesantes espacios a doble altura cubiertos por cimborrios octogonales, así como galerías con arcos de piedra. Actualmente es un geriátrico. Bibliografía Jaén i Urban, Gaspar (1999). Instituto de Cultura Juan Gil-Albert, Colegio Territorial de Arquitectos de Alicante, ed. Guía de arquitectura de la provincia de Alicante. p. 10. ISBN 84-7784-353-8. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Hospital civil de Oliver.
Hospital de la Ribera

L'Hospital Universitari de la Ribera és l'hospital de referència de la Ribera del Xúquer, ubicat en el terme d'Alzira, camí de Corbera. Gestionat per una empresa privada des de la seua creació, l'Hospital i tots els centres de salut comarcals tornaren a mans públiques l'1 d'abril de 2018, en expirar la concessió. Projectat el 1999 durant la quarta legislatura del País Valencià amb Eduardo Zaplana com a President de la Generalitat Valenciana, La Ribera serví com a primer experiment de privatització de la sanitat pública, estés més tard a tot Espanya: gestionat per Adeslas, construït per Dragados i Lubasa i finançat per Bancaixa, la CAM i la Caixa d'Estalvis de Carlet, en resultà una Unió Temporal d'Empreses batejada com a Ribera Salud que, malgrat rebre un pagament capitatiu anual de diners públics per cada usuari adscrit a la zona (encara que no en féra ús), el 2003 tingué de ser rescatada per la Generalitat, que amplià el cànon anual de 41 a 72 milions d'euros, allargà la concessió a quinze anys i comprà la instal·lació per 43,2 milions. Amb la reversió al model públic es va subrogar quasi tota la plantilla existent de treballadors i, en el primer mes de la nova gestió, s'incrementaren els serveis oferts respecte al mateix període de l'any anterior. Referències
Hort de Trènor

La Casa, Capella i Jardí de l'Hort de Trènor, de Torrent és un conjunt de propietat pública. El seu valor resideix en l'hort que ha estat convertit en jardí botànic i està catalogat com a Bé d'interès cultural, amb la classe de Jardí Històric. Història El conjunt arquitectònic té l'origen en una antiga ermita. Al segle xvi Joan de Ribera hi autoritzà, al 1596, la fundació d'un convent de franciscans, del qual només s'hi veuen algunes restes junt a l'hort. Al segle xix, després de la desamortització de Mendizábal del 1836 el convent passa a ser propietat de l'estat i part dels terrenys se subhasten públicament, els quals passen a propietat d'Enric Trènor Montesinos (comte de Montesinos). Amb el temps les dependències del convent han fet la funció de casa de Beneficència, casa de la Guàrdia Civil i escoles fins al 1889, quan s'hi instal·len terciaris caputxins. Anys després els terrenys restants són adquirits per la família Trènor, dels quals el conjunt ha pres el nom. Finalment el 1982 l'ajuntament de Torrent va adquirir els terrenys per fer-los jardí públic. Descripció El conjunt en la seua totalitat es troba delimitat per un mur de planta rectangular. El jardí n'és a la part oest, al voltant d'un estany vorejat de vegetació mentre que a la part est n'és l'hort dels tarongers. La resta del conjunt està constituït per un bosc amb una petita elevació artificial enjardinada, un altre estany més gran que l'anterior i espècies vegetals com palmeres i canyes índies entre d'altres. També la casa presenta una planta rectangular, així com la distribució de les cases de camp, amb dues plantes separades per una línia d'imposta. Les façanes són decorades amb pilastres als angles. A la part superior hi ha una cornisa decorada amb motius vegetals formant un frontó triangular a la part central. El material emprat per a la construcció és de maó massís amb forjats de fusta amb teulada àrab a l'exterior. Per la seua banda, la capella és d'estil neogòtic amb planta quadrangular, coberta a dues aigües, i coronada amb una llanterna octogonal que presenta pinacles en les cantonades. Referències
Església parroquial de la Mare de Déu de les Neus (Montfort)

L'església parroquial de la Mare de Déu de les Neus, és l'església principal de la població de Montfort, d'estil gòtic, construïda en el segle xv (encara que la seua construcció i ampliacions van durar fins al segle xviii) a la muntanya del castell, sobre les restes de l'antiga fortalesa, el castell de Montfort. Origen L'origen de l'assentament és molt antic, pot ser que des de temps de les primeres poblacions iberes, i la seua funció sempre va ser bàsicament defensiva. Així es va mantenir sota el domini àrab i en els primers temps de la Reconquesta. Arquitectura Des de la seua primera construcció, ja com a Església, ha sofert nombroses modificacions. La primera es va fer entre 1710 i 1712, afectant a la remodelació del cos de la nau on es troba la portada principal, obra del mestre picapedrer d'Alacant José Terol el Major, que presenta dos cossos separats per un entaulament corregut, freturós de decoració. Entre els anys 1771-1772 es va procedir a l'ampliació i eixample del creuer i la portada lateral de l'església, obra del mestre paleta d'Alacant Vicente Mingot, que presenta un sol cos i amb un entaulament llis, sense cap mena de decoració, indicant clarament el pas cap al neoclassicisme. Torre anterior al segle xiii És de gran importància la Torre-Campanar, restaurada en 1998. Es tracta d'una torre tardogòtica de carreu, amb una altura màxima de 30 m, que va quedar constituïda com a campanar de la primitiva església parroquial Santa Maria del Castell. Curiositats A la plaça que dona accés a l'escalinata de l'Església (plaça Sant Pasqual) va viure durant alguns anys -segle XVI- Sant Pasqual Bailón, patró dels Congressos Eucarístics. En aquesta església va rebre les aigües baptismals el cèlebre marí montfortí Jordi Joan i Santacília al segle xviii. Referències Bibliografia Antonio Mestre Sanchís. Historia de la Provincia de Alicante, tomo IV. Ediciones Mediterráneo S.A., 1985. ISBN 84-85-856-50-3. Vegeu també Orito, pedania de Montfort. Santuari i Ermites. Enllaços externs Web de Turisme del Excm. Ajuntament de Montfort
Iglesia de Nuestra Señora de las Nieves (Monforte del Cid)

La iglesia parroquial de Ntra. Sra. de las Nieves. Iglesia principal de la población, de estilo gótico, construida en el (siglo XV) (aunque su construcción y ampliaciones duraron hasta el siglo XVIII) en el monte del castillo, sobre los restos de la antigua fortaleza, el Castillo de Monforte del Cid (Alicante) España. Origen El origen del asentamiento es muy antiguo, puede que desde tiempos de las primeras poblaciones iberas, y su función siempre fue básicamente defensiva. Así se mantuvo bajo el dominio árabe y en los primeros tiempos de la Reconquista. Arquitectura Desde su primera construcción, ya como Iglesia, ha sufrido numerosas modificaciones. La primera se hizo entre 1710 y 1712, afectando a la remodelación del cuerpo de la nave donde se halla la portada principal, obra del maestro cantero de Alicante José Terol el Mayor, que presenta dos cuerpos separados por un entablamento corrido, carente de decoración. Entre los años 1771-1772 se procedió a la ampliación y ensanche del crucero y la portada lateral de la iglesia, obra del maestro albañil de Alicante Vicente Mingot, que presenta un solo cuerpo y con un entablamento liso, sin ningún tipo de decoración, indicando claramente el paso hacia el neoclasicismo.​ Torre anterior al siglo XIII Es de gran importancia la Torre-Campanario, restaurada en 1998. Se trata de una torre tardogótica de sillería, con una altura máxima de 30 m., que quedó constituida como campanario de la primitiva iglesia parroquial Santa María del Castillo.​ Datos genéricos 1 = Advocación, Nuestra Señora de las Nieves Inmaculada Concepción 2 = Localidad, Monforte del Cid (Alicante) 3 = Imagen.img, 4 = Diócesis, Orihuela 5 = Año o periodo de comienzo, s. XV 6 = Año o periodo de finalización/consagración, s.XVIII 7 = Estilo arquitectónico 1, Románico 8 = Estilo arquitectónico 2, Gótico 9 = País, España ' Nota: (horario de misas y visitas concertadas).​ Curiosidades En la plaza que da acceso a la escalinata de la Iglesia (plaza San Pascual) vivió durante algunos años -siglo XVI- San Pascual Baylón, patrón de los Congresos Eucarísticos. En esta iglesia recibió las aguas bautismales el célebre marino monfortino D. Jorge Juan y Santacilia en el siglo XVIII Véase también Monforte del Cid, población de la provincia de Alicante Orito, pedanía de Monforte del Cid. Sntuario y Ermitas. Enlaces externos Web de Turismo del Excmo Ayuntamiento de Monforte del Cid Bibliografía Antonio Mestre Sanchís (1985). Historia de la Provincia de Alicante, tomo IV. Ediciones Mediterráneo S.A. ISBN 85-856-50-3. Notas
Església parroquial de Sant Andreu (Almoradí)

L'església parroquial de Sant Andreu és un edifici històric de la localitat d'Almoradí, a la comarca del Baix Segura (País Valencià). Data del segle xix i té la categoria de Bé de Rellevància Local amb el codi 03.34.015-001. Història Situada en la plaça de la Constitució, és el temple principal d'Almoradí. La seua construcció es va iniciar a finals de l'any 1829, després que l'anterior parròquia quedara arrasada pel gran terratrèmol que havia tingut lloc al mes de març del mateix any. La primigènia, que s'alçava cap al sud-oest de l'actual, s'havia inaugurat poc menys d'un segle abans, el 1732. Només l'orgue i les campanes s'hi van salvar de la destrucció del seisme. El terràtremol havia causat una gran ruïna en tota la població, fet que va comportar una necessària reconstrucció de la mateixa. L'encarregat del projecte, l'enginyer Larramendi, no va incloure una església en un primer moment, atès que considerava que els habitatges i els ponts havien de primar en l'esforç. Però, com que els actes religiosos s'havien de celebrar en una xicoteta barraca, de seguida l'església es va incorporar a les tasques, com es desprén del següent text: Tot i aquesta declaració d'intencions, la nova església de Sant Andreu no es va finalitzar fins al 19 de juliol de 1861. La Guerra Civil espanyola va afectar greument l'edifici, el qual necessità de grans obres de restauració. A més a més, s'hi van perdre les campanes de l'anterior temple, tret d'una. Als anys 1940 es va decorar el sostre i els murs, així com l'altar major. I a la dècada dels 60 del mateix segle XX es va elevar la torre esquerra i es va aixecar una torre bessona, on hi ha el rellotge de l'antiga Casa de la Vila, i es va col·locar el Sagrat Cor de Jesús en l'alt de la portada i es va reformar l'altar. Patrimoni L'altar major, de la dècada de 1940, és una de les peces més preuades del conjunt artístic. En l'alt té les aspes, al·legoria de Sant Andreu, el qual apareix baix en la seua urna sobre el tavernacle (provinent de la restauració de 1960) i que conté la imatge del Sagrat Cor de Jesús. D'altra banda hi ha quadres d'Enrique Luis, datats de 1947: l'Anunciació i el Martiri de Sant Andreu, còpies de Murillo. Finalment, les fornícules de Santa Teresa i la Mare de Déu del Perpetu Socors van ser incloses a finals dels anys 1960. La Verge va ser coronada solemnement en 1969 i duu la vara d'Alcaldessa Perpètua. Per la seua part, hi destaca l'orgue, un dels objectes patrimonials més antics d'Almoradí. Es va instal·lar en l'antic temple al voltant de 1780. El terratrèmol el va afectar força, però es va recompondre i es va ubicar a la nova església. La darrera reforma data de l'any 1977, que ha fet possible que s'empre per a concerts i actes litúrgics. Referències
Iglesia de San Cristóbal (Ribesalbes)

La iglesia parroquial de San Cristóbal de la localidad de Ribesalbes (Provincia de Castellón, España) fue construida en el siglo XVIII en estilo barroco-clasicista. Según Bautista i Garcia, pudo ser diseñada por el arquitecto Joan Josep Nadal, autor, entre otras de la iglesia arciprestal de Villarreal y de la capilla de la comunión de la parroquial de Borriana, con la que guarda parecidos en algunos detalles, como las puertas del ábside. Se trata de un templo de tres naves de tipo salón con bóvedas de medio cañón y lunetos en la central y de arista en los laterales, las cuales descansan sobre amplios entablamentos que apoyan sobre los pilares de orden jónico francés. El crucero está coronado por cúpula y ábside rectangular enmarcado por la sacristía y capilla de comunión. A los pies de la nave se encuentra un coro elevado, que recibe luz de un óculo. La portada es del siglo XVIII. La torre campanario cúbica de tipo neoclásico toscano, con gárgolas zoomorfas de piedra. La fachada con frontón mixtilíneo y cúpula con tambor de tradición barroca en su interior; donde se forman las pechinas se encuentran pinturas al fresco, cosa que se repite en la bóveda del altar mayor. Referencias Este artículo incorpora material procedente de la página web de la Federación Valenciana de Municipios y Provincias, que mediante una autorización permitió agregar contenido e imágenes y publicarlos bajo licencia GFDL.
Església parroquial de Sant Francesc de Paula (Bolbait)

L'església parroquial de Sant Francesc de Paula és un temple catòlic situat a la plaça de l'Església, 2 al municipi de Bolbait. És un Bé de Rellevància Local amb identificador nombre 46.22.073-001. Història L'església de Sant Francesc de Paula va ser construïda a principis del segle xvi, cap a 1521 en estil renaixentista però al segle xviii, més concretament en 1780, es va reconstruir seguint l'estil de l'època, neoclàssic. Descripció Manca de cúpula i, per tant, de creuer. Consta d'una nau amb capelles entre els contraforts, coberta amb volta de mig canó de cinc trams i testera en forma de nínxol. A banda i banda se situen la sagristia i la Capella de la Comunió. L'aparell de l'església és maçoneria i cantoneres de carreu, amb arrebossat d'estuc en el llenç de la façana. En aquesta s'obre l'única portada, amb llindar i amb decoració barroca en la cornisa, que acaba en una fornícula amb la imatge del Sant titular i patró del poble, Sant Francesc de Paula. La façana de l'edifici presenta un notable desnivell amb el sòl de la plaça, fent angle amb la de l'ajuntament, a la qual està unida per mitjà de la casa abadia. En el seu interior, les set cúpules laterals es cobreixen amb voltes, i acullen en cadascuna imatges religioses com la del Santíssim Crist de l'Empar. El nínxol del presbiteri està decorat amb frescs de Salvador Pallás, natural del veí poble de Xella, que representen escenes de la vida de Sant Francesc de Paula. Aquestes pintures van ser restaurades en 1976 per Enrique i Bartolomé Casoval. Referències
Iglesia de San Francisco de Paula (Bolbaite)

La iglesia parroquial de San Francisco de Paula es un templo católico situado en la plaza de la Iglesia, 2, en el municipio de Bolbaite. Es Bien de Relevancia Local con identificador número 46.22.073-001.​​ Historia La iglesia de San Francisco de Paula fue construida a principios del siglo XVI, hacia 1521 en estilo renacentista pero en el siglo XVIII, más concretamente en 1780, se reconstruyó siguiendo el estilo de la época, neoclásico.​ Descripción Carece de cúpula y por lo tanto de crucero. Consta de una nave con capillas entre los contrafuertes, cubierta con bóveda de medio cañón de cinco tramos y testero en forma de nicho. A ambos lados se sitúan la sacristía y la Capilla de la Comunión.​ El aparejo de la iglesia es mampostería y esquinazos de sillar, con revoque de estuco en el lienzo de la fachada. En ésta se abre la única portada, adintelada y con decoración barroca en la cornisa, que termina en una hornacina con la imagen del Santo titular y patrón del pueblo, San Francisco de Paula. La fachada del edificio presenta un notable desnivel con el suelo de la plaza, haciendo ángulo con la del ayuntamiento, a la que está unida por medio de la casa abadía. En su interior, las siete cúpulas laterales se cubren con bóvedas vaídas, y acogen en cada una de ellas imágenes religiosas como la del Santísimo Cristo del Amparo. El nicho del presbiterio está decorado con frescos de Salvador Pallás, natural del vecino pueblo de Chella, que representan escenas de la vida de San Francisco de Paula. Estas pinturas fueron restauradas en 1976 por Enrique y Bartolomé Casoval. Referencias
Església parroquial de Sant Josep (l'Alguenya)

L'església parroquial de Sant Josep a l'Alguenya (Vinalopó Mitjà, País Valencià) data de l'any 1828, quan el bisbe d'Oriola Felipe Herrero Valverde va decretar la creació d'una vicaria rural en aquesta localitat, dependent de la parròquia de Monòver. Es va construir sobre el solar en el que, fins aleshores, existia una ermita. És d'estil romànic, ocupa una superfície de trenta-dos metres de fons, per dotze d'ample o frontera. Té una gran nau central i una capella en una de les seues laterals. Es tracta d'una església caracteritzada principalment per les seues dues torres bessones, quadrades, una de les quals alberga un rellotge, i l'altra tres campanes. Originàriament només disposava d'una torre (a llevant) que va ser construïda al mateix temps que l'església. La torre de ponent es va aixecar l'any 1930, sota la direcció del rector D. José García, amb el mateix estil que la germana, construint-hi, a més, la terrassa que uneix ambdues torres. Referències Aquest article incorpora material procedent de la pàgina web de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, que mitjançant una autorització va permetre agregar contingut i imatges i publicar-los sota llicència GFDL.