NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Playa de la Fustera

La cala de la Fustera es una playa de arena del municipio español de Benisa, en la provincia de Alicante. Esta playa limita al norte con la Cala Pinets y al sur con la cala de Les Basetes y tiene una longitud de 112 m, con una amplitud de 33 m. Se sitúa en un entorno aislado, disponiendo de acceso por calle. Cuenta con paseo marítimo y aparcamiento delimitado. Dispone de acceso para discapacitados. Es una playa balizada. Esta playa cuenta con el distintivo de Bandera Azul. Referencias
Platja de l'Altet

La Platja de l'Altet limita al nord, amb la platja d'Urbanova i al sud amb la dels Arenals del Sol. Constitueix un gran espai verge de sorra daurada, de dos quilòmetres de longitud, i d'aigües tranquil·les. Situada en una zona d'alt valor ecològic com ho són els ecosistemes de dunes del litoral. Conforma un dels paisatges més singulars del país, atès que en ell es pot observar un complex funcionament de la gènesi dunar, el que la converteix en un referent únic. El conjunt de l'ecosistema natural de la platja de l'Altet, el forma la pròpia platja, el seu sistema dunar fòssil així com el Fondet de la Sinieta, situat a la zona posterior de la platja, així mateix aquest ecosistema litoral està estretament relacionat amb el saladar d'Aigua Amarga i amb el Clot de Galvany. Disposa de zona d'aparcament, rentapeus, passarel·les de fusta, baret, àrees per practicar esport, lloguer d'hamaques i para-sols i vigilància marítima. A més conta amb un servei regular d'autobusos que la connecta amb el nucli de l'Altet, Elx i Alacant. Referències Enllaços externs Ajuntament d'Elx
Playa de El Altet

La playa de El Altet ​​​ es el nombre de una de las playas de la pedanía del mismo nombre (El Altet), término municipal de Elche, en la provincia de Alicante. Al norte, se prolonga con la playa de Urbanova, ya en el término municipal de Alicante; al sur, linda con la otra playa de esta localidad costera de la Bahía de Alicante, denominada Arenales del Sol y, posteriormente, de las Dunas del Carabassí, pertenecientes a la pedanía de Balsares. Constituye un gran espacio virgen de arena dorada y de tranquilas aguas. Está situada en una zona de alto valor ecológico como lo son los ecosistemas de dunas del litoral. Conforma uno de los paisajes más singulares de la provincia puesto que en él se puede observar un complejo funcionamiento de la génesis dunar, lo que la convierte en un referente único en España. Esta playa, además, se caracteriza por su fina arena de color dorado que se extiende a lo largo de 2 kilómetros. El conjunto del ecosistema natural de la playa del Altet, lo forma la propia playa, su sistema dunar fósil así como el Fondet de la Senieta o Bassars, situado en la zona posterior de la playa. Asimismo, este ecosistema litoral está estrechamente relacionado con el saladar de Agua Amarga y la sierra de Colmenares al norte, así como con el Clot de Galvany, las dunas de Carabassi y la sierra de Santa Pola en su zona sur. Tanto este ecosistema, como el del saladar de Agua Amarga y el Clot de Galvany, así como las salinas de Santa Pola y El Hondo de Elche, se encuentran dentro del mismo territorio que abarca la llanura aluvial del río Vinalopó. Véase también Playas de la Comunidad Valenciana Aguas marinas y litoral de España Referencias Enlaces externos Playas de España
Plaça de bous d'Alacant

La plaça de bous d'Alacant és una plaça de bous situada a la ciutat valenciana d'Alacant. És una plaça de segona categoria segons el Reial decret que organitza les places de bous en tres categories en funció de l'antiguitat, tradició, grandària i nombres de festejos anuals. Així mateix, és una de les places en funcionament més antigues del País Valencià. Història La primera corrida celebrada a Alacant de la qual es tenen dades es va celebrar l'any 1700 per commemorar el centenari de la conversió en col·legiata de l'actual cocatedral de Sant Nicolau. Des de principis del segle segle xviii, les corrides a Alacant es realitzaven en diversos llocs, com la plaça del Mar o la de Sant Francesc, inclús es va construir en 1839 una plaça provisional de fusta al Barranquet. La plaça de bous d'Alacant va ser construïda en 1848 segons el projecte de l'arquitecte Emilio Jover, però no va ser fins a 1888 quan, després de la reforma de José Guardiola Picó, la plaça va cobrar més importància, moment en què va passar a tindre quasi 16 000 seients per a una ciutat que aleshores tenia 19 000 habitants. La seua inauguració va tindre lloc els dies 15 al 17 de juny del mateix any, quan van torejar "Lagartijo", "Guerrita" i "Lagartija". La plaça està dividida en graderies al primer i el segon pis, i llotges i tribunes al tercer, mentre que té aforament per 15 235 espectadors. Està situada a la carretera d'el Palamó, enfront de la plaça d'Espanya. Enganxada mortal Encara que és una plaça bastant antiga i amb molts esdeveniments al llarg dels anys, la plaça de bous d'Alacant tan sols ha presenciat la mort d'un torero, el sevillà Manuel Díaz, també conegut com a "Minuto Chico". Aquests fets van ocórrer el 3 de setembre de 1911. El bou que va matar Manuel Díaz era de la ramaderia de "Flores", i el seu nom, "Faccioso". Guerra Civil Espanyola Amb la presa de la ciutat per les tropes franquistes, la plaça es va convertir durant algunes setmanes en camp de concentració de presoners republicans, concretament fins al maig de 1939. Diversos testimonis parlen de saques de presos a qualsevol hora del dia per ser represaliats, una tasca en què els elements falangistes utilitzaven fins i tot a xiquets perquè identificaren aquells a qui es volia afusellar. Altres esdeveniments Al marge de la seua activitat principal taurina, la plaça ha estat també freqüent escenari de concerts, mítings polítics i espectacles esportius, com la final de la Copa del Generalíssim de Bàsquet de 1952 i la semifinal de la Copa Davis de tennis de 2004, a més de ser escenari de l'elecció de la Bellea del Foc de les Fogueres de Sant Joan. Referències
Arènes d'Alicante

Les Arènes d'Alicante (en espagnol, plaza de toros de Alicante) sont des arènes situées dans la ville espagnole d'Alicante. Il s'agit d'une arène de deuxième catégorie selon le Décret royal qui organise les arènes taurines en trois catégories en fonction de l'ancienneté, de la tradition, de la taille et du nombre de festivités annuelles. Il s'agit d'une des arènes en fonctionnement les plus anciennes de la Communauté de Valence. Histoire La première corrida célébrée à Alicante dans laquelle il existe des données remonte à 1700, pour célébrer le centenaire de la conversion en collégiale de l'actuelle cathédrale San Nicolás. Depuis le début du XVIIIe siècle, les corridas à Alicante se tenaient en divers lieux, comme la plaza del Mar ou celle de San Francisco, en y bâtissant pour l'occasion une arène en bois provisoire. Les arènes d'Alicante ont été construites en 1848 selon le projet de l'architecte Emilio Jover, mais ce n'est qu'en 1888 avec les transformations de José Guardiola Pico, que l'enceinte a pris son importance actuelle, passant à presque 16 000 sièges pour une ville qui ne comptait alors que 19 000 habitants. Son inauguration a eu lieu les 15 au 17 juin 1888. Guerre Civile Avec la prise de la ville par les troupes franquistes, l'endroit a été converti pendant quelques semaines en camp de concentration de prisonniers républicains, concrètement jusqu'à mai 1939. Autres événements Au marge de son activité taurine principale, les arènes ont été aussi fréquemment la scène de concerts, meetings politiques et spectacles sportifs, comme la finale de la Coupe du Roi de Basket-ball de 1952 ou la demi-finale de Coupe Davis de tennis de 2004, en plus d'être le lieu de l'élection de la Bellea del Foc lors des Fêtes de San Juan. Références (es) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en espagnol intitulé « Plaza de toros de Alicante » (voir la liste des auteurs). Liens externes Les Arènes d'Alicante sur le site web de l'Hôtel de Ville d'Alicante Page officielle des Arènes d'Alicante Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la tauromachie Portail du Pays valencien
Plaça de la Pau (Castelló de la Plana)

La plaça de la Pau, antigament coneguda com dels 'safareigs vells', es va construir en 1880 quan es va dur a terme l'enderroc de les muralles de la ciutat i es va obrir al Portal de l'Om al final del carrer Major. El seu nom, és clar en significat, però no en origen, es va haver del final de la guerra amb el Marroc. Durant molt temps va ser part del centre neuràlgic de la ciutat, juntament amb la veïna porta del Sol, una cosa que encara s'adverteix tan sols apreciant els edificis que l'envolten (Teatre Principal, Banc d'Espanya, Rialto, Fundació Davalos-Fletcher). Tant és així que, com bé recorda el mosaic anteriorment citat, la Panderola va circular per ella, no sense evitar algun accident, fins al cessament de la seva activitat el 1963. Referències
Plaza de la Paz (Castellón de la Plana)

La plaza de la Paz (en valenciano plaça de la Pau) es una céntrica plaza de la ciudad de Castellón de la Plana. Está situada en uno de los puntos más concurridos de la ciudad, tanto de vehículos como de peatones. Historia Por ella antiguamente, circulaba la Panderola. Localización La plaza, es un punto neurálgico de la capital de la Plana, ya que se encuentra en pleno centro urbano, pero muy próxima a las nuevas zonas de expansión. Se sitúa en la zona centro-norte de la ciudad, siendo un importante punto de paso tanto de vehículos como de peatones Observaciones Elementos de interés Quiosco: el quiosco de la plaza de la Paz, de estilo modernista valenciano (es una reconstrucción posterior a la época), es un bar. Monumento al labrador castellonense:, situada detrás del mural cerámico en recuerdo de la Panderola, es la estatua de un labrador, regalada por la Caja Rural Castellón en su 100 aniversario. Edificios de interés Teatro Principal de Castellón: Es el teatro más importante de la ciudad. En él se hacen diariamente funciones, musicales y otras representaciones a nivel local, provincial y nacional.
Alqueria del Pi (Poble Nou)

L'alqueria del Pi, situada a Poble Nou (pedania de València), en el camí Vell de Godella, és una alqueria o casa rural de l'Horta de València datada entre el segle xvi i el segle xvii. A escassos metres de la ciutat de València, amb la Ronda Nord pel mig, les terres que rodegen l'alqueria del Pi encara es mantenen en plena producció agrícola. A la vora de l'alqueria del Pi es situa l'Alqueria Nova de Sant Josep que s'ha transformat en un restaurant i saló de banquets i ha pres el nom comercial de l'Alqueria del Pi donant peu a la confusió. Arquitectura L'actual alqueria és un conjunt d'edificacions de diverses èpoques i funcions però que acabaren per conformar al segle xix una important explotació agrícola. La casa principal és la més antiga i al seu voltant han crescut les altres edificacions dedicades a habitatges, magatzems i corrals. La casa de l'alqueria és de planta rectangular i perpendicular al camí. Consta de dues plantes organitzades en tres cruixies, i la coberta a dues aigües. La façana ha estat reformada i queden restes d'una portalada més antiga. Al seu interior, també transformat, queden restes de les primeres èpoques, com ara uns arcs i una escala tardo-medieval. En la part superior d'un lateral hi ha una espadanya per a campanes amb una placa que indica l'any 1944. Està protegida amb la figura de Bé de Rellevància Local. Referències
Alqueria del Pi (les Cases de Bàrcena)

L'Alqueria del Pi, situada a la rodalia de les Cases de Bàrcena (València), és una casa rural o alqueria de l'Horta de València datada entre el segle xvi i el segle xvii. Presenta un greu estat d'abandó, en risc d'esfondrament tot i ser de propietat pública i estar protegida sota la figura de Bé de Rellevància Local. Està rodejada de camps de cultiu, a escassos metres del barranc del Carraixet des d'on s'accedeix, entre els termes municipals de Vinalesa i Bonrepòs i Mirambell. Història Els orígens de l'alqueria són desconeguts i situen el moment de l'edificació a finals del segle xvi o principis del XVII, la qual seria reformada en el XVIII i en el XIX amb l'ampliació de nous cossos al voltant d'un pati central amb funcions agrícoles. Pel tipus de construcció es tracta d'una alqueria en mans de membres de les classes altes aristocràtiques o burgeses en conjugar la seua funció de gran explotació agrícola amb un espai residencial ornat i de caràcter noble. Arquitectura L'alqueria consta d'un cos principal amb la façana davantera mirant a l'est i un ús residencial, i un pati al seu darrere que vertebra els altres edificis amb funcions agrícoles i per als animals. El dit cos principal és de rajola i mamposteria, de dues altures, amb una planta de 16 x 6 metres aproximadament, i “està construït per dues cruïlles d'iguals dimensions, amb línies de càrrega paral·leles a la façana i definides per murs en la planta baixa”. La porta principal està dotada d'un gran arc de carreus que hom considera l'element actual més antic del conjunt ja que les finestres haurien estat modificades en el segle xviii per fer-les més regulars i simètriques. La coberta és a dues aigües i de teules però actualment està caiguda en bona part. El seu exterior estava arrebossat i queden rastres de pintura. La fusteria dels vans és de fusta. Al seu interior encara eren identificables fa uns anys les diverses habitacions de la família llauradora i el pis superior tenia funcions de gran andana diàfana per assecar i conservar les collites. Referències
Poblado Ibérico de la Muela de Arriba

El poblado ibérico de la Muela de Arriba es una yacimiento arqueológico de la época ibérica que se encuentra en el término municipal de Requena (Valencia).​ Está catalogado como bien de interés cultural con código 46.17.213-069 y resolución de fecha 24 de noviembre de 1980.​ Ubicación El yacimiento es un pequeño poblado ibérico asentado sobre la cima de un cerro de una superficie de 16 128 m², que forma un altiplano que se encuentra a 688 metros sobre el nivel del mar y a 10 metros sobre del plano inmediato inferior. se trata de una colina calcárea junto a la rambla de Caballero que vierte sus aguas al río Cabriel. Aunque la colina no es muy alta, dispone de una visibilidad de cinco o seis kilómetros sobre la llanura al norte y este, pero hacia el oeste corta la visión la sierra del Rubial.​ Función El poblado de la Muela de Arriba dependía de la ciudad ibérica de Kelin. Se trataba de un poblado fortificado estratégico, surgido hacia el final del siglo IV a. C. con la finalidad de controlar el área hacia el río Magro. Aunque no se trataba de una posición con buena visibilidad, formaba parte de una red con otros núcleos, como Requena y el Cerro de la Cabeza, y de entre los puestos de cinco kilómetros a su alrededor era el único que contaba con una muralla y una posición elevada.​ En el ámbito económico, se supone que la población se dedicaría a la producción agrícola de cultivos de secano, así como a la ganadería y a una cierta actividad de trabajo del metal. Estas actividades se han deducido del hecho de encontrarse, junto con armas, aperos agrícolas y otras herramientas.​ La población desapareció a inicios del siglo II a. C. tras la llegada de los romanos, que modificó la estructura de poder del territorio de Kelin, suprimiéndose la mayoría de sus asentamientos periféricos, como el de la Muela de Arriba.​ Referencias
Poblat ibèric murat Los Villares

El poblat ibèric emmurallat Los Villares, anomenat també antiga ciutat ibèrica de Kelin, és un jaciment ibèric del voltant de deu hectàrees. Està situat en el que avui es coneix com el turó de Los Villares, molt pròxim a l'actual població de Cabdet de les Fonts (Caudete de las Fuentes), al costat de la carretera de Los Isidros. El fet de trobar-se en un lloc d'ampli domini visual, al costat del riu Mare de Cabanyes, afluent del Magre i en una rica vall agrícola baixa, al costat d'una de les vies naturals de comunicació entre l'altiplà i la costa mediterrània, van fer del lloc una zona de control del trànsit de persones i mercaderies. Història El poblat va estar habitat des de l'edat del bronze (segle v aC) fins a l'ibèric recent (segles II - I aC), cosa que palesa l'evolució de les restes dels seus habitatges. Era emmurallat tal com deixen veure les restes del costat dels camins que delimiten la lloma, i el recinte sembla mostrar que la zona urbana era dividida en dues àrees. Les restes trobades a la rodalia de Cabdet de les Fonts mostren que el nucli de la població es va traslladar amb la romanització de la comarca, a partir del segle ii aC, a la part plana prop de la ribera del riu Mare. Aquesta nova zona poblada és la que va donar lloc a la denominació posterior de la població romana, que serà coneguda com a Caput Aquae (deu d'aigua), del qual derivaran posteriorment el Qabdaq musulmà i el Cabdet de les Fonts (Caudete de las Fuentes) en llengua romanç que va donar origen al topònim actual. Se'n coneix l'existència des de mitjan segle xviii, encara que no va ser fins a mitjan segle xx quan van començar les excavacions arqueològiques. Al llarg de la història s'han fet una vintena de campanyes d'excavació entre els anys 1956 i el 2002, així com al 2011. Descripció El jaciment arqueològic permet contemplar a l'interior del recinte tancat de dues zones. S'hi ha conservat la trama urbana de dues èpoques diferents: una protoibèrica (segle vii aC) i una altra d'ibèrica plena (segles iv-ii aC). A l'exterior, es pot veure un tram de la muralla, de la pedrera de la qual possiblement es va extreure pedra per a construir-la i algunes restes constructives, al costat del riu. Les restes arqueològiques mostren uns habitatges allargats, separats en alguns casos per estrets passadissos, gairebé sense divisions internes i amb una llar circular, plana o en cubeta. Els materials utilitzats són pedres i tova; amb les pedres es fabricava un sòcol sobre el qual es construïa una paret de tova. També s'hi han trobat restes de ceràmiques fetes a mà, algunes de les quals imiten peces a torn; s'han trobat escassos objectes de ferro en un lamentable estat de conservació, així com un reduït nombre de ceràmiques importades com àmfores i gerres feniciooccidentals, trípodes i vernís vermell. Es van trobar monedes, asos i semis, que posen en relleu que Kelin va encunyar moneda pròpia durant un curt període entre la segona meitat del segle ii i primeria del segle i aC, destinada a usos locals i quotidians. Referències Enllaços externs Historia antigua. Ajuntament de Caudete de las Fuentes (castellà).
Poblado ibérico amurallado del Tos Pelat

El poblado ibérico amurallado del Tos Pelat es un bien de interés cultural inscrito con el código 46.11.070-005 y número de anotación R-I-51-0011388.​ Se encuentra en los términos municipales de Bétera​ y Moncada.​ Se trata de un poblado ibérico que estuvo habitado entre los siglos VI a. C. y IV a. C..​ El yacimiento arqueológico tiene una superficie de dos hectáreas,​ aunque algunos expertos sostienen que su extensión original podría haber sido mayor.​ Se han encontrado pinturas murales en azul, blanco y rojo.​​ Entre los hallazgos en este ploblado se encuentra uno de los escasos signarios ibéricos conocidos: el signario del Tos Pelat que es en realidad un conjunto de fragmentos de signarios ibéricos nororientales duales distribuidos en dos láminas de plomo de forma característica que aparecieron enrolladas una dentro de la otra en 2003 en un contexto doméstico de la última fase del poblado. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Poblado ibérico amurallado del Tos Pelat.
Village ibérique fortifié du Tos Pelat

Le village ibérique fortifié du Tos Pelat est un site préhistorique situé dans la commune de Bétera (comarque du Camp de Túria) et Moncada (comarque de la Horta Nord) dans la province de Valence. Le site archéologique correspond à un établissement humain de la période ibérique des Edetans, occupé avant la romanisation, entre les VIe et IVe siècles av. J.-C.. Il a été déclaré Bien d'intérêt culturel en 1998. Historique C'est un oppidum environ 2 hectares, découvert en 1920 par l'archéologue valencien Joan Josep Senent Ibáñez et l'historien Nicolau Primitiu. Le site de Tos Pelat se distingue avant tout par son système défensif complexe, avec une puissante muraille dont deux phases de construction se chevauchent et au moins deux tours qui renforcent l'enceinte. Il a apparemment été abandonné de manière pacifique car aucun vestige d'affrontements ou de catastrophes n'a été retrouvé. Description Cet oppidum, qui, en raison de ses caractéristiques de fortification, de sa chronologie, de son environnement et de ses dimensions, pourrait être considéré comme une ville, est unique dans la province de Valence. Il est délimité par un système défensif constitué d'une muraille avec des tours attachées en des points précis, dont seule la partie nord-ouest est conservée, une enceinte de plus de 120 m de long, pratiquement rectiligne. L'élévation conservée a une hauteur moyenne de 2,5 m. Quant à la largeur, elle est variable (de 4 à 6 m). La technique de construction est un socle en maçonnerie, et les repousses en pisé. Au sommet de ce premier corps, qui atteindrait probablement 3 m de hauteur, un deuxième corps en pisé fut érigé. La hauteur totale dépasserait 6 m. Aucun élément ornemental n'est conservé sur les murs, contrairement à ce qui se passe dans les vestiges des constructions, où ont été retrouvés des restes de peinture murale. Découvertes archéologiques Parmi les découvertes sur cet établissement humain se trouve l'un des rares signataires connus : le signataire du Tos Pelat (es), qui est en fait un ensemble de fragments d'écriture ibérique nord-orientale répartis dans deux feuilles de plomb de forme caractéristique qui sont apparues enroulées l'une dans l'autre découverts en 2003. Galerie Notes et références Voir aussi Liens externes (es) Los Iberos y el Tos Pelat - Site paisatgesculturals-rsm.org Portail de la Préhistoire Portail de l’archéologie Portail du Pays valencien
Safari Park Costablanca

El Safari Park CostaBlanca, també anomenada Safari Park Vergel i que rep el nom popular de Safari parc pels oriünds, era un paratge natural i safari de titularitat privada situada a 2,5 km del Verger direcció Pego. El park sobremira la serra de la Segària al sud i l'autopista AP-7 immediatament a l'est. La finca es divideix en dues zones, el safari, d'entrada pagant, i el parc, d'entrada gratuïta. El safari conté una gran varietat d'animals i aus d'àfrica, com ara els lleons, tigres i els flamencs, a més d'altres animals exòtics com els manantís. El parc és conformat per dos grans llacs habitats per cignes i ànecs, envoltats d'arbres alts i frondosos. Atraccions com el trenet, que fa la volta al llac major, i l'aviari complementen els serveis més habituals: berenador, restaurant, bar i aparcament. El Safari Park era una destinació popular per als vergerins, pegolins i altres habitants de la Marina Alta i la Safor que vulguen anar a berenar a la zona de pic-nic o dinar al restaurant, de tal manera que actua com un parc no-oficial per al Verger i Pego. Des del 2008 s'hi celebrava un rastre, o mercadet, cada diumenge, popular entre la comunitat turística. Igualment des del 2008 s'hi feia la Festa de la Cervesa, patrocinada per l'Ajuntament del Verger i el Safari en honor de les festes majors del Verger. Eln setembre de 2010 el Safari Park va tancar les portes indefinidament per motius economics. Referències Enllaços externs Safari de Vergel, un homenaje en el recuerdo