NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Castillo de Eslida

El castillo de Eslida en la provincia de Castellón es una fortaleza medieval, cuya estructura actual -visible y deducible- data de la invasión musulmana, y se sitúa sobre una cima que corona la población. Se accede al monumento siguiendo la carretera de Artana, hasta alcanzar unos chalets situados sobre esta vía; después un tramo asfaltado sube hasta los citados chalets, y desde allí es preciso subir una ladera escarpada cubierta de vegetación, para alcanzar las ruinas. Dada la notoriedad de la villa en época medieval, la fortificación debió tener cierto relieve estratégico, pese a que no se conozcan enfrentamientos ni asedios, ni siquiera en el transcurso de las escaramuzas acontecidas durante al rebelión de los moriscos en el siglo XVI (1526). Tras la expulsión de los moriscos, fortificación y población sufren una acentuada decadencia que, en el caso de la primera y pese al florecimiento de la villa, no ha cesado. Descripción Se trata de una fortificación de planta poligonal irregular, de la que se conserva un tramo de muralla y restos de algunas torres. Destaca la torre del homenaje de planta triangular, con dos torres de planta circular adosadas a sus ángulos laterales. Los muros están realizados con argamasa y piedras. La planta real de la fortificación se desconoce. Muy probablemente, el castillo se alza sobre el lugar que ocupaba una fortificación romana anterior. Su estado general es ruinoso, a la espera de una iniciativa de las partes implicadas que permita la excavación y estudio de zona, en beneficio del interés cultural de la villa de Eslida. Véase también Bienes de interés cultural de la provincia de Castellón Referencias
Castelo de Eslida

O Castelo de Eslida localiza-se no município de Eslida, na província de Castellón, na comunidade autónoma da Comunidade Valenciana, na Espanha. História Erguido no alto de um monte, em posição dominante ao sul da povoação, trata-se de uma fortificação cristã. Actualmente encontra-se em ruínas. Características O castelo apresenta planta com formato poligonal irregular, em alvenaria de pedra argamassada. Conservam-se alguns troços das muralhas e os restos de algumas torres, destacando-se a torre de menagem, de planta triangular, com duas torres de planta circular adossadas em seus ângulos lateriais. Ligações externas «Consellería de Cultura» (em espanhol). da Generalidad Valenciana
Castelo de Montornés

O Castelo de Motornés localiza-se no município de Benicasim, na província de Castellón, na comunidade autónoma da Comunidade Valenciana, na Espanha. Erguido no alto de uma escarpa da serra do Deserto de Las Palmas, a 500 metros acima do nível do mar, a cerca de quatro quilómetros da povoação, da sua posição domina-se um grande espaço marítimo entre as desembocaduras do rio Coves e do rio Mijares. Juntamente com a Torre de San Vicente e com a Casoleta de Salandó, que provavelmente tinham a função de complemento de sua defesa, formavam um triângulo defensivo. História A primitiva ocupação de seu sítio remonta à Idade do Bronze, sucessivamente reocupado por uma fortificação romana, cujos restos foram aproveitados pelos muçulmanos no século X. Diante da Reconquista cristianismo da região, em fins do século XI, o castelo pertenceu a Pedro I de Aragão. Porém, com a pressão dos Almorávidas e a morte de El Cid (1099), os domínios de Pedro I viram-se sériamente ameaçados, vindo a cair em 1103 e apenas sendo definitivamente reconquistados em 1234. Perdida a sua função estratégica, o castelo foi abandonado no século XVII. Actualmente encontra-se em ruínas. Características Típico castelo de montanha, apresenta planta com formato poligonal irregular, definindo três recintos muralhados. Conta com duas torres, uma de planta quadrangular, que domina o vale de Miravet, e a outra, cilíndrica, sobre o alcantilado, nas espaldas do castelo. Do primeiro recinto conservam-se apenas os panos Leste e Sul, com as bases de algumas torres; do segundo, apenas são visíveis os cimentos das muralhas e uma cisterna em seu interior. Do último, mais interno, conservam-se alguns panos de muralha em ângulo e uma outra cisterna. Ligações externas «Consellería de Cultura» (em espanhol). da Generalidad Valenciana
Iglesia de San Pedro (Paterna)

La iglesia de San Pedro Apóstol (en valenciano Església de Sant Pere Apòstol) es un templo católico situado en la plaza del Pueblo de Paterna (Valencia, España).​ Se trata de un edificio neoclásico que data de finales del siglo xviii y se restauró en 1940.​ Está catalogada como Bien de Relevancia Local, con identificador número 46.14.190-001.​ Historia La iglesia de San Pedro se edificó originalmente en el siglo xiv, bajo la advocación de San Pedro y San Juan Bautista, en el solar que ocupaba la mezquita.​ Con todo, en 1370 se creó la parroquia de San Juan Bautista de Manises, segregada de la parroquia de Paterna, que quedó desde entonces bajo la advocación actual.​ El templo actual se construyó a finales del siglo xviii sobre el edificio anterior,​ obra de Antonio Gilabert y Lorenzo Martínez.​ La fachada se restauró en 1940,​ por los daños ocurridos durante la Guerra Civil (1936-1939).​ Las decoraciones en altorrelieve se añadieron en 1966 y se bendijeron en 1968.​ Descripción Es un edificio de neoclásico, de una sola nave.​ La fachada es de mampostería recubierta de cemento y de disposición rectangular, pero rematada con un frontón curvo que oculta el tejado a dos aguas.​ La portada está adintelada y enmarcada por pilastras dóricas, sobre las cuales descansa un pequeño frontón rectangular.​ La torre está adosada a la nave por su lado derecho, junto al crucero. Se trata de una torre de dos cuerpos, decorada con bolinches y ménsulas; el segundo cuerpo tiene vanos de medio punto para las campas, mientras que en la terraza hay una balaustrada y un carrillón metálico.​ La nave está cubierta con bóveda de medio cañón y partida en cinco tramos, decorada con lunetos, galería corrida, vidrieras en las ventanas y falsas claves.​ Entre tramo y tramo se abren capillas, marcándose la división con pilastras adosadas con capitel compuesto.​ Sobre el crucero se alza una cúpula de pechinas pintadas con los cuatro evangelistas, que al exterior es de faldones con tres contrafuertes.​ En el altar mayor contiene una imagen de San Pedro, que está contiguo a San Juan Bautista (por la antigua denominación doble de la iglesia) y a San Antonio.​ En el crucero de la derecha, flanqueado por imágenes de San Vicente Ferrer y La Dolorosa, está el Santísimo Cristo de la Fe, la imagen de mayor devoción en la villa de Paterna.​ La Capilla de la Comunión es rectangular y está cubierta por una bóveda de cañón de tres tramos y decorada con pinturas del siglo xix.​ Referencias Bibliografía Garín y Ortiz de Taranco, Felipe Mª (1986). Catálogo monumental de la provincia de Valencia. Valencia: Caja de Ahorros de Valencia. ISBN 84-505-4653-2. Regidoria de Turisme, ed. (2016). Paterna turística. Paterna: Ajuntament de Paterna. Segura Artiaga, Camilo (2010). «Lugares de interés». Guía de Paterna. Paterna: Ajuntament de Paterna. pp. 19-43. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Pedro.
Conservatori Municipal de Música José Iturbi

El Conservatori Municipal de Música "José Iturbi" és una institució docent dedicada a l'educació musical, la titularitat de la qual la té l'Ajuntament de València. El nou conservatori inaugurat el 2002 i construït al barri de Penya-roja de la ciutat de València, ha millorat les prestacions de la institució ampliant la seua superfície i els seus serveis. Història Les Escoles Municipals de Música es creen a València el 1869 per a cobrir una necessitat popular, l'educació musical entre la població local, promovent la creació d'un cos de professors de música que fins aleshores impartien classes als seus domicilis particulars. En un primer moment es crearen dues seccions diferenciades per a nens i nenes, la primera dirigida pel mestre Manuel Penella i la segona per Consuelo del Rey. El 1896 se n'amplià el nombre fins a set: quatre per a xiquetes i tres per a xiquets. Posteriorment, amb la creació del Conservatori de Música l'any 1879, els professors de les Escoles Municipals de Música van passar a realitzar les tasques docents als col·legis públics nacionals i municipals de la ciutat. En 1979 es crea com a centre no oficial reconegut d'ensenyament musical de grau elemental l'Escola Municipal de Música de València, sota la direcció d'en José Roca Coll. Posteriorment, després de l'èxit obtingut en aquest projecte músico-cultural de l'ajuntament, el mateix mestre Roca va proposar que el centre es batejara amb el nom de l'il·lustre pianista valencià José Iturbi, i així, en el curs acadèmic 1979-80 es converteix en l'Escola Municipal de Música "José Iturbi" de València. Durant el curs 1986/1987 es transforma l'Escola Municipal "José Iturbi" en Conservatori de música (Decret 104/1986 de 30 de juliol del Govern Valencià), i l'any 1985, sent director en Josep Climent, va passar a ser Conservatori professional (Decret 207/1992 de 23 de novembre del Govern Valencià), la qual cosa suposa poder oferir també estudis musicals de grau mitjà o professional. Des de 1993 fins 2014 ha estat director del centre en Salvador Chulià Hernández. Des de 2014 ho és Sergio Sapena Martínez. Professors destacats Salvador Seguí Pérez Salvador Chulià Hernández Francesc Tamarit Fayos Josep Climent Barber Formació musical Al Conservatori Municipal de Música "José Iturbi" s'imparteixen les assignatures corresponents als distints graus de l'ensenyament musical (grau elemental i grau professional) i les especialitats en diversos instruments (com cant, piano, clarinet, dolçaina, fagot, saxòfon, flauta travessera i de bec, oboè, trombó, trompeta, trompa, tuba, percussió, violí, viola, violoncel, contrabaix i guitarra). El conservatori compta amb diverses agrupacion musicals, com la banda simfònica, orquestra simfònica, els cors infantil i mixt, i l'orquestra de percussió Percujove. Referències Enllaços externs Web del Conservatori
Conservatorio Municipal "José Iturbi" de Valencia

The Conservatorio Municipal "José Iturbi" de Valencia is a music college in Valencia, Spain. The school has its roots in an 1869 initiative which provided organized musical education in the city of Valencia for the first time; with teachers providing instruction in their own homes rather than at a particular facility. These teachers eventually formed the school's first faculty when the conservatory opened its doors in 1879 as the "Conservatorio Municipal de Valencia". The school changed to its present name in 1979 in honor of the conductor and pianist José Iturbi. The director is Ignacio Millán Santandreu. References External links Conservatorio Municipal “José Iturbi” de Valencia at valencia.es
Col·legiata de Santa Maria de Xàtiva

L'Església Col·legiata Basílica de Santa Maria, coneguda com La Seu, és l'església principal de la ciutat de Xàtiva, capital de la Costera, al País Valencià. Començà a construir-se el 1596. És l'edifici religiós més important de la ciutat. Després de la conquesta de Xàtiva de Jaume I l'antiga mesquita major va esdevenir església cristiana, dedicada a Santa Maria, com era costum en el rei, erigint-la en cap d'un dels tres ardiaconats i arxidiaconat de la diòcesi. El 1413, el papa Benet XIII l'elevà a la categoria de col·legiata, creant en ella quinze canonges, un degà, un sagristà i un cabiscol. És monument nacional des de 1931 i basílica menor des de 1973. Història El Consell general i particular de la ciutat de Xàtiva el 16 de novembre de 1596 decideix construir una nova col·legiata, i en la festa de Sant Vicent Màrtir, el 22 de gener de 1598, es col·loca la primera pedra de la mà de l'arquebisbe de València Joan de Ribera. La construcció s'interrompé moltes vegades, passant per diverses fases i ha durat quasi tres-cents anys. La Seu es va concebre com l'obra més esplèndida de la ciutat, pensant en dimensions catedralícies amb la idea de recuperar l'antic bisbat de Xàtiva. L'any 1966 el papa Pau VI en 1966 va concedir l'ús de la mitra abacial, anell i bàcul a l'abat del Capítol Col·legial. El mateix papa el 1973 va declarar Basílica menor a la Col·legiata i el 2 de febrer de 1974 l'arquebisbe de València va consagrar el temple. Arquitectura L'edifici és de proporcions catedralícies, de planta de creu llatina, amb una longitud de 86 metres, 56 m d'amplada en el creuer i una llum de la nau de 16 m. Consta d'una nau central i dues laterals on s'obrin quatre capelles en cadascuna. Sobre el creuer s'alça una cúpula de ferro i ciment que substitueix l'original de carreus que es va ensorrar el 1886. La continuació de les naus es resol amb un deambulatori que envolta el presbiteri i on s'obrin nou capelles radials. L'estil de l'interior es podria adscriure a la influència herreriana per la seua austeritat semblant a la del Monestir de l'Escorial. La nau central es cobreix amb una volta de canó amb llunetes i les laterals amb voltes bufades. L'església té quatre portades, totes de carreus i monumentals: la de l'absis (o del mercat), d'adscripció serliana feta en 1600; les dues laterals, bessones i exemple destacat del barroc valencià; i la façana principal, construïda amb elements romànics i romans d'Orient i acabada el 1920 (obra de Lluís Ferreres). La primera pedra del campanar es col·locà el 2 de juliol de 1796 i s'acabà el 1877. Mesura 69 metres d'alçada i és el segon més alt de tot el País Valencià. Referències Enllaços externs Pàgina de la Seu Arxivat 2010-04-13 a Wayback Machine. Fitxa a la Biblioteca de Patrimoni Pàgina de Patrimoni Pàgina amb informació CamaraWeb en directo: Plaza de la Seo.
Collegiate Basilica of Xàtiva

The Collegiate Basilica of Santa Maria of Xàtiva, also known as La Seu, is the principal church of the city of Xàtiva (Valencia), Spain. The construction commenced in 1596. In this Collegiate Basilica of Xàtiva different members of the House of Borgia are buried. At the museum is possible to see the altarpiece of the cardinal Alfonso Borgia and a silver chalice with the name of the Pope Calixtus III and another artworks of the Borgia family. See also Route of the Borgias References External links Website of the Collegiate Basilica of Xàtiva (in Spanish) The Collegiate Basilica at Xativa Tourism (in English) File at the Valencian Heritage Library Website in Valencian Heritage Web information Webcam: Square of La Seu
Collégiale Sainte-Marie de Xàtiva

La collégiale Sainte-Marie de Xàtiva (en catalan : Col·legiata de Santa Maria de Xàtiva en valencien, localement appelée la Seu) est l'église principale de la ville de Xàtiva (province de Valence, Espagne). Commencée au XIVe siècle, elle constitue un exemple de l’architecture gothique valencienne de ce siècle. Description La collégiale Sainte-Marie de Xàtiva est constituée de trois nefs et transept. La longueur de la nef principale est de 86 m, la largeur est de 56 m, et la hauteur du campanile est de 69 m. Le musée de la collégiale, Museu Colegial, expose quelques pièces de grande valeur datant des XVe et XVIe siècles, notamment des retables du maître de Xàtiva (Retable de Martin Crespi et Retable de St Michel Archange avec Marie-Madeleine) et des tableaux de Jacomart, Joan Reixach et Cristobal Llorens. Protection L'église fait l’objet d’un classement en Espagne au titre de bien d'intérêt culturel depuis le 3 juin 1931. Notes et références Voir aussi Articles connexes Route des Borgia Liens externes Collegiate Basilica de Xàtiva (es) Collégiale Sainte-Marie de Xàtiva dans le portail du tourisme de Xàtiva (fr) Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Biens d’intérêt culturel en Espagne Portail du Pays valencien
Castell d'Aiòder

El Castell d'Aiòder (Alt Millars, País Valencià) està situat en el marge esquerre de la Rambla de Vilamalur i sobre un turó de 542 metres d'altitud. Es tracta d'un castell medieval d'origen àrab de planta irregular, presidit per una imponent torre major excèntrica, que serveix de torre de guaita. Història El castell va pertànyer als dominis de Zayd Abu Zayd i posteriorment el cediria al seu fill i després passaria a l'església i a la Corona, per a finalment pertànyer a diferents famílies nobles. En 1611, després de l'expulsió dels moriscs, se li va concedir carta pobla, quedant com cap de la baronia d'Aiòder. En 1837, durant la primera Guerra Carlina, les forces conservadores van ocupar la població. Descripció El castell, de planta irregular dispersa, comptava amb diversos recintes que anaren evolucionant cap a una fesomia cristiana, transformant-se en un castell de tipus senyorial. Entre les seves ruïnes destaca per la seva conservació la torre de l'homenatge de base quadrada, amb tres o quatre plantes i escala en angle, la qual està construïda en maçoneria, sobre base de pedres de gran grandària en fileres regulars. Comptava amb finestres en totes les seves plantes. Referències Aquest article incorpora material procedent de la pàgina web de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, que mitjançant una autorització va permetre agregar contingut i imatges i publicar-los sota llicència GFDL.
Castillo de Ayódar

El castillo de Ayódar, emplazado en el término de Ayódar (provincia de Castellón, España), está situado en la margen izquierda de la Rambla de Villamalur y sobre un cerro de 542 metros de altitud. Se trata de un castillo medieval de origen árabe y de tipo montano de planta irregular, dispersa como una potente torre mayor excéntrica, que sirve de defensa a su flanco más vulnerable. El castillo perteneció a los dominios de Ceit Abu Ceit y posteriormente se la cedería a su hijo y después pasaría a la iglesia y a la Corona, para finalmente pertenecer a distintas familias nobles. En 1611, tras la expulsión de los moriscos, se le concedió carta puebla, quedando como cabeza de la baronía de Ayódar. En 1837, durante la primera guerra carlista, las fuerzas conservadoras ocuparon la población. Descripción El castillo, de planta irregular dispersa, contaba con varios recintos que fueron evolucionando en su transformación cristiana como un castillo de tipo señorial. Entre sus ruinas destaca por su conservación la torre del homenaje, de base cuadrada, con tres o cuatro plantas y escalera en ángulo, construida en mampostería, sobre base de piedras de gran tamaño en hileras regulares. Contaba con ventanas en todas sus plantas. Referencias Este artículo incorpora material procedente de la página web de la Federación Valenciana de Municipios y Provincias, que mediante una autorización permitió agregar contenido e imágenes y publicarlos bajo licencia GFDL. Este artículo incluye contenido derivado de una disposición relativa al proceso de protección, incoación o declaración de un bien cultural o natural, el cual está libre de restricciones conocidas en virtud del derecho de autor de conformidad con lo dispuesto en el artículo 13 de la Ley de Propiedad Intelectual española.
Castelo de Ayódar

O Castelo de Ayódar localiza-se no município de Ayódar, na província de Castellón, na comunidade autónoma da Comunidade Valenciana, na Espanha. História O castelo ergue-se no alto de uma elevação, em posição dominante a 542 metros acima do nível do mar, à margem esquerda da ribeira de Villamalur. Remonta a uma fortificação de origem islâmica, tendo integrado os domínios de Ceit Abu Ceit e, posteriormente, os de seu filho. Com a Reconquista cristã passou aos domínios eclesiásticos e à Coroa de Espanha, passando posteriormente às mãos de algumas famílias da nobreza. Em 1611, no contexto da expulsão das famílias de origem mourisca, a região foi repovoada, permanecendo o castelo como cabeça do baronato de Ayódar. Em 1837, durante a primeira das Guerras Carlistas, as forças conservadoras ocuparam a povoação. Actualmente em ruínas, no conjunto destaca-se a sua torre de menagem. Características Castelo de montanha, de planta irregular, era dominado por uma sólida torre descentrada, que servia como defesa ao seu flanco mais vulnerável. Contava com vários recintos que, sob a dominação cristã, foram evoluindo, transformando-o em um castelo do tipo senhorial. A sua torre de menagem apresenta planta quadrada, dividida internamente em três pavimentos, acedidos internamente por uma escadaria em ângulo, em alvenaria de pedra. Em todos os pavimentos rasgavam-se janelas.
Castell de Banyeres de Mariola

El castell de Banyeres de Mariola (l'Alcoià, País Valencià) és una fortalesa d'origen almohade construïda en el segle xiii que se situa sobre un turó a l'entorn del qual es desplega la població, des de la part més elevada en diverses direccions. Descripció El castell, de forma irregular, compta amb dos recintes i s'adapta al terreny, sent el seu element més significatiu la torre de l'homenatge, de planta quadrada i tres altures realitzada amb tapial. Les restes de muralla, també realitzades amb tapial disposen de troneres fetes en època posterior, hi predominen els arcs de mig punt amb dovelles. Va ser de Jaume d'Artés, fill del mestre racional del rei Joan I d'Aragó Pere d'Artés, al segle XV. Dins del recinte existeix un aljub i una ermita, espais en l'actualitat dedicats a la interpretació de la fortalesa i les festes majors. Així mateix, la Ambaixada, en les Festes de Moros i Cristians en honor de Sant Jordi, es representa el 24 d'abril en aquest castell. Referències Enllaços externs Expedient de B.I.C. Arxivat 2006-10-12 a Wayback Machine.
Castle of Banyeres

The castle of Banyeres (Alicante), Valencian Community (Spain), is an Almohad fortress built in the 13th century, which is situated on the tossal de l'Àguila (Valencian), English: 'Hill of the Eagle', in the geographical center of Banyeres, with an elevation of 830 meters above the sea level. The castle, irregularly shaped, has two enclosures and adapts to the ground. His most significant element is his tower of 17 meters. It has a square ground plan and three heights and is made of rammed earth. The remains of walls, also made with mud, they have pockets made in later period and dominated the arches with voussoirs. Within the grounds there is a cistern and a chapel. It is currently the headquarters of Banyeres festive museum (Museu Fester). History The first historical record of the castle appears in 1249, when King James I of Aragon granted the castle and the town to the knight Jofré de Loaysa and his wife Jacometa. Later, in the 15th century, the castle was sold to the nearby town of Bocairent, remaining under its jurisdiction until Banyeres regained independence in 1628. During the War of the Spanish Succession (1705), the castle served as a stronghold for the supporters of Philip V. It successfully resisted three sieges by Archduke Charles's troops. Due to this loyalty, the king awarded the town the titles of "noble, faithful, loyal, and royal," which are still featured on the municipal coat of arms. See also Route of the Castles of Vinalopó Barchell Castle Cocentaina Castle References Este artículo toma como referencia el texto del B.I.C. incoado por la Consejería de Cultura de la Generalidad Valenciana External links Article about the Banyeres Castle (in Spanish)