NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Casa consistorial de Elche

La casa consistorial de Elche (España) es un edificio histórico de carácter administrativo situado en la Plaça de Baix, en el centro de la ciudad. Data del siglo XV y es uno de los más antiguos del sur de la Comunidad Valenciana. Junto a la Lonja, domina la plaza de Baix, situada en pleno centro de la ciudad vieja.​ El núcleo original del edificio es la Torre del Consejo, que se construyó entre 1441 y 1444, dirigido por el maestro Beiam. Antaño, la torre estaba integrada en la muralla de la ciudad, y su portal servía de lugar de paso entre la plaza de Baix y el Mercado. En 1548 Sebastián Alcaràs convirtió tanto la Torre y la Lonja adjunta en un solo palacio de estilo renacentista., con una sala de consejos abierta al exterior por dos huecos aristados y coronados por un dintel con decoración escultórica (una composición similar a las ventanas del Colegio de Santo Domingo de Orihuela).​ En esta reforma de Alcaràs también se realizaron el palco superior de arcos de medio punto sobre pilares, en la forma en que en aquellos momentos se estaba haciendo en otros edificios públicos valencianos, como la casa consistorial de Alcira o el Hospital de Xàtiva, y la escalera de caracol en el interior. El último cambio hecho fue en 1645 cuando se construyó el ala de levante, dejando así la Torre en el centro del edificio. Descripción El Ayuntamiento queda, por tanto, dividido entre dos estilos: el gótico valenciano de la lonja y el de planta cuadrada de la torre; y el renacentista de la fachada. La fachada es muy sombría, y consta sólo de dos ventanas a izquierda y derecha, sobre un portal en forma de arco más amplio. Al final de todo hay una serie de arcos pequeños que corren de lado a lado de la torre. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Casa consistorial de Elche.
Alqueria del Magistre

L'alqueria del Magistre, ubicada a Alboraia, data del segle xi; està envoltada d'horta i camps de xufa; es tracta d'una casa senyorial tradicional i constitueix un testimoni arquitectònic de l'horta valenciana de gran valor, que reflecteix la manera de viure dels seus habitants al llarg dels darrers segles. D'origen àrab, és una de les més ben conservades de l'horta i actualment acull el Museu de l'orxata i la xufa, on s'explica el significat d'aquesta tradició, com s'elabora l'orxata, com es conrea i es cura la xufa, com es comercialitza actualment i com es feia a principis del segle xx. La vista a part de l'interior de l'habitatge és permesa, i se'n conserven molts dels elements originals. A la zona coberta de l'antiga bassa, s'ha habilitat també un Museu de l'Horta, amb objectes relacionats amb l'agricultura tradicional de l'horta valenciana, on es poden conèixer mètodes agrícoles i algunes de les eines que els llauradors feien servir en el camp. Referències Guía de Arquitectura de Valencia ISBN 978-84-86828-74-5. Enllaços externs Museu de l'orxata i la xufa Arxivat 2010-12-07 a Wayback Machine.. La Alquería del Magistre(castellà).
Castell de Benifallim

El castell de Benifallim (Alcoià, País Valencià) és una construcció d'origen medieval. Va ser construït pels cristians al segle xiii, després de conquesta de Jaume I, i es troba al cim d'un turó rocallós i escarpat, sobre el nucli urbà. Destaca per la seua posició estratègica, albirant-se el castell de Cocentaina i les torres de Penella i Sena. El conjunt ha patit diverses reformes i reconstruccions al llarg de la seua història. L'edifici central és una torre, de planta quadrada, amb unes dimensions de 8,30 x 7 metres, amb tàpies d'1,10 metres de gruixut. Compta amb espitlleres i una porta d'arc de mig punt, de reduïdes dimensions. A més a més, hi ha una muralla que volta una plataforma quadrada d'uns vint metres de costat, amb parets de maçoneria amb espitlleres. La paret de la muralla fa 0,80 m de gruixut. Pels voltants hi ha altres restes de diverses construccions de tàpies i maçoneria. Amb tot, la fortificació ocupa 400 m² de superfície. El recinte està força deteriorat. A la torre, un forat fa perillar l'estabilitat del tram de mur, mentre que les estructures horitzontals ja estan en ruïnes o desaparegudes. A principis del segle XXI s'han dut a terme diverses actuacions d'acondicionament, com l'encegat del buit de la torre, la reconstrucció del contrafort del mur de ponent o la reconstrucció parcial del llenç de tanca o murada inferior. Referències Aquest article pren com a referència el text del Bé d'Interés Cultural incoat per la Conselleria de Cultura de la Generalitat Valenciana.
Castillo de Benifallim

El castillo de Benifallim (Hoya de Alcoy, Alicante, Comunidad Valenciana) es una construcción de origen medieval. Fue construido por los cristianos en el siglo XIII, después de su conquista por Jaime I, y se encuentra en la cumbre de un cerro rocoso y escarpado, sobre el casco urbano. Destaca por su posición estratégica, divisándose el castillo de Cocentaina y las torres de Penella y Sena. Historia y descripción El conjunto ha sufrido varias reformas y reconstrucciones a lo largo de su historia. El edificio central es una torre, de planta cuadrada, con unas dimensiones de 8,30 x 7 metros, con tapias de 1,10 metros de grosor. Cuenta con aspilleras y una puerta de arco de medio punto, de reducidas dimensiones. Además, existe una muralla que cerca una plataforma cuadrada de unos veinte metros de lado, con paredes de mampostería con aspilleras. La pared de la muralla tiene 0,80 m de grosor. Por los alrededores hay otros restos de varias construcciones de tapias y mampostería. En total, la fortificación ocupa 400 m² de superficie. El recinto está bastante deteriorado. En la torre, un agujero hace peligrar la estabilidad del tramo de muro, mientras que las estructuras horizontales ya están en ruinas o desaparecidas. A principios del siglo XXI se han llevado a cabo varias actuaciones de acondicionamiento, como el cegado del vacío de la torre, la reconstrucción del contrafuerte del muro de poniente o la reconstrucción parcial del lienzo de valla o muralla inferior. Véase también Bienes de interés cultural de la provincia de Alicante Referencias Este artículo toma como referencia el texto del Bien de Interés Cultural incoado por la Consejería de Cultura de la Generalidad Valenciana. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Castillo de Benifallim.
Cala Mundina

Cala Mundina és una petita platja de còdols del municipi d'Alcalà de Xivert, a la comarca del Baix Maestrat (País Valencià). Aquesta cala s'ha format en la desembocadura del barranc de Melentivet. Limita al nord amb la platja de Ribamar, després de 600 m de roques; i al sud, amb cala Blanca, separades per 650 m de roques. Té forma de U. És una cala tranquil·la, sense aglomeracions, amb aigües transparents, on la flora i la fauna són elements definitoris. Està enclavada en la zona de protecció mediambiental de la serra d'Irta i és considerada una platja natural, amb poca intervenció humana. Se situa en un entorn natural, i disposa d'accés per carrer. És al costat del far de cap d'Irta. Vegeu també Alcossebre. Platges de la Comunitat Valenciana. Enllaços externs Ajuntament d'Alcalà de Xivert (castellà). Todopesca Arxivat 2008-06-23 a Wayback Machine. (castellà).
Campanar de les Llàstimes

El Campanar de les Llàstimes o Torre campanar dels Dominics de la localitat de Sant Mateu (Baix Maestrat), va ser construïda en 1737 aproximadament, i pertanyent a l'antic convent de Sant Domènech, que va ser fundat en 1360 pel maestre de Montesa Pere de Thous. La primera guerra carlista va provocar la seva ruïna definitiva i la seva venda a particulars durant primera desamortització de Mendizábal va convertir el solar en magatzems i fàbriques. Es tracta d'una torre de planta quadrada. Els murs són de maçoneria amb alguns carreus. En l'últim cos apareix un escut amb la creu de Montesa i una inscripció que indica l'any 1737. Referències Aquest article incorpora material procedent de la pàgina web de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, que mitjançant una autorització va permetre agregar contingut i imatges i publicar-los sota llicència GFDL.
Campanario de Los Dominicos (San Mateo)

La torre campanario de Los Dominicos de la localidad de San Mateo (Provincia de Castellón, España) fue construida en 1737 aproximadamente, y perteneciente al antiguo convento de Santo Domingo, que fue fundado en 1360 por el Maestre de Montesa Pedro de Thous. La primera guerra carlista provocó la ruina definitiva del convento y su venta a particulares durante la primera desamortización de Mendizábal; el solar fue convertido en almacenes y fábricas. Se trata de una torre campanario de planta cuadrada. Los muros son de mampostería con revocos de sillería. En el último cuerpo aparece un escudo con la cruz de Montesa y una inscripción que indica el año 1737. Referencias Este artículo incorpora material procedente de la página web de la Federación Valenciana de Municipios y Provincias, que mediante una autorización permitió agregar contenido e imágenes y publicarlos bajo licencia GFDL. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Campanario de Los Dominicos (San Mateo).
Castillo de Pulpis

El castillo de Pulpís es un recinto fortificado del cual se conservan algunos restos, que se encuentra en la cumbre de un monte de la sierra de Irta, a 2 km de Santa Magdalena de Pulpis, ocupando más de 2000 m².​ Historia El castillo de Pulpís, recinto originalmente musulmán (XI-XII), fue tomado por Alfonso II de Aragón y otorgado el 1190 a la orden del Templo, la cual lo perdió enseguida a manos de los musulmanes.​ Fue definitivamente conquistado el 1233 por Jaime I de Aragón, al mismo tiempo que Peñíscola. En 1244 quedó en posesión de la orden de Calatrava, y en 1277 pasa a los templarios hasta su disolución, en que queda en manos de la orden de Montesa, dentro de la jurisdicción del comendador de Chivert.​​ El castillo fue reconstruido y ampliado durante el periodo inicial de la posesión cristiana, para garantizar las tierras conquistadas, y mantenido, con más o menos cuidado hasta el siglo XVI, ante el peligro de los piratas berberiscos. Después, sin ninguna utilidad militar, fue abandonado y fue progresivamente deteriorándose. El castillo está protegido mediante la declaración genérica del Decreto de 22 de abril de 1949, del Ministerio de Educación Nacional, sobre protección de los castillos, publicado en el BOE el 5 de mayo de 1949.​ Posteriormente, con la Ley 16/1985, de 25 de junio, del Patrimonio Histórico, en la primera y segunda disposiciones adicional, se declara Bien de Interés Cultural.​ Y continúa la protección y esta calificación, con la disposición adicional segunda de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano.​ Actualmente es propiedad de la Diputación de Castellón.​ Estructura Es un castillo de montaña de planta cuadrangular con un perímetro irregular y un único recinto, protegida su única entrada por una gran torre del Homenaje, y dos lienzos de muro por delante, que obligan a un acceso acodado.​ Conserva restos de las diferentes obras y reformas que se han ido realizando; así, la primitiva obra musulmana fue objeto de numerosas reformas templarios. En la actualidad, todavía se pueden identificar la torre del Homenaje, la puerta de acceso, torres cuadradas, muros del perímetro, y el aljibe. Los muros de la parte de la entrada son musulmanes, mientras el resto de estructuras conservadas son templarias.​ Véase también Orden del Temple Referencias Bibliografía Calabuig, Juan Antonio. «Los castillos de la sierra de Irta: Xivert y Pulpis». Lasprovincias.es (04-03-2008). Iturat, Joaquín. «Santa Magdalena de Pulpis: Aspectos de su historia y arte». Centre d'Estudis del Maestrat, 31 (jul-sep, 1990), pp. 15-26. ISSN 0212-3975. Sanz de Bremond y Frígola, Manuel. «Muro islámico en el castillo de Pulpis». Centre d'Estudis del Maestrat, 61 (ene-jun, 1999), pp. 127-132. ISSN 0212-3975. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Castillo de Pulpis. Ficha del monumento y Ficha BIC del monumento. Dirección general de Patrimonio Artístico. Descripción del monumento.
Capella de la Mare de Déu de la Font de Vilallonga

La Capella de la Mare de Déu de la Font és una ermita situada a la plaça de la Font del municipi saforenc de Vilallonga, al País Valencià. És Bé de Rellevància Local. S'hi celebra culte setmanalment. Història Segons la llegenda local, la imatge titular va ser trobada surant al riu Serpis el 1708 per Senén Pla, un carboner local que la va guardar a casa seua. El 1712, durant una perllongada sequera, va fer pública la seua troballa, va col·locar la imatge al costat d'un pou sec i, després de les rogatives dels fidels, l'aigua va començar a brollar. Arran d'aquest fet, la petita imatge de només tretze centímetres va ser nomenada patrona de la població. El 1719 es va començar la construcció d'una capella en el seu honor. El 1748 se li va atribuir la salvació del poble durant el terratrèmol que va afectar la comarca. El temple actual és resultat de la gran reconstrucció de 1884 i de la reedificació posterior a la Guerra Civil. Descripció És un edifici d'estil barroc, amb influències neoclàssiques. A l'exterior, la decoració de la façana se centra en la porta i en la part superior. La porta d'accés queda emmarcada per dos parells de pilastres dòriques, sobre les quals hi ha una decoració de gerros. La porta s'obre a arc escarser. Sobre la porta hi ha un retaule ceràmic en el qual s'expliquen la troballa i els miracles atribuïts a la titular. La part superior de la façana es remata amb una cornisa mixtilínia adornada també amb gerros. El campanar es troba a la part dreta de la façana. Es compon de tres cossos. L'inferior és quadrat i llis. El cos de campanes presenta obertures per les seues quatre cares. Sobre aquest element es troba un templet circular cobert per una petita cúpula amb quatre finestres. L'interior segueix l'ordre corinti. És d'una sola nau amb capelles laterals cobertes amb cúpules semiesfèriques. El creuer està cobert per una cúpula completa cega. El cor està situat sobre l'entrada. En una de les parets del presbiteri hi ha un mosaic ceràmic d'inicis del segle XX que presenta la troballa i les intervencions miraculoses de la Verge. La imatge de la Mare de Déu titular té només 13 centímetres d'alçada, inclosa la corona. És una talla renaixentista policromada de finals del segle xv o principis del xvi, que representa Maria de peu i coronada, amb el Nen al braç esquerre i un ram de lliris a la mà dreta. Referències
Estación de Torrent

Torrent es una estación-intercambiador y terminal de las líneas 1, 2 y 7 de Metrovalencia. Se encuentra en la calle San Nicolás 1, en el municipio de Torrente. Características Consiste en un edificio de una planta en el que se encuentra la taquilla para la venta de billetes. Este edificio da acceso a las vías, que se encuentran al aire libre. En los andenes hay instaladas unas cubiertas metálicas y unos bancos. La estación dispone de cuatro vías, dos destinadas a la parada de trenes que prestan servicio de viajeros, la vía 3 para los trenes que finalizan trayecto en la estación y la cuarta como apartadero. El andén central se utiliza para los trenes que circulan con dirección norte y el andén oeste se utiliza para los que circulan en dirección sur. A partir de esta estación se dividen las vías, ya que la línea 1 continúa por el trazado en dirección sur hacia Castelló, mientras que las líneas 2 y 7 se bifurcan en dirección oeste hacia Torrent Avinguda.​ Historia Se reinauguró el 8 de octubre de 1988 junto al resto de estaciones de las líneas 1 y 2, formando parte anteriormente de la línea del trenet hasta Villanueva de Castellón. Del 30 de octubre de 2024 al 26 de junio de 2025, a consecuencia de las graves inundaciones acontecidas en la provincia de Valencia, la estación permaneció cerrada. Se habilitaron servicios alternativos de autobuses con parada en las estaciones afectadas. A finales de 2025 se anunció el comienzo del estudio para el soterramiento de la estación de Torrent, con una duración aproximada de 15 meses en el que se analizará las distintas alternativas de ubicación y trazado de la nueva estación.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Estación de Torrent. Página oficial de Metrovalencia
Jardí d'Albalat dels Tarongers

El Jardí d'Albalat dels Tarongers és un jardí públic de la ciutat de València, situat entre el carrer homònim i l'aparcament de la Universitat de València (Tarongers). A l'oest fita amb el carrer de Clariano i a l'est amb el carrer de Ramon Llull. Té una forma triangular que inclou, al caire més llarg, un porxe allargat cobert amb flors. A la punta del nord-oest, hi ha una torre d'un antic dipòsit d'aigua per a les màquines del vapor del ferrocarril que anava al Cabanyal. Al centre hi ha un petit tossal de tal manera que les diverses passarel·les hi arriben amb una pujada gradual. Per tot el conjunt, hi ha una sèrie de canals i fonts que les passarel·les sobrepassen i envolten. El jardí és obert a totes bandes, i inclou jocs infantils i bancs. El parc fou obert el desembre de 1994 i té una superfície de 9.000 metres quadrats. És gestionat per la Fundació Pública Municipal de Parcs i Jardins Singulars. Vegeu també Campus dels Tarongers Referències Enllaços externs Plana oficial de l'ajuntament sobre el jardí
Teatre Castelar

El teatre Castelar és un teatre amb capacitat per a 751 espectadors situat en la localitat valenciana d'Elda (Vinalopó Mitjà). Rep el nom de l'il·lustre polític Emilio Castelar, que va residir a Elda part de la seua infància i joventut. Història Promogut per la Sociedad Artística-Recreativa La Eldense, grup d'entusiastes integrat fonamentalment per músics eldencs, el teatre Castelar va començar a edificar-se l'any 1902 amb un projecte tècnic elaborat per l'arquitecte alacantí Enrique Sánchez Sedeño. L'11 de setembre de 1904 va ser inaugurat amb la sarsuela El Milagro de la Virgen del mestre Ruperto Chapí. Al llarg dels anys ha sofrit diverses reformes, la primera en profunditat es va realitzar el 1921, d'acord amb el projecte de l'arquitecte valencià Alfonso García, quan s'hi van afegir llotges, platees i l'amfiteatre, que van donar al teatre millor distribució, major comoditat i major elegància. Al començament de la dècada de 1930 i en coincidència amb l'aparició del cinema sonor, el teatre i la sarsuela van quedar en un segon pla i les projeccions cinematogràfiques van començar a ser la principal activitat al teatre. El 1951 va ser venut a una societat particular formada per Andrés Aguado i Ramón Sellés. Encara que va continuar amb un ús majoritàriament cinematogràfic, el teatre va acollir també representacions teatrals, concerts i altres espectacles artístics, normalment organitzats per l'Ajuntament o per la Junta Central de Comparses mitjançant lloguer. Hi passaren grans figures del teatre i la cançó d'aquelles dècades, però van ser sens dubte les actuacions dels artistes eldencs Pedrito Rico i Antonio Gades, de gran projecció internacional, les que van alçar major passió entre el públic local. A la fi dels anys seixanta del segle xx després de la mort de Sellés, el Banc de Bilbao volia comprar el solar per enderrocar el teatre i construir-hi un immoble d'oficines. Els hereus de Sellés eren interessats per aquesta proposta, però Aguado volia salvar el teatre i va fer un prèstec per comprar llur part i evitar l'enderroc. La dècada dels huitanta, la rendibilitat econòmica del teatre era cada vegada menor i això va fer que a poc a poc, la deixadesa i la falta de manteniment van deteriorar l'edifici i al setembre de 1990 es van detectar deficiències en la instal·lació elèctrica, i l'edifici es va tancar per decret de l'alcalde Roberto García Blanes, sense donar al propietari un moment de respir per pal·liar les deficiències. Després d'un llarg procés expropiatori, el consistori va adquirir l'edifici. El 1997, mentre era alcalde Juan Pascual Azorín, es va convocar un concurs d'idees per adjudicar la rehabilitació del Teatre, la qual va anar a parar a l'arquitecte Mariano Cuevas. Durant les obres s'hi va descobrir sota l'escenari un túnel que feia part d'un refugi antiaeri de la guerra civil. El 7 d'abril de 1999 el teatre va obrir novament les seues portes. Referències Enllaços externs Teatre Castelar - Lloc web oficial (castellà)
Estació de l'Alcúdia

L'estació de l'Alcúdia és una estació de ferrocarril propietat dels Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana (FGV) i operada per Metrovalència al municipi de L'Alcúdia, a la Ribera Alta, País Valencià. L'estació pertany a la línia 1 i a la zona tarifària B. L'adreça oficial de l'estació és el carrer Mestre Serrano, 4. Història L'estació original fou creada per la Societat Valenciana de Tramvies (SVT), creadora del mític trenet de València i que més tard seria la Companyia de Tramvies i Ferrocarrils de València (CTFV) i Ferrocarrils Espanyols de Via Estreta (FEVE), qui el 1986 entregà tota la xarxa viària de via estreta del trenet a la recentment creada Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana (FGV). Amb l'actual gestió de FGV, l'estació va començar a funcionar a la nova línia 1 el 8 d'octubre de 1988. La línia 1 creada per FGV suposa la unió de les antigues línies del trenet al nord (Pont de Fusta a Bétera i Llíria) i la sud (València-Jesús a Castelló), seccció a la qual pertany l'estació de L'Alcúdia. Distribució L'estació consisteix en un edifici de dues plantes on es troben les finestretes d'atenció al client i les màquines per a comprar el bitllets de viatge. Travessant l'edifici es pot accedir a les andanes, que es troben al nivell de carrer. A les andanes hi han instal·lades marquesines metàl·liques i bancs per als passatgers. L'estació disposa de quatre vies, dos d'elles amb andanes i destinades al trànsit dels trens de línia regular, mentre que les dues vies restants fan de vies mortes o apartades. L'andana est s'utilitza per als trens que circulen amb direcció nord (Bétera) i l'andana oest per als que circulen en direcció sud (Castelló). Per tal de passar des de l'andana esta a l'oest, cal travessar les vies per un pas a nivell. Ruta L'estació és termini de línia en alguns serveis de la línia 1. Referències
Estación de L'Alcúdia

L'Alcúdia es una estación de la línea 1 de Metrovalencia. Se encuentra al oeste de la localidad de La Alcudia, en la calle Mestre Serrano. Características Consiste en un edificio una única planta en el que se encuentra la taquilla para la venta de billetes. Este edificio da acceso a las vías, que se encuentran al aire libre. En los andenes hay instaladas una cubierta metálica y unos bancos. La estación dispone de tres vías, dos de ellas destinadas a la parada de trenes que prestan servicio de viajeros y una como apartadero. El andén este se utiliza para los trenes que circulan con dirección norte y el andén oeste se utiliza para los que circulan en dirección sur. Para cruzar del andén existe un paso subterráneo dotado de ascensor y otro de superficie, La estación también es final de trayecto de algunos trenes. Historia Fue reinaugurada el 8 de octubre de 1988 como estación de FGV junto al resto de estaciones de las líneas 1 y 2, formando parte anteriormente de la línea del trenet hasta Villanueva de Castellón. Del 30 de octubre de 2024 al 26 de junio de 2025, a consecuencia de las graves inundaciones acontecidas en la provincia de Valencia, la estación permaneció cerrada. Se habilitaron servicios alternativos de autobuses con parada en las estaciones afectadas. En septiembre de 2025 la estación permanece cerrada debido a la falta de mantenimiento y las lluvias de la DANA, lo que causó la rotura de una viga de carga del techo de la estación así mismo un pilar fue afectado interiormente la estación está precintada y en peligro de derrumbe. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Estación de L'Alcúdia. Página oficial de Metrovalencia