NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Valencijská katedrála

Valencijská katedrála, plným názvem Metropolitní katedrála–bazilika Nanebevzetí Panny Marie Valencijské (španělsky: Iglesia Catedral-Basílica Metropolitana de la Asunción de Nuestra Señora de Valencia) je katolický kostel ve španělském městě Valencie. Katedrála byla vysvěcena v roce 1238 prvním valencijským biskupem po reconquistě, Pere d'Albalatem, arcibiskupem z Tarragony. Na příkaz Jakuba I. Dobyvatele byla zasvěcena svaté Marii. Byla postavena na místě bývalé vizigótské katedrály, která byla za Maurů přeměněna na mešitu. Převládajícím architektonickým stylem katedrály je gotika, i když obsahuje také románské, renesanční, barokní a neoklasicistní prvky. V katedrále se nachází mnoho obrazů z 15. století, některé od místních umělců (například Jacomart), jiné od umělců z Říma, které angažoval papež Alexandr VI., rodák z Valencie. V jedné z kaplí katedrály je uložen kalich, o kterém mnozí věří, že je pravým svatým grálem. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Valencia Cathedral na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Valencijská katedrála na Wikimedia Commons
Cathédrale Sainte-Marie de Valence

La cathédrale Sainte-Marie est une cathédrale située dans la ville de Valence en Espagne. Son appellation complète est église cathédrale-basilique métropolitaine de l'Assomption de Notre-Dame de Valence. Elle conjugue différents styles architecturaux avec une prédominance du style gothique valencien. Elle est érigée sur une ancienne mosquée et sa construction a commencé en 1262. De cette date jusqu'à la fin du XVIIIe siècle, elle a subi de nombreuses modifications. La cathédrale est le siège de l'archidiocèse de Valence, et elle est dédiée selon le souhait de Jacques Ier - suivant la tradition du XIIIe siècle - à l'Assomption de Marie. Elle fut consacrée en 1238 par le premier évêque de Valence après la Reconquista, Andrés de Albalat († 1276). Description La porte des Apôtres du XIVe siècle est particulièrement remarquable ainsi que celle du Palau, la plus ancienne de la cathédrale, de style roman et certains éléments mudéjars. L'emblématique tour Micalet est voisine. Depuis le 18 mars 1437, le Saint Calice (relique de la coupe utilisée par Jésus-Christ et ses Douze disciples au cours de la Cène), est conservé dans la cathédrale de Valence. Selon des documents historiques, c'est saint Laurent, diacre du pape Sixte II, qui l'aurait fait parvenir depuis Rome à ses parents, qui habitaient Huesca en Espagne, pour éviter que l'empereur romain Valérien, qui persécutait les Chrétiens, ne s'en empare. Par la suite les rois de la couronne d'Aragon en eurent la possession et Jean II l'a remis à la cathédrale de Valence. Protection La cathédrale fait l’objet d’un classement en Espagne au titre de Bien d'intérêt culturel depuis le 3 juin 1931. Notes et références Voir aussi Articles connexes Micalet Saint Calice Liste des cathédrales d'Espagne Route des Borgia Liens externes (es) Site officiel Ressource relative à la religion : GCatholic.org Ressource relative à l'architecture : Structurae Ressource relative à la musique : MusicBrainz (es) Visite virtuelle 3D, arsVirtual (es) Présentation de la cathédrale, VLC Valencia Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme Portail de la couronne d'Aragon Biens d’intérêt culturel en Espagne Portail de Valence (Espagne)
Cattedrale di Valencia

La cattedrale di Valencia, dedicata all'Assunzione di Maria, è la sede metropolitana dell'arcidiocesi di Valencia; dal 1886 è anche basilica minore. Venne dedicata, secondo la tradizione del XIII secolo, all'assunzione di Maria per volere di Giacomo I. Il suo campanile è chiamato Micalet; si può accedere alla sua sommità, da cui si può godere una vista panoramica della città, attraverso 206 scalini Storia e descrizione La cattedrale venne consacrata nel 1238 dal primo vescovo di Valencia dopo la Reconquista e venne costruita in stile gotico valenzano al posto dell'antica moschea di Balansiya, che a sua volta era stata costruita sul sito in cui sorgeva l'antica cattedrale visigota. In una delle cappelle della Cattedrale, in quella che in origine era l'antica sala capitolare dei monaci, è custodito un calice che da molti è ritenuto il Graal. Sulla parete della Cappella del Santo Calice si trovano due grandi spezzoni, rispettivamente di 59 e 70 metri di lunghezza, delle catene che sbarravano il porto di Marsiglia e che furono rotte e asportate come trofeo il 19 novembre 1423 dalla galera comandata da Romeu de Corbera, nel corso del sacco di Marsiglia. Sulla parete di fondo si trova il retablo, costituito da un'opera scultorea in alabastro che presenta nella parte inferiore scene tratte dell'Antico Testamento e in quella superiore scene del Nuovo Testamento. In queste ultime sono rappresentate anche le figure dei Dodici apostoli realizzate dal fiorentino Giuliano Fiorentino, allievo del Ghiberti autore della Porta del Paradiso nel Battistero di San Giovanni. La cappella è coperta da una volta a crociera nervata a forma di stella a otto punte, le cui nervature si prolungano fino ad adagiarsi su alcune mensole policrome. Sopra il retablo si trova una bella vetrata, al centro della quale c'è la raffigurazione del Santo Calice. Curiosità Accanto al retablo sul lato sinistro della cappella del Santo Calice si trova una pietra che reca due curiosi ovali che si ritiene siano le impronte delle ginocchia dei pellegrini. Galleria d'immagini Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su cattedrale di Valencia Collegamenti esterni (ES) Sito ufficiale, su catedraldevalencia.es. (EN) La Seo, su Enciclopedia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc. (CA) Cattedrale di Valencia, su Gran Enciclopèdia Catalana, Grup Enciclopèdia Catalana. (EN) Cattedrale di Valencia, in GCatholic.org. Cattedrale di Valencia, su archINFORM. (EN) Cattedrale di Valencia, su Structurae.
Kathedraal van Valencia

De Kathedraal van Valencia (Spaans: Catedral de Santa María de Valencia) is gebouwd tussen 1262 en 1356 en is gewijd aan de heilige maagd Maria. Het gebouw is een ongewone mengeling van romaanse, gotische en barokstijlen. Voor de reconquista was er een moskee gevestigd. De kathedraal van Valencia herbergt vele kunstschatten, waaronder diverse schilderijen van Francisco Goya. Hij is echter vooral bekend als bewaarplaats van een heilige graal, die in 1436 werd geschonken aan de kathedraal door koning Alfons V van Aragón. Deze kelk, die in 1785 kapot viel maar daarna gerestaureerd is, bevindt zich sinds de 15e eeuw in Valencia. In de kathedraal is ook het reliek van de linkerarm van de heilige Vincent te zien. De familie de Borja heeft ook een plek in de kathedraal, een kapel gewijd aan Francisco de Borja en twee portretten van Alfonso en Roderigo de Borja, die via hun functie van kardinaal van Valencia het beiden tot paus Calixtus III en Alexander VI van Rome schopten. Externe link Website kathedraal van Valencia
Katedra w Walencji

Katedra w Walencji (znana po katalońsku jako „Seu”) – siedziba diecezji miasta Walencja w Hiszpanii. Jest poświęcona Matce Bożej. Kościół był poświęcony w 1238 przez biskupa Walencji Pere d'Albalata. Zbudowany w miejsce meczetu, który z kolei stał w miejscu dawnej katedry gockiej. Posiada architekturę gotycką, w wersji katalońsko-śródziemnomorskiej, a także elementy stylu romańskiego, gotyku francuskiego, renesansu, baroku oraz neoklasycystyczne. Święty Kielich W bocznej kaplicy, po prawej stronie od głównego wejścia, znajduje się kaplica Świętego Kielicha (w legendach arturiańskich – Graal). Długowieczna tradycja chrześcijańska głosi, że z największym prawdopodobieństwem to właśnie ten kielich był używany przez Jezusa podczas Ostatniej Wieczerzy. Był używany przez papieży, Jana Pawła II i następnie przez Benedykta XVI, 9 lipca 2006. Kielich datowany na I wiek był podarowany katedrze przez króla Alfonsa V Aragońskiego w 1436. Zobacz też Architektura gotycka w Hiszpanii Muzyka Sakralna Przypisy
Catedral de Valência

A Catedral de Valência, localizada em Espanha, existe há 758 anos. É um monumento religioso, pois é uma igreja, mas que agora é visitada por vários turistas. O início da sua construção foi em 1262, e terminou no século XVII. Foi construída inicialmente pelo bispo Andreu d'Albalat e posteriormente por vários cristãos. É constituída por pedras, e o seu estilo é principalmente gótico, mas também se pode encontrar barroco, renascimento e neoclassicismo. O que a faz ser diferente dos outros monumentos do género, é o facto de manter e conter lá, o Santo Graal. Ver também Rota dos Bórgia Ligações externas
Preventori d'Aigües

El Balneari o Preventori d'Aigües és un complex arquitectònic construït el 1816 a un quilòmetre del nucli d'Aigües, a la província d'Alacant. Les deus termals properes van ser descrites en cròniques romanes i musulmanes, ja que al segle xv van ser concedits salconduits als moriscos. Arqueològicament en espais propers s'hi han localitzat restes iberes. El document més antic conegut és un privilegi signat el 30 de novembre de 1596, donant la propietat de les aigües a la ciutat d'Alacant, que l'ostentarà fins a l'any 1816. Balneari El complex urbanístic va ser encarregat a l'enginyer i arquitecte Pedro García Faria per part del Comte de Casa Rojas i Marquès del Bosch per ser l'Hotel Miramar Estació d'Hivern situat al davant d'antics deus termals. L'edifici central era l'hotel i al voltant hi havia altres edificis com dues capelles catòliques, piscina navegable, un forn de pa, una granja, múltiples bancs, rotondes i altres elements, la majoria dels quals foren destruïts al segle xx. En 1865 va començar la construcció del "Hotel Miramar" i un nou balneari aprofitant les aigües termals de la zona. Esdevingué una Estació mèdica i sanatori. El fundador de la Institució Lliure d'Ensenyament, Fernando Giner de los Ríos, va dir que tenia "l'elegància dels millors establiments d'Espanya i l'estranger". Aquest hotel comptava amb un casino, sala de festa, església, instal·lacions esportives i zona de jocs per als nens i la seva esplendor va durar fins a 1930. Sanatori El 1936 l'Estat va adquirir l'edifici i el va convertir en hospital antituberculós per a nens. Després de la Guerra Civil (1936-1939) i controlar-se la malaltia es va abandonar. Des de la dècada del 1960 està abandonat. Cap al 1973 el Patronat Nacional Antituberculós va fer un projecte per rehabilitar i ampliar l'edifici, però va quedar en el paper. A la dècada de 1970 hi va haver un intent de recuperar l'edifici per part del Patronat Nacional Antituberculós, propietari de l'edifici, però que no va arribar a bon terme i, des d'aleshores, el balneari d'Aigües ha sofert un deteriorament accelerat pel fet que el lloc era visitat per nombroses persones amb finalitats lúdiques, vandàliques o esotèriques. El seu estat d'abandó l'ha convertit en escenari d'històries fantàstiques. En 1989 l'empresa Prognosis va adquirir l'edifici amb la intenció de reformar-ho. El 1993 va signar un conveni urbanístic amb el Consistori per desenvolupar el projecte de construcció de dos hotels i un balneari. Després de diversos plets entre aquesta empresa i l'Ajuntament d'Aigües, el Balneari va ser comprat el 2006 per 12 milions d'euros per l'empresa Procumasa, del constructor Valentín Botella, president de l'Hèrcules CF. El projecte que es preveia fer no es va desenvolupar per la crisi econòmica i l'edifici fou embargat pel Banc Sabadell. Referències
Riscal

L'Estudiotel Alacant, també conegut com a Riscal o Aparthotel Riscal, és un gratacel de la ciutat valenciana d'Alacant. Es troba en un punt molt cèntric de la capital, al carrer Poeta Vila i Blanco, un cap de carrer de la transitada avinguda comercial de Federico Soto, i molt prop de la plaça dels Estels. El seu millor punt de vista és la façana sud, on es pot observar el joc geomètric i ondulant que formen els ampits. Mesura 117 m i compta amb 35 plantes, la qual cosa el converteix en l'edifici més alt de la ciutat. Referències
Estudiotel Alicante

Estudiotel Alicante (also Riscal) is a skyscraper and hotel in Alicante, Spain. It is located at Poeta Vila y Blanco Street 4 in 03003 postal area near Plaza de los Luceros. It is 117 metres (384 ft) high, with 35 floors. It is the tallest building in the city, ahead of El Barco in Albufereta at 111 metres (364 ft). The building was designed by local architect Francisco Muñoz Llorens and completed in 1962. Besides its height, the building is also distinguished by the geometrically designed parapets on its south face. It has 78 hotel rooms. See also Gran Sol El Barco, Alicante References Citations Books Urban, Gaspar Jaén I; Medina, Andrés Martínez; Meyer, Justo Oliva; Ramírez, José Luis Oliver; Pascual, Armando Sempere; Cervera, Joan Calduch (1999). Guía de Arquitectura de la Provincia de Alicante (in Spanish). Alicante: Instituto Alicantino de Cultura Juan Gil-Albert; Colegio Territorial de Arquitectos de Alicante. ISBN 8477843538. OCLC 957147314. External links Media related to Estudiotel Alicante at Wikimedia Commons
Riscal

El Estudiotel Alicante, también conocido como Riscal o Apartotel Riscal, es un rascacielos de la ciudad española de Alicante. Se encuentra en un punto muy céntrico de la capital, en la calle Poeta Vila y Blanco, una bocacalle de la transitada avenida comercial de Federico Soto, y muy cerca de la plaza de los Luceros. Este rascacielos situado en el centro de la ciudad fue proyectado por Francisco Muñoz Llorens en los años 1950, aunque no fue completado hasta 1962. Forma parte del estilo racionalista levantino. Con sus 117 m de altura y sus 35 plantas es el edificio más alto de la ciudad y una de las siluetas más visibles del centro. Le siguen en altura el Residencial El Barco y el Hotel Gran Sol. Su mejor punto de vista es la fachada sur, donde se puede observar el juego geométrico y ondulante que forman los antepechos. Se diseñaron balcones en forma de arista y recubiertos con ladrillo caravista en color marrón. La posición de las aristas se alterna en las plantas para evitar la monotonía y genera un efecto óptico en forma de rombos si el edificio es visto desde abajo.​Fue rehabilitado en 2009 para sanear los tabiques y consolidar las paredes exteriores.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Riscal.
Estudiotel Alicante, Riscal

Le Estudiotel Alicante, aussi connu sous le nom de Riscal ou Appartotel Riscal, est un gratte-ciel de la ville espagnole d'Alicante. Il se trouve dans le centre de la ville, dans la rue Poeta Vila y Blanco, une rue transversale de l'avenue commerçante Federico Soto, et très proche de la Plaza de los Luceros. Son meilleur point de vue est la façade sud, où se peut remarquer le jeu géométrique. Il mesure 117 mètres et compte 35 étages, il s'agit du bâtiment le plus grand de la ville. Il a été réhabilité récemment. Références Portail des gratte-ciel Portail du Pays valencien
Casa Alberola

La casa Alberola o Casa d'Alberola és un edifici situat en l'avinguda Ramón y Cajal de la ciutat d'Alacant, enfront del parc de Canalejas i en primera línia de mar. Segons la documentació, el titular va ser Juan Alberola Romero, qui va encarregar a l'arquitecte local José Guardiola Picó el projecte per alçar l'edifici. Si considerem els seus trets formals, la concepció global de l'edifici sembla estar planejada sobre la base d'un llenguatge neoclàssic a través de l'elecció de motius ornamentals com ara motlures, frontons i pilastres que, encara que tractats amb una llibertat formal que fins i tot els aproxima a l'eclecticisme, confereixen a l'immoble un caràcter netament burgés. Destaca en l'estructura una torrassa cilíndrica amb una cúpula coberta d'escates de ceràmica vidrada i finestres d'estil neoàrab. No obstant això, cal tindre en compte que en els projectes d'obra aquestes finestres d'estil neoàrab no apareixen com a tal, sinó caracteritzades per un llenguatge més eclèctic d'acord amb la resta de l'edifici. Al fet que finalment s'optara per dotar l'edifici de les finestres neoàrabs va poder contribuir enormement que des de l'Acadèmia de Belles arts de Sant Fernando començaren a desenvolupar-se discursos de tarannà historiogràfic des de la segona meitat del segle segle xix. En ells es percep un marcat interés per a l'art medieval, tant cristià com musulmà, en un intent de renovar l'arquitectura neoclassicista que fins hui havia mantingut una hegemonia pràcticament absoluta en el context arquitectònic. En aquest sentit, la rematada neoàrab de la Casa Alberola podria ser entesa com un afegit posterior que buscara aportar novetat a l'edifici i superar l'ancoratge als llenguatges acadèmics. En la dècada de 1960, va ser demolit un nucli d'escales de l'edifici i en el seu lloc es va alçar un bloc de cases que va quedar incrustat a l'edifici original. En 2019, l'edifici es va convertir en part dels hotels Hilton Cain: Casa Alberola Alicante, Curio Collection by Hilton. Referències Enllaços externs Web Oficial Casa Alberola Alicante, Curio Collection by Hilton
Casa Alberola

La casa Alberola es un edificio situado en la avenida Ramón y Cajal de la ciudad española de Alicante, frente al parque de Canalejas y en primera línea de mar. Según la documentación, el titular fue Juan Alberola Romero, quien encargó al arquitecto local José Guardiola Picó el proyecto para levantar el edificio. Si consideramos sus rasgos formales, la concepción global del edificio parece estar planeada sobre la base de un lenguaje neoclásico a través de la elección de motivos ornamentales como molduras, frontones y pilastras que, aunque tratados con una libertad formal que incluso los aproxima al eclecticismo, confieren al inmueble un carácter netamente burgués. Destaca en la estructura un torreón cilíndrico con una cúpula cubierta de escamas de cerámica vidriada y ventanas de estilo neoárabe.​ No obstante, cabe tener en cuenta que en los proyectos de obra estas ventanas de estilo neoárabe no aparecen como tal, sino caracterizadas por un lenguaje más ecléctico en consonancia con el resto del edificio. Al hecho de que finalmente se optara por dotar al edificio de las ventanas neoárabes pudo contribuir enormemente que desde la Academia de Bellas Artes de San Fernando comenzaran a desarrollarse discursos de talante historiográfico desde la segunda mitad del siglo XIX. En ellos se percibe un marcado interés por al arte medieval, tanto cristiano como musulmán, en un intento de renovar la arquitectura neoclasicista que hasta la fecha había mantenido una hegemonía prácticamente absoluta en el contexto arquitectónico español.​ En este sentido, el remate neoárabe de la Casa Alberola podría ser entendido como un añadido posterior que buscase aportar novedad al edificio y superar el anclaje a los lenguajes académicos.​ En la década de 1960, fue demolido un núcleo de escaleras del edificio, levantándose en su lugar un bloque de viviendas que quedó incrustado en el edificio original.​ En 2019, el edificio se ha convertido en parte de los hoteles Hilton Cain: Casa Alberola Alicante, Curio Collection by Hilton.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Casa Alberola. Sitio Web Oficial del Casa Alberola Alicante, Curio Collection by Hilton
Església de la Mare de Déu de Gràcia d'Alacant

L'església de la Mare de Déu de Gràcia és una església situada a la plaça de la Montanyeta de la ciutat d'Alacant (l'Alacantí, País Valencià). Es va construir entre 1945 i 1951 segons el projecte de l'arquitecte A. Serrano Peral. De manera similar a altres esglésies d'Alacant construïdes després de la Guerra Civil, com la dels Àngels i la de la Misericòrdia, és de planta jesuítica. Referències
Iglesia de Nuestra Señora de Gracia (Alicante)

La iglesia de Nuestra Señora de Gracia está ubicada en la plaza de la Montañeta de la ciudad española de Alicante. Fue construida entre 1945 y 1951 según el proyecto de Antonio Serrano Peral, arquitecto de la diócesis de Orihuela-Alicante.​​ De forma similar a otras iglesias de Alicante construidas tras la Guerra Civil, como la de los Ángeles y la de la Misericordia, es de planta jesuítica.​ En el año 2008, siguiendo el proyecto original en el que se previó la colocación de dos imágenes en el frontal superior de la puerta principal, se añadieron a la fachada las esculturas de la madre Teresa de Calcuta y de san Juan Pablo II.​ Galería de imágenes Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de Nuestra Señora de Gracia.
Edifici Reyes de Anta-Barrio

L'edifici Reyes de Anta-Barrio és un edifici localitzat a la confluència de les avingudes de Maisonnave i de Salamanca de la ciutat d'Alacant, l'Alacantí, País Valencià. Va ser construït el 1929 segons el projecte de l'arquitecte Cayetano Borso di Carminati. La composició de la façana està realçada amb un mirador central de grans dimensions i decoració art-déco, geomètrica i estilitzada. Va ser el primer edifici d'Alacant a comptar amb un soterrani accessible per als vehicles. Referències
Edificio Reyes de Anta-Barrio

El Edificio Reyes de Anta-Barrio es un edificio de la ciudad española de Alicante. Se localiza frente a la glorieta de la Estrella, en la confluencia de las avenidas de Maisonnave y de Salamanca. Fue construido en 1929 según el proyecto del arquitecto Cayetano Borso di Carminati. Descripción Estilísticamente combina elementos casticistas con art déco valenciano,​ realzándose la composición de la fachada con un mirador central de gran tamaño, además de con decoración art déco y elementos geométricos y estilizados.​ Fue el primer edificio de Alicante en contar con un sótano accesible para los vehículos.​ Este edificio fue objeto de una restauración que finalizó en febrero de 2000.​ Referencias
Кастельон де ла Плана

Кастельон де ла Плана (на испански: Castellón de la Plana, произнася се Кастейон де ла Плана) е град в Испания. Намира се на Средиземноморското крайбрежие, в състава на Област Валенсия, като е третият по големина и брой на население в областта след Валенсия и Аликанте, със 169 498 жители (по данни към 1 януари 2017 г.). Градът е известен с футболния отбор на Виляреал, чийто стадион се намира на 5 километра от центъра. Официалните езици са валенсиано и испански. Ежедневния език и този, който се говори и използва на обществени места и в учрежденията е валенсиано, който е западноиберийски диалект на испанския и много близък до каталунския. Икономика Основни сектори на местната икономика са индустрията и земеделието (портокали и цитрусови култури), като туризмът е слабо представен, а забележителности почти липсват. Въпреки това обаче огромното мнозинство от брутния вътрешен продукт на областта идва от силно развития керамичен сектор. Кастельон е провинцията, където е съсредоточена най-голяма част от испанското производство на теракота и фаянс. Побратимени градове Валенсия, Испания Източници
Castellón de la Plana

Castellón de la Plana (valenciansk: Castelló de la Plana) er en by i den autonome region Valencia i det østlige Spanien og samtidig hovedstad i provinsen Castellón, som udgør den nordligste af de tre provinser i den autonome region. Indbyggertal (pr. 2012) på 180.204. Byen ligger ved kysten til Middelhavet. Historie Den først kendte bygning i området var det mauriske slot i nærheden. Byen er første gang nævnt i 1251.
Castellón de la Plana

Castellón de la Plana (valenciai katalánul Castelló de la Plana) város Spanyolországban, Castellón tartomány székhelye, Valencia autonóm közösség északi részén elhelyezkedő földközi-tengeri kikötőváros. Népesség A település lakosságának változását az alábbi diagram mutatja: Jegyzetek További információk