NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Кастельон (провинция)

Кастельон (Кастельо) (вален. Província de Castelló, исп. Provincia de Castellón) — провинция на востоке Королевства Испания в составе автономного сообщества Валенсия. Административный центр — Кастельон-де-ла-Плана. География Территория — 6679 км² (38-е место среди провинций страны). Демография Население — 579 тыс. (28-е место; данные 2016 г.). Ссылки Совет провинции
Castelló (provins)

Castellón (även Castelló) är en av de 50 provinserna i Spanien. Det är den nordligaste provinsen av de tre som utgör autonoma regionen Valencia. Huvudstad är Castellón de la Plana (180 114 invånare 2011). Provinsen hade 579 245 invånare (2016). Castelló är beläget mot Medelhavet i öster, mitt på den Iberiska halvön. Väster om provinsen gränsar Aragoniens provins Teruel och i nordost finns Kataloniens provins Tarragona. Söder om Castelló ligger provinsen Valencia, där även regionens huvudstad ligger. Castelló är den näst mest bergiga provinsen i Spanien, och kustremsan benämns i folkmun med Costa del Azahar, Apelsinblomningskusten. De största orterna, med fler än 15 000 invånare enligt INE 2006, är Vila-real, Burriana, La Vall d'Uixó, Vinaroz, Benicarló, Onda, Almazora och Benicasim. Den internationella flygplatsen Castellón-Costa Azahar Airport finns strax norr om provinshuvudstaden. Kända turistorter är Peñiscola, Benicasim, Alcossebre och Benicarló. Referenser
Кастельйон (провінція)

Кастельйо́н (ісп. Castellón, вал. Castelló) — провінція на сході Іспанії у складі автономного співтовариства Валенсія. Вона межує з провінціями Валенсія на півдні, Теруель на заході, Таррагона (Каталонія) на півночі і Середземним морем на сході. Адміністративний центр — Кастельйон-де-ла-Плана; тут проживає близько 30 % населення провінції. Примітки
El Surar

El Surar és un Paratge Natural Municipal dels municipis de Pinet i Llutxent a la Vall d'Albaida. Amb una superfície de 837,81 ha, este paratge és contigu al paratge natural municipal de Parpalló-Borrell, al terme de Gandia. Va ser declarat Paratge Natural Municipal per Acord del Consell de la Generalitat Valenciana. El Surar constituïx la sureda més meridional del País Valencià. Constituït per una sèrie de bosquets oberts que són les restes de boscos antics més extensos, presenta la peculiaritat que, a diferència dels ubicats més al nord del nostre territori, habita sobre sòls evolucionats a partir de substrats calcaris. L'alzina surera és una espècie pròpia de sòls silicis, la seua presència aquí s'explica per l'intens rentat dels sòls derivat de l'alta pluviometria que es registra a la zona, la qual cosa provoca la seua descarbonatació i acidificació, permetent el seu desenvolupament. La vegetació acompanyant també presenta diferències respecte de la que podem trobar en altres suredes valencianes, i es troben absents espècies silicícoles com ara el bruc blanc i altres, i apareixen en canvi, altres espècies pròpies de carrascars com ara el matapoll, el romaní, etc. Presenta també una rica fauna característica de les zones de matollar mediterrani. Se situa en l'àmbit de la serra Grossa, a uns 600 m d'altitud, a la capçalera d'una sèrie de barrancs que confluïxen en el riu de Pinet. Oferix belles panoràmiques de muntanyes elevades i profunds barrancs encaixats i inclou en el seu interior les microreserves de flora com el Pla de Junquera i els Miradors. L'agost de 2018 va tindre lloc un gran incendi forestal en el paratge, que va cremar 3.300 hectàrees i va acabar amb gran part de la vegetació del Surar, a més de cremar el refugi d'educació ambiental i diversos santuaris d'aus. Referències
El Surar, Valencia

El Surar (in Spanish, El Paraje Natural Municipal de El Surar) is a Municipal Natural Park located in the east of Spain, within the comarca of Vall d'Albaida in the autonomous community of Valencia; it is shared between the municipalities of Pinet and Llutxent. El Surar is the southernmost cork oak forest in Valencia. It consists of a series of open copses that are the remains of more extensive, older forests. Unlike the cork forests located further to the north of the Valencian Community, it has the singularity of inhabiting soils evolved from calcareous subsoils. Cork oak forests usually occur in siliceous soils, and as such its presence in El Surar is explained by the intense rainfall recorded in the area, which washes away the soil and results in high levels of decarbonisation and acidification. El Surar was declared Municipal Natural Park by Generalitat Valenciana on March 4, 2005. The Municipal Natural Park of Parpalló-Borrell is to be found in the adjacent municipality of Barx. Etymology The name "El Surar" is derived from the Valencian term suro, meaning “cork”. Climate The area enjoys a typically Mediterranean climate, characterised by hot summers and relatively cold winters, with an average of two snowfalls per year. Precipitation averages from 500 to 800 mm Geography The park, which occupies an area of some 837.81 hectares, is located at the head of a series of gullies that flow into the River Piner in the area of Sierra de Marchuquera, within the municipalities of Pinet and Llutxent. At an altitude of around 600 meters above sea level, it provides panoramic views of the surrounding mountains, deep ravines and the coast at nearby towns of Gandia and Xeraco. Flora and fauna The area is host to two flora micro-reserves, called "Pla de Junquera" and "Els Miradors". The flora found in El Surar is somewhat different to that found in other Valencian cork oak forests: there is an absence of silicic species, such as tree heath, whilst others more commonly found in holm oak forests are present: daphne, kermes oak, rosemary, etc. The forest is also host to a wide range of Mediterranean shrubland fauna, including wild boar and rabbit, as well as golden eagle, falcon, owl, hare, common quail, partridge and lizard, among other species Route of the Monasteries of Valencia El Surar lies on a variant of the Route of the Monasteries of Valencia (GR-236), a monumental and cultural route that connects five monasteries located in the south of the Province of Valencia. Of the four different itineraries available, three (by foot, by Mountain bike and on horseback) cross El Surar, following signposted riding trails, forest tracks and old roads. By foot, the route takes approximately 3-4 days. The Route was inaugurated in 2008. Access El Surar can be accessed by signposted forest tracks from the villages of Pinet, Llutxent and Barx. Gallery External links Paratge Natural del Surar References
El Surar

El Surar es un paraje natural municipal con una superficie de 837,81 ha, que se localiza en los términos municipales de Pinet y Luchente en la provincia de Valencia (España). Este paraje se localiza contiguo al paraje natural municipal de Parpalló-Borrell.​ El Surar constituye el alcornocal más meridional de los existentes en la Comunidad Valenciana. Constituido por una serie de bosquetes abiertos que son los restos de bosques antiguos más extensos, presenta la peculiaridad de que, a diferencia de los ubicados más al norte de la región, crece sobre suelos evolucionados a partir de substratos calcáreos. Siendo el alcornoque una especie propia de suelos silíceos, su presencia aquí se explica por el intenso lavado de los suelos derivado de la alta pluviometría que se registra en la zona, lo cual provoca su descarbonatación y acidificación, permitiendo su desarrollo. La vegetación acompañante también presenta diferencias respecto de la que podemos encontrar en otros alcornocales valencianos, y se encuentran ausentes especies silicícolas como brezo blanco y otras, y aparecen en cambio otras especies propias de los carrascales como: torvisco, coscoja, romero, etc. Presenta también una rica fauna, característica de las zonas de matorrales mediterráneos. El paraje se sitúa en el ámbito de la Sierra Marchuquera, a unos 600 metros de altitud, en la cabecera de una serie de barrancos que confluyen en el río de Pinet, ofreciendo bellas panorámicas de montañas elevadas y profundos barrancos encajados e incluye en su interior a las microrreservas de flora denominadas: Pla de Junquera y Els Miradors. Referencias Fue declarado paraje natural municipal por Acuerdo del Consejo de la Generalidad Valenciana de fecha 4 de marzo de 2005. (En este artículo se recoge texto del acuerdo (enlace roto disponible en Internet Archive; véase el historial, la primera versión y la última).).
Església parroquial de Sant Pere Apòstol (Agost)

L'església parroquial de Sant Pere és la principal parròquia de la població d'Agost, a la comarca de l'Alacantí. Es troba al nucli antic de la població, de construcció exempta i estil barroc. Història Es desconeix amb exactitud les dates de construcció del temple: unes fonts apunten cap a l'any 1584, any de la primera partida de naixement a la vila; d'altres, que les obres van començar el 1610 i van finalitzar el 1649. En un principi, el conjunt estava format només per la nau principal i un campanar de 36 metres. Al llarg dels segles XVII i XVIII es van dur a terme unes primeres ampliacions, com ara la casa del sacerdot, la capella de la Comunió o la portada. Des d'aleshores s'han realitzat diverses restauracions, entre les quals hi destaquen les fetes els anys 1881 i 1998. L'edifici Per a la construcció de l'església es va usar pedra, que procedia possiblement de la Partida del Negret, al mateix terme municipal d'Agost. La parròquia consta d'una nau rectangular rematada amb una volta, la qual hi té uns relleus d'escaiola dedicats als quatre evangelistes, un creuer i una ala lateral, la capella de la Comunió, on s'hi troba un retaule de 1671. Als laterals de la nau es reparteixen fins a vuit capelles dedicades al culte de figures tal com el Cor de Jesús, Santa Cecília, Sant Antoni de Pàdua, Sant Roc o Santa Rita, entre d'altres. Compta amb dues portes, la principal dedicada a la Mare de Déu del Carme i la lateral a Sant Pere. Curiositats A l'exterior de l'església, en un dels contraforts, durant una restauració es va descobrir un rostre esculpit a la pedra, amb unes claus a la mà. El veïnat va atribuir-li la imatge a Sant Pere. Segons la llegenda, quan la construcció de l'església una bruixa va provar d'evitar eixa obra que posaria un lloc sagrat al bell mig d'Agost. Un misteriós home va aparèixer per enfrontar-se a aquesta bruixa i en el transcurs de la lluita, va estampar la seua cara contra el mur de la parròquia. Els veïns d'Agost van pensar que aquella marca contenia la fetillera, la qual s'alliberaria si es parlava d'ella, de manera que els agostencs van ometre l'incident, i amb els anys, van nomenar Sant Pere com aquella figura que va baixar dels cels a ajudar-los. Referències Enllaços externs Agost, nostre poble Arxivat 2016-11-07 a Wayback Machine.
Iglesia de San Pedro Apóstol (Agost)

La iglesia de San Pedro Apóstol de Agost (Provincia de Alicante) fue construida en el siglo XVI, si bien cuenta con reformas posteriores del siglo XVIII en el que se realizan la capilla de la comunión y la portada lateral. Se trata de un edificio exento con dos cúpulas: una que corona la torre, haciendo un extraño efecto, y otra peraltada sobre un gran tambor octogonal, encima del crucero. Consta de nave central de cuatro tramos, de dimensiones considerables (gran altura de cúpula y nave), con capillas laterales separadas por pilastras poco ornamentadas, crucero y presbiterio de regular profundidad. La cúpula con tambor se dispone sobre pechinas con altorrelieves de los evangelistas. Son característicos los adornos en la bóveda de cañón: ornamentos puntuales; barrocos, a base de motivos vegetales. La capilla de la Comunión con planta en T y cúpula, tiene un zócalo de mármol rojo que recorre el recinto y paredes y techos cubiertos con decoración de relieves dorados y pinturas al fresco. Destaca la fachada sur, con una portada clásica dedicada a san Pedro, con un frontón partido y una reja de hierro forjado.
Jaciment de Los Saladares

Los Saladares és un jaciment arqueològic, declarat Bé d'Interés Cultural (B.I.C.), situat en un tossal a la falda de la Serra d'Hurchillo, quasi en el límit de la partida rural dels Desemparats amb el d'Arneva, ambdues pedanies d'Oriola, ciutat del Baix Segura, al País Valencià. Abasta una àmplia cronologia, entre els segles IX i IV a. C. En ell es van trobar restes de pobladors des de la Cultura argàrica fins a la ibèrica, fet que va suposar un dels primers poblats del municipi d'Oriola juntament amb el Poblat ibèric de Sant Antoni i el Poblat ibèric del Seminari. Aquest jaciment arqueològic va ser trobat per casualitat l'any 1968, a la fi del mes de maig, quan uns xiquets venien de jugar un partit de futbol. Les primeres excavacions de Los Saladares es van dur a terme en la primavera de 1972 per Oswaldo Arteaga i María R. Serna, els qui van prendre part en les labors de camp. Així mateix, Vicente López Rayos, el jove descobridor i veí de Desemparats, i Carmen Espinoza, que van actuar com a assistents en el rentat, numeració, dibuix i catalogació de les troballes. Per a això es va construir un xicotet magatzem al mateix terreny. Rafael Lledó va tindre al seu càrrec la part fotogràfica, mentre que Manuel Soler va col·laborar en diversos aspectes de la topografia i planimetria dels talls i tastaments efectuats. Durant les excavacions, van visitar els treballs l'aleshores alcalde d'Oriola, Pedro Cartagena Bueno, a més de diversos directors de museus arqueològics provincials i comarcals de la zona. Referències
Yacimiento de Los Saladares

Los Saladares es un yacimiento arqueológico, declarado bien de interés cultural (BIC), situado en un cerro de tres colinas en la falda de la sierra de Hurchillo, casi en el límite de la partida rural de Los Desamparados con el de Arneva, ambas pedanías de Orihuela, ciudad del sur de la provincia de Alicante, en la Comunidad Valenciana, España. Abarca una amplia cronología, entre los siglos IX y IV a. C. En él se encontraron restos de pobladores desde la Cultura argárica hasta la ibérica, suponiendo uno de los primeros poblados del municipio de Orihuela junto con el Poblado ibérico de San Antón y el Poblado ibérico del Seminario. Este yacimiento arqueológico fue encontrado en el año 1968, a finales del mes de mayo: por casualidad unos "chiquillos" al venir de jugar un partido de fútbol.​ Las primeras excavaciones de Los Saladares se llevaron a cabo en la primavera de 1972 por Don Oswaldo Arteaga y María R. Serna, tomando parte en las labores de campo. D. Vicente López Rayos, el joven descubridor y vecino de Desamparados y Doña Carmen Espinoza, que actuaron como asistentes en el lavado, numeración, dibujo y catalogación de los hallazgos. Para ello se construyó un pequeño almacén en el mismo terreno. Rafael Lledó tuvo a su cargo la parte fotográfica, mientras que Manuel Soler colaboró en varios aspectos de la topografía y planimetría de los cortes y catas efectuados. Durante las excavaciones visitaron los trabajos el entonces alcalde de Orihuela D. Pedro Cartagena Bueno, además de varios directores de museos arqueológicos provinciales y comarcales de la zona. Referencias Las primeras fases del poblado de Los Saladares (Orihuela-Alicante). Diputació de Barcelona. Institut de prehistórica i arqueología. Monografies. 1979-80 https://web.archive.org/web/20120630101545/http://departamento.us.es/dpreyarq/web/personal_oam.htm http://blogs.ua.es/conjuntosarqueologicosalicante/2012/01/02/yacimiento-de-los-saladares-orihuela/
Embassament de Benitandús

L'Embassament de Benitandús o d'Onda es troba en el terme municipal de l'Alcúdia de Veo, a la comarca de la Plana Baixa en el País Valencià, molt a prop dels pobles de Tales i Benitandús. Es tracta d'un petit embassament construït a 306 msnm d'altitud, amb 1 hm³ de capacitat i una superfície de 0,1 ha. La pressa té una alçada de 28 m i la seva longitud de coronació és de 119 metres. La sortida d'aigua es fa a través de 2 comportes amb una capacitat de 95 m³/s. La finalitat principal de l'embassament és el reg dels camps de regadiu de la localitat d'Onda. L'embassament es troba dins del paratge natural protegit de la Serra d'Espadà i pertany a la Confederació Hidrogràfica del Xúquer
Embalse de Onda

El Embalse de Onda o de Benitandús se sitúa en el término municipal de Alcudia de Veo, en la provincia de Castellón, España muy cerca de los pueblos de Tales y Benitandús. Se trata de un pequeño embalse construido a 306 m s. n. m. de altitud, con 1 hm³ de capacidad y una superficie de 0,1 ha. La presa tiene una altura de 38 m y su longitud de coronación es de 119 metros. El aliviadero es de 2 compuertas con una capacidad de desagüe de 95 m³/s. El embalse se destina principalmente para el riego de los cultivos de la localidad de Onda. Este embalse se encuentra en el paraje natural protegido del parque natural de la Sierra de Espadán y pertenece a la Confederación Hidrográfica del Júcar. Bibliografía - Prades Bel, Juan E. (2024): “Año 1943: Datos sobre la construcción del llamado embalse de Onda en el curso del río Veo a su paso por Benitandús". [1]
Hospital General Universitari de València

L'Hospital General Universitari de València, també conegut com a Hospital General o Hospital Provincial, és un centre hospitalari ubicat al districte de L'Olivereta, a la ciutat de València. Va ser l'antic Hospici de fra Joan Gilabert Jofré, fundat el segle xv. És un dels quatre hospitals de referència de la capital valenciana al costat de l'Hospital Clínic, l'Hospital La Fe i l'Hospital Doctor Peset. Està regit pel Consorci Hospital General Universitari de València, el president del qual és el conseller de Sanitat de la Generalitat Valenciana i vicepresident el president de la Diputació de València. L'actual director gerent del consorci és Sergio Blasco Pérez. Història La història de l'Hospital General Universitari de València es remunta a 1409, quan fra Joan Gilabert Jofré va plantejar la necessitat de crear un hospital per a aquells que manquessin de qualsevol tipus d'assistència: l'Hospital de Folls de Santa Maria dels Pobres Innocents. D'aquesta forma es va elevar una petició al rei Martí l'Humà que va col·laborar en el projecte atorgant dos privilegis. El Manual del viatger i guia dels forasters a València, de Vicent Boix (Ed.1849) recull la següent cita: Al llarg dels anys l'hospital ha tingut diversos models organitzatius i de gestió. La implantació del règim constitucional el segle xix el va adscriure a l'Administració pública, passant a dependre de la Diputació de València el 1849. Des de 1850 fins a 1974 prestà assistència a ciutadans sense cobertura de la Seguretat Social. El 2002 es va crear el Consorci Hospital General Universitari de València que regeix des d'aquell any la gestió del centre. Enllaços externs Web Oficial Arxivat 2011-01-20 a Wayback Machine.
Hospital General Universitario (Valencia)

El Hospital General Universitario de Valencia, también conocido como Hospital general u Hospital provincial, es un centro hospitalario español ubicado en el distrito de L'Olivereta, en la ciudad de Valencia. Fue el antiguo Hospicio de Fray Juan Gilaberto Jofré, fundado en el siglo XV. Es uno de los tres hospitales de referencia de la capital valenciana junto al Hospital Clínico y el Hospital La Fe. Está regido por el Consorcio Hospital General Universitario de Valencia, cuyo presidente es el consejero de Sanidad de la Generalidad Valenciana y vicepresidente el presidente de la Diputación de Valencia. El actual director gerente del consorcio es Goitzane Marcaida Benito. Historia El Manual del viajero y guía de los forasteros en Valencia, de Vicente Boix (Ed.1849) recoge la siguiente cita: A lo largo de los años el hospital ha tenido diversos modelos organizativos y de gestión. La implantación del régimen constitucional en el siglo XIX lo adscribió a la Administración pública, pasando a depender de la Diputación de Valencia en 1849. Desde 1850 hasta 1974 prestó asistencia a ciudadanos sin cobertura de la Seguridad social. En 2002 se creó el Consorcio Hospital General Universitario de Valencia, que rige desde ese año la gestión del centro. El edificio actual se inauguró en 1962 según el proyecto del arquitecto provincial Luis Albert Ballesteros, en sustitución de los viejos edificios hospitalarios del centro de la ciudad, alguno de los cuales hoy perviven como Biblioteca Pública del Estado en Valencia. Véase también Hospital universitario Biblioteca Pública Provincial de Valencia Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Hospital General Universitario. Sitio web oficial
Estació d'Oriola

L'Estació d'Oriola - Orihuela en castellà - és l'estació de ferrocarril d'Oriola. Forma part de la xarxa d'estacions d'ADIF i és a mig camí entre Elx i Múrcia. Per aquesta estació circulen trens Talgo Barcelona-Llorca i Cartagena-Montpeller, els trens de la línia L-1 de Mitjana Distància Renfe i els trens de les línies C-1 de les Rodalies Alacant - Múrcia. Serveis ferroviaris Rodalies i Mitjana Distànica Llarga Distància de Renfe
Orihuela-Miguel Hernández

Orihuela-Miguel Hernández (hiszp. Estación de Orihuela-Miguel Hernández) – stacja kolejowa w miejscowości Orihuela, w prowincji Alicante, we wspólnocie autonomicznej Walencja, w Hiszpanii. Jest obsługiwana przez pociągi linii C-1 Cercanías Murcia/Alicante przewoźnika Renfe. Ponadto, ze względu na jej charakter, skupia także usługi intermodalne autobusów miejskich i międzymiastowych w mieście. Położenie stacji Znajduje się na linii Alicante – El Reguerón w km 52,5, na wysokość 24 m n.p.m. Historia Stacja została otwarta 11 maja 1884 wraz z uruchomieniem linii Alicante – Alquerías. Prace były prowadzone przez Compañía de los Ferrocarriles Andaluces, które w ten sposób rozwijało swoją sieć poza swoim głównym obszarem działalności. W 1941 roku w wyniku nacjonalizacji sieci kolejowej w Hiszpanii stała się częścią RENFE. W 1998 roku rozpoczęto budowę nowego, nowoczesnego dworca kolejowego, który został oddany do eksploatacji między 1999–2000. W 2010 roku, z okazji setnej rocznicy urodzin poety Miguela Hernandeza, Ministerstwo Rozwoju postanowiło dodać jego nazwisko do nazwy stacji i przemianowania jej na Orihuela-Miguel Hernández. Linie kolejowe Alicante – El Reguerón Przypisy Linki zewnętrzne Media Distancia Valencia en la web de Renfe. Rozkład jazdy