NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Casa de las Brujas

La Casa de las Brujas o Casa Martínez​ (en valenciano Casa de les Bruixes) es un palacete situado en la avenida Doctor Gadea, esquina con la calle San Fernando número 60, de la ciudad española de Alicante. Historia Su construcción fue promovida por el abogado Manuel Martínez de Azcoytia y Galíndez, por lo que también es conocida como Casa Martínez de Azcoytia.​ Fue proyectado por el arquitecto Enrique Sánchez Sedeño en 1898 como edificio de nueva planta con una estética típicamente decimonónica.​ En 1911, Francisco Fajardo Guardiola​ lo amplió y reformó el edificio, dotándolo de un torreón con reminiscencias del gótico y ventanas de estilo vienés,​ modificando así totalmente su imagen y ornamentación.​ Muestra algunos elementos propios del modernismo valenciano, junto con otros ornamentos más eclécticos.​ Destaca el valor de la fachada, en la cual se incluyen elementos decorativos con formas vegetales y figuras animales típicas del modernismo.​ En 1990 fue reformado adaptando el edificio a usos públicos.​ Actualmente, es la sede de la Generalidad Valenciana en Alicante.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Casa de las Brujas.
Castell d'Espadella

El castell d'Espadella és una fortalesa ubicada al terme municipal d'aquesta població de la comarca valenciana de l'Alt Millars. Es troba al sud del nucli urbà, al damunt de la Penya Saganta (546 m, el cim de la muntanya s'eleva fins als 723 m d'altitud) que domina la vila. És un Bé d'Interés Cultural. És un castell d'origen islàmic, que aprofitava una posició estratègica per dominar el paratge que s'obre en aquest tram del riu Millars. Actualment, la fortalesa es troba prou deteriorada. Tot i així, encara es pot observar part de la torre major i algunes restes de les muralles que el rodejaven. Referències Enllaços externs Benedito Nuez, Josep; Melchor Monserrat, José Manuel. El yacimiento arqueológico del Castillo de Espadilla (Castellón), "Castillos de España: publicación de la Asociación Española de Amigos de los Castillos", ISSN 0008-7505, n. 124, 2002, pàg. 47-49
Castillo de Espadilla

El castillo de Espadilla es una fortaleza ubicada en el término municipal de esta población de la comarca valenciana del Alto Mijares. Se encuentra al sur del casco urbano, encima de la Peña Saganta (546 metros la cumbre de la montaña se eleva hasta los 723 metros de altitud) que domina la villa. Es un Bien de Interés Cultural.​ Es un castillo de origen islámico, que aprovechaba una posición estratégica para dominar el paraje que se abre en este tramo del río Mijares. Actualmente, la fortaleza se encuentra bastante deteriorada. pese a ello, todavía se puede observar parte de la torre mayor y algunos restos de las murallas que lo rodeaban.​ Referencias Enlaces externos Benedito Nuez, Josep; Melchor Monserrat, José Manuel. El yacimiento arqueológico de Castillo de Espadilla (Castellón), "Castillos de España: publicación de la Asociación Española de Amigos de los Castillos", ISSN 0008-7505, n. 124, 2002, pàgs. 47-49
Castell de Margarida

El castell de Margarida és un castell a la població de Margarida, al municipi de Planes (el Comtat), situat a la part alta de la muntanya de Cantacuc, a quasi 700 metres d'altitud. Història Únicament es conserven tres referències històriques d'aquest castell. Se sap que el 4 d'abril del 1244, el cabdill Al-Azraq signà el pacte del Pouet amb Alfons, fill de Jaume I, pel qual el cabdill musulmà es reserva per tres anys aquest i altres castells de la zona. Al maig del 1258, el castell fou donat a Gil Ximenez de Segura com a heretat franca. I finalment, el 20 de juliol, el rei reconeix deure 1.000 morabatins d'or a Pedro Zapata d'Alzira per l'intercanvi de diferents propietats, entre d'aquestes, el castell. Al penyal on se situa el castell, s'hi han trobat restes de diferents èpoques abans de la construcció del castell actual. Primerament, s'han trobat restes arqueològiques de l'edat del bronze; després, restes d'una segona ocupació, d'entre els segles ii i iii dels romans; i finalment, restes d'una ocupació musulmana, d'entre els segles xi i xiii. Estat actual El castell consta de diverses edificacions, totes aquestes en runa. Bàsicament, es poden diferenciar una plataforma massissa de maçoneria junt a un aljub, i una alçada superior, a la qual actualment sols es pot accedir mitjançant l'escalada, on es troba una xicoteta torre de maçoneria de planta rectangular de 5,25 x 4,20 m., amb una alçada variable entre els 3,70 i 4,50 m. Fonts orals afirmen que l'escala que donava accés a la construcció superior fou volada als anys 30 per motius desconeguts. Al castell, es pot accedir per un camí rural que ix de la població de Catamarruc (Planes) en direcció al mas de Cantacuc. Referències Bibliografia El Comtat, una terra de castells. Centre d'Estudis Contestans, 1996.
Castillo de Margarida

El castillo de Margarida está situado en la población de Margarida, en el municipio de Planes (comarca del Comtat ), situado en la parte alta de la montaña de Cantacuc, a casi 700 m de altitud. Historia Únicamente se conservan cuatro referencias históricas de este castillo. Se sabe que el 4 de abril de 1244, el caudillo Al-Azraq firmó el pacto del Pouet con Alfonso, hijo de Jaime I, por el que el caudillo musulmán se reserva por tres años este y otros castillos de la zona. En mayo del 1258, el castillo fue dado a Gil Ximenez de Segura como heredado franca. Y finalmente, el 20 de julio, el rey reconoce deber 1000 maravedíes de oro a Pedro Zapata de Alzira para el intercambio de diferentes propiedades, entre ellas, el castillo. En 1379 Pedro IV hace donación a perpetuidad de los castillos de Planes y Margarida a Doña Sibila. En el peñasco donde se sitúa el castillo, se han encontrado restos de diferentes épocas antes de la construcción del castillo actual. Primeramente, se han encontrado restos arqueológicos de la Edad del Bronce; después, restos de un segundo empleo, de entre los siglos II y III, de los romanos; y finalmente, restos de una ocupación musulmana, de entre los siglos XI y XIII. Estado a principios de siglo XXI El castillo consta de varias edificaciones, todas estas en escombros. Básicamente, se pueden diferenciar una plataforma maciza de mampostería junto a un aljibe, y una altura superior, a la que actualmente sólo se puede acceder mediante la escalada, donde se encuentra una pequeña torre de mampostería de planta rectangular de 5,25 x 4,20 m, con una altura variable entre los 3,70 y 4,50 m. Fuentes orales afirman que la escalera que daba acceso a la construcción superior fue volada en los años 30 del siglo XX por motivos desconocidos. Acceso En el castillo, se puede acceder por un camino rural que sale de la población de Catamarruc (Planes) en dirección al Mas de Cantacuc. Referencias Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Castillo de Margarida. Bibliografía El Comtat, una terra de castells. Editado por el Centro de Estudios Contestanos, 1996. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Castillo de Margarida. Información a CastillosNet
Castell de Travadell

El castell de Travadell és un castell situat al terme municipal de Millena (el Comtat). A 2 km del nucli urbà, el castell s'ubica damunt d'un escarpat tossal a pocs metres de la serra d'Almudaina. Història Malgrat que en el turó on s'assenta el castell s'han trobat restes de l'edat del bronze, les deixalles ceràmiques trobades donen un origen indiscutible musulmà, d'entre els segles XII i xiii. Les posteriors modificacions cristianes de la fortificació la dotaren de l'actual torre. Les troballes d'època cristiana són nombroses, i això dona a pensar que l'ocupació entre els segles xiii i xiv fou intensa, encara que la manca de ceràmica blava i daurada de reflex metàl·lic denota un abandonament del lloc cap al segle xv. Gràcies a la Llei 16/1985, de 25 de juny, del patrimoni històric espanyol, aquest castell, com tots els de l'Estat, independentment del seu estat de ruïna, passà a ser declarat bé d'interès cultural. Estat actual El castell està compost d'un conjunt d'aljubs, paraments i tapials semiderruïts. L'edifici principal és una torre poligonal amb una superfície de 55 m, de la qual sols resta la paret nord-oest i part de la nord-est. Es pensa que la torre tenia dues alçades. Els murs estan bastits amb el paredat de maçoneria, amb una grossària de 0,6 m. Els elements, com grossàries variables d'alguns paraments, indiquen clares reformes d'època cristiana. L'últim tapial que quedava en peu fou enderrocat pel temporal Gloria de l'any 2020. Bibliografia El Comtat, una terra de castells. Editat pel Centre d'Estudis Contestans. 1996. En la cultura popular En la rondalla d'Enric Valor anomenada El Castell del Sol, aquest castell rep el nom de «fortalesa de Benillup», i és un espai fonamental en el desenvolupament de la història. Referències
Castillo de Travadell

El castillo de Travadell es un castillo situado en el término municipal de Millena (Alicante) España. A 2 km del casco urbano, el castillo se ubica encima de un escarpado cerro a pocos metros de la sierra de Almudaina. Historia Pese a que en el cerro donde se asienta el castillo se han encontrado restos de la Edad del Bronce, los desechos cerámicos encontrados dan un origen indiscutible musulmán, de entre los siglos XII y XIII. Las posteriores modificaciones cristianas de la fortificación la dotaron de la actual torre. Los hallazgos de época cristiana son numerosos, y eso da a pensar que el empleo entre los siglos XIII y XIV fue intenso. Aunque, la falta de cerámica azul y dorada de reflejo metálico denota un abandono del lugar hacia el siglo XV. Estado actual El castillo está compuesto de un conjunto de aljibes, paramentos y tapiales semi derruidos. El edificio principal es una torre poligonal con una superficie de 55 m. La pared noroeste ha caído en el temporal que azoto nuestra provincia en enero de 2020, aparte de por la falta de cuidado de él, y parte de la noreste. Se piensa que la torre tenía dos alturas. Los muros están construidos con el tabicado de mampostería, con un espesor de 0,6 m. Elementos, con espesores variables de algunos paramentos, indican claras reformas de época cristiana. Véase también Bienes de interés cultural de la provincia de Alicante Referencias Bibliografía El Comtat, una terra de castells (en catalán). Editado por Centre d'Estudis Contestans. 1996. Enlaces externos
Club de Pelotaris de Massalfassar

El Club de Pelotaris de Massalfassar és una entitat esportiva del municipi de Massalfassar, a la comarca de l'Horta Nord, que fomenta la pràctica de les diferents modalitats de la pilota valenciana i que ha estat un dels clubs més reconeguts de la història de la pilota. Per al foment de l'esport de base i el treball d'una pedrera pròpia, els dos club originaris disposaven d'una escola de pilota des de l'any 1994 per consolidar el futur immediat de l'esport a la població de Massalfassar. Els xiquets de l'escola de pilota valenciana participen habitualment en el Jocs Esportius de la Generalitat Valenciana a les modalitats de frontó valencià, galotxa i escala i corda i també en el Trofeu el Corte Inglés de galotxa. L'escola de pilota valenciana de Massalfassar usa les instal·lacions municipals, com ara el trinquet, el carrer i els frontons, per a dur a terme el pla d'entrenaments i competició dels diferents equips del poble de Massalfassar. L'actual club és el fruit de la fusió l'any 2008 de dues entitats històriques a Massalfassar, el Club de Pelotaris de Masalfasar i el Club de Pilota Valenciana de Massalfassar ambdós de Massalfassar i que han treballat pel foment de la pilota valenciana des de l'any 1980 i el 1992 respectivament fins a unir-se en un sol club. Referències Enllaços externs Web del Club de Pelotaris de Massalfassar Arxivat 2014-12-18 a Wayback Machine.
Cripta Arqueològica de Sant Vicent Màrtir

La cripta arqueològica de Sant Vicent Màrtir és als voltants de la seu de València, prop de la porta romànica, i al costat del conjunt arqueològic de l'Almoina. En primer lloc, a la plaça de l'Almoina, hi ha la casa del Punt de Ganxo, exemple del modernisme valencià, i als seus baixos està la capella de Sant Vicent Màrtir. A aquesta capella s'accedix per una porta formada per un arc amb dues columnes adossades toscanes que sostenen un arc de mig punt. Per damunt d'aquest, hi ha un segon cos en què hi ha un nínxol amb una figura que representa sant Vicent Màrtir, obra de l'escultor Rafael Orellano. Segons la tradició, aquesta capella fou manada construir pel rei Jaume I, i està dividida al seu interior per un arc apuntat. Al fons de l'estança, hi ha un altar i un panell de taulells valencians, del tipus anomenat socarrats representant una escena del martiri del sant. En aquest lloc, la tradició popular situava els episodis finals de la vida d'aquest sant, anomenant popularment el lloc com la presó de Sant Vicent, i es creia que ací estava enterrat. Recents excavacions van donar per resultat la troballa al subsol de la capella d'una cripta de l'època visigòtica de gran valor històric i artístic. A més, està en un bon estat de conservació, té una planta de creu grega i coberta de volta. El seu origen estaria vinculat a la catedral visigòtica (segles VI-VII) i forma part del recinte. Referències Enllaços externs Pàgina amb informació i imatges. Pàgina de l'Ajuntament sobre la cripta.
Capilla del Cristo del Mar

La capilla del Cristo del Mar también llamada ermita del Cristo del Mar de Benicarló (Provincia de Castellón, España), se halla situada en las proximidades del Puerto. Este Cristo siempre ha sido objeto de profunda devoción en Benicarló. La leyenda cuenta que en 1650 arribó a las playas de Benicarló un falucho del que desembarcó César Cataldo portando una imagen del Cristo en la Cruz; su llegada fue calificada de prodigiosa y aún más los milagros que obró la Santa Imagen. Referencias Este artículo incorpora material procedente de la página web de la Federación Valenciana de Municipios y Provincias, que mediante una autorización permitió agregar contenido e imágenes y publicarlos bajo licencia GFDL.
El Mascarat

El Mascarat és un dels illots rocosos de l'arxipèlag dels Columbrets que tanca parcialment la badia de l'illa Grossa. Realment és molt petit, fins i tot per ser considerat un illot. El seu punt més alt és de 35,8 m. El seu nom prové del color negre de les cendres volcàniques de la seua part superior, que li donen un aspecte de mascarat o brut d'estalzim. És un antic fumeral volcànic. Referències
Ermita de Sant Doménec de Xaló

L'Ermita de Sant Doménec està situada al barri més comercial de Xaló: el de el Pla de la Séquia, entre l'anomenat Tossalet del Calvari i el riu Xaló-Gorgos. Història Durant la primera meitat del segle XVII apareix documentada l'existència d'una confraria de la Mare de Déu del Roser. Aquesta confraria no s'oblida de Sant Doménec de Guzmán, el màxim propagador de la pràctica catòlica de resar el rosari, i els confrares llancen la idea de construir una ermita en honor d'aquest predicador. El projecte és acollit favorablement pels xaloners d'aleshores i mossén Paradís, el seu rector. Entre 1691 i 1697 es construeix l'ermita de Sant Doménec, amb almoines i donatius dels veïns. El 1699 s'inaugura solemnement el dia 2 de febrer. S'instaura la celebració de la festa de Sant Doménec el dia 4 d'agost de cada any. El 1760 Sant Doménec és declarat patró de Xaló. Les autoritats locals (els jurats) nomenen el primer mestre-ermità. D'aquesta manera, l'ermita tindrà dues funcions: lloc de culte i centre d'ensenyament. A partir de 1791 els ermitans que vagen sent nomenats ja no tindran la condició de mestres i l'ermita deixa de desenvolupar una tasca educativa, que passa a unes altres instàncies. Entre 1881 i 1884 es fa la primera reparació de l'ermita. El 1978 es torna a restaurar l'edifici a càrrec de la sra. Georgette Bosch i Pont. Referències
Ermita de Sant Marc de Cinctorres

L'Ermita de Sant Marc del poble de Cinctorres (Ports) és una ermita documentada l'any 1570 que es troba a uns 2 quilòmetres de la població, orientada cap al sud-oest. L'ermita amb una planta rectangular, té unes dimensions de 9 (ample)x20 (llarg) metres. Té una teulada a dos vessants, recolzada sobre tres arcs de diafragma gòtics, i amb un accés lateral mitjançant un arc de mig punt. El 28 d'abril es fa un romiatge des de la població fins a l'ermita. Referències
Ermita de San Marcos (Cinctorres)

La ermita de San Marcos de Cinctorres (los Puertos) es una ermita documentada en 1570 que se encuentra en unos 2 kilómetros de la población, orientada hacia el suroeste.​ La ermita con una planta rectangular, tiene unas dimensiones de 9 (ancho) x 20 (largo) metros. Tiene un tejado a dos vertientes, apoyada sobre tres arcos de diafragma góticos, y con un acceso lateral mediante un arco de medio punto. El 28 de abril se hace una romería desde la población hasta la ermita.​ Véase también Ermita de San Pedro de Cinctorres Referencias
Ermita de Santa Bàrbara de la Salzadella

L'Ermita de Santa Bàrbara o Bàrbera (La Salzadella), està situada a la vora d'un antic assagador, avui carretera de Tírig, a uns 600 m de la població. Història Antigament rebia romeria des de Tírig, fins que en 1603 els tirijans construïren la seva pròpia ermita a la santa. L'actual temple apareix documentat a finals del segle xvii. Les pintures de l'interior foren restaurades a la dècada dels setanta i el sostre del pòrtic en 1992. Arquitectura Planta rectangular de tres trams amb arcs de mig punt i coberta de volta de canó. Construcció de maçoneria amb contraforts de carreus i teulada a dues aigües. Existeix una porxada al davant, protegint una senzilla porta adovellada, i al damunt, una espadanya coronada amb un frontó. Es conserva part de la pintura esgrafiada barroca de l'interior. Festivitat La festa litúrgica és el 4 de desembre, però se celebra el diumenge proper a la festa, amb missa cantada. Bibliografia Cantos i Aldaz, Xavier; Aguilella i Arzo, Gustau. Inventari d'Ermites, Ermitatges i Santuaris de l'Alt i Baix Maerstrat. (Castelló). Castelló: Diputació, 1996. p. 106-107. ISBN 84-86895-72-3 Pascual Moliner, Vicente. Tresors amagats. Les ermites de Castelló. Castelló: Diputació, 1997, p. 214-216. ISBN 84-86895-95-2 Estevens, Enrique; Flors, Enric; Palmer, Joan. La catalogació del Patrimoni Històric a la Salzadella, Centre d'Estudis del Maestrat, 80 (Benicarló: CEM, jul-des 2008), p. 101-102. ISSN 0212-3975 Referències
Ermita de Santa Bárbara (Salsadella)

La ermita de Santa Bàrbara (La Salsadella), está situada al lado de un antiguo distribuidor, en la carretera de Tírig, a unos 600 m de la población. Está catalogada como Bien de Relevancia Local, con código 12.03.098-004, y declaración genérica según la Disposición Adicional Quinta de la Ley 5/2007, de 9 de febrero, de la Generalitat, de modificación de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007).​ Historia Antiguamente recibía romería desde Tírig, hasta que en 1603 los tirijanos construyeron su propia ermita a la santa.​ El actual templo aparece documentado a finales del siglo XVII. Las pinturas del interior fueron restauradas a la década de los setenta y el techo del pórtico en 1992. Arquitectura Planta rectangular de tres tramos con arcos de medio punto y cubierta de Bóveda de cañón. Construcción de masonería con contrafuertes de sillares y tejado a dos aguas. Existe un soportal delante, protegiendo una sencilla puerta adovellada, y encima, una espadaña coronada con un frontón.​ Se conserva parte de la pintura esgrafiada barroca del interior.​ Festividad La fiesta litúrgica es el 4 de diciembre, pero se celebra el domingo cercano en la fiesta, con misa cantada.​ Referencias Bibliografía Cantos y Aldaz, Xavier; Aguilella y Arzo, Saboreáis. Inventario de Ermitas, Ermitatges y Santuarios del Alto y Bajo Maerstrat. (Castelló). Castelló: Diputación, 1996. pp. 106-107. ISBN 84-86895-72-3 Pascual Moliner, Vicente. Tesoros escondidos. Las ermitas de Castelló. Castelló: Diputación, 1997, pp. 214-216. ISBN 84-86895-95-2 Estevens, Enrique; Flores, Enric; Palmer, Joan. La catalogación del Patrimonio Histórico en la Salzadella, Centro de Estudios del Maestrat, 80 (Benicarló: CEM, jul-des 2008), pp. 101-102. ISSN 0212-3975 Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Ermita de Santa Bárbara.
Ermita de la Mare de Déu de Montiel

L'Ermita de la Mare de Déu de Montiel és un santuari ubicat al terme municipal de Benaguasil, al Camp de Túria (Comunitat Valenciana). Està situada a un tossal (250 m) des d'on es domina la vila i la comarca. Història La tradició conta que el 1620, un pastor aragonès es va trobar la imatge de la Mare de Déu de Montiel en una cova, que encara es pot veure per una obertura tot just sota l'altar. En devoció, s'hi va construir una ermita en aquest indret, tot encetant les obres al maig de 1644. Set anys després, el desembre de 1651, va ser beneïda. La importància que va prendre la imatge de la Mare de Déu de Montiel va comportar una ampliació de la primitiva ermita entre 1795 i 1801. El 1850 s'hi va instal·lar una comunitat de monges terciàries caputxines, però només hi van romandre cinc anys abans de ser-hi expulsades a causa de les Guerres Carlistes. El van tornar a ocupar entre 1881 i 1931. En eixe període, el santuari de Montiel va ser la casa matriu de l'orde. El 1916 se'n va restaurar la façana. Després de la Guerra Civil espanyola, l'ermitori va ser restaurat en diverses ocasions, una entre 1946 i 1961 i d'altra ja cap a finals del segle xx. L'edifici L'església actual és de façana classicista. Compta amb una sola nau amb volta de canó i capelles laterals. La imatge de la Mare de Déu de Montiel es troba en un relicari d'una fornícula del retaule major barroc. Va ser coronada el 1950 per Pius XII i és la reproducció de la primitiva, que va desaparèixer a la Guerra Civil espanyola. A la banda de llevant hi ha la Casa d'Espiritualitat de les monges terciàries caputxines, que també exerceix les funcions d'hostatgeria. Referències Enllaços externs Fitxa de Bé de Rellevància Local a la Conselleria de Cultura de la Generalitat valenciana
Escola Gavina

L'escola Gavina és una escola cooperativa de Picanya (Horta Sud, País Valencià), fundada el 1975, que fou pionera en l'ensenyament en valencià. Des dels seus inicis, s'ha definit com a valenciana, co-educadora, plural i laica, i fa èmfasi en la cooperació entre família i escola, a més de donar a l'alumne participació en el seu propi ensenyament. Actualment és una escola concertada. Disposa d'un edifici per l'Educació Primària i un per l'Educació Secundària Obligatòria, situats a l'horta del terme municipal de Picanya, concretament al camí Partida de la Martina. Publica periòdicament la revista Martinanews (Premi Baldiri i Reixac). Referències Enllaços externs Escola Gavina - Lloc web oficial (català)
Escola La Masia

L'Escola La Masia, anteriorment Escola Tramuntana i Escola Mistral, és una escola de Museros, població de l'Horta Nord, al País Valencià. Funciona com a cooperativa i destaca per oferir una ensenyança feminista, antifeixista i en valencià. El seu lema és «Fent escola, fent país». Fou fundada l'octubre del 1968 per un grup de mestres i pares seguint els principis pedagògics de Célestin Freinet. Inicialment, rebé el nom d'Escola Tramuntana i se situà al Vedat de Torrent, en un xalet llogat amb este fi. Hi havia una vintena d'estudiants d'entre 2 i 14 anys a càrrec de tres mestres provinents de la secció pedagògica de Lo Rat Penat. Fou la primera escola que feu l'ensenyament en valencià al País Valencià després del període republicà. Durant més de deu anys tingué dues seus, una a Manises i l'altra a les Masies de Montcada, fins que el 1982 s'establí l'Escola La Masia com a tal. El 2018, fou una de les tres entitats finalistes del V Premi Martí Gasull i Roig, organitzat per la Plataforma per la Llengua, d'entre les 539 proposades a la distinció. Finalment, Catalunya Ràdio fou honorada amb el premi enfront de l'Escola La Masia i els Cinemes Texas. Referències