NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ermita de Santa Paula de Dénia

L'ermita de Santa Paula al municipi de Dénia (Marina Alta, País Valencià) està situada a l'oest i a un quilòmetre i mig de la ciutat, i dona nom a la partida on se situa. El model d'ermita s'adscriu al grup denominat "de conquesta", d'una sola nau, amb arcs ogivals, model que perdura fins al segle xvi, i que desapareix amb l'arribada del Renaixement. El model s'allunya dels exemples del segle xii, per la qual cosa podríem datar-la, aproximadament, cap a la primera meitat del segle. Es tracta d'un edifici d'una nau de planta rectangular, lleugerament desenquadrada. A l'interior, dos arcs apuntats quasi de mig punt subdivideixen la planta en tres trams. Un banc adossat als murs recorre tota l'ermita. Referències Aquest article incorpora material procedent de la pàgina web de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, que mitjançant una autorització va permetre agregar contingut i imatges i publicar-los sota llicència GFDL.
Ermita de Santa Paula (Denia)

La ermita de Santa Paula en el municipio de Denia (Provincia de Alicante, España) está situada al oeste y a un kilómetro y medio de la ciudad, y da nombre a la partida donde su ubica. El modelo de ermita se adscribe al grupo denominado "de conquista", de una sola nave, con arcos ojivales, modelo que perdura hasta el siglo XVI, y que desaparece con la llegada del renacimento. El modelo se aleja de los ejemplos del siglo XII, por lo que podríamos datarla, a falta de más, hacia la primera mitad del siglo. Se trata de un edificio de una nave de planta rectangular, ligeramente desencuadrada. En el interior, dos arcos apuntados casi de medio punto subdividen la planta en tres tramos. Un banco adosado a los muros recorre toda la ermita. Referencias Este artículo incorpora material procedente de la página web de la Federación Valenciana de Municipios y Provincias, que mediante una autorización permitió agregar contenido e imágenes y publicarlos bajo licencia GFDL.
Església de Santa Maria (Requena)

L'Església de Santa Maria és un edifici religiós que es troba a la població de Requena (Província de València). D'estil gòtic i barroc, està dedicat a l'Assumpció de Nostra Senyora. És bé d'interès cultural amb anotació ministerial RI-51-0000978 de 3 de juny de 1931. Està situada al Barri de la Vila, al carrer de Santa Maria, tot i que també recau al carrer del Col·legi. L'accés es realitza per un lateral a causa de la seva posició encaixada entre edificis. Està propera a l'església del Salvador. A inicis del segle xxi ja no es troba dedicada al culte; s'usa per a albergar grans exposicions i com a sala de concerts. Es va començar a construir al segle xiv, si bé el seu interior no es va rematar fins al xviii, el que explica la diferència d'estils. Descripció L'edifici és d'estil gòtic flamíger isabelí, però el seu interior es va finalitzar al gust barroc. El temple té una sola nau, amb capelles entre els contraforts i accés lateral. La nau està dividida en quatre trams i la capçalera en tres, sent l'últim d'aquests vuitavat i més reduït. La capçalera està coberta amb volta de creueria i presenta una decoració complexa. La nau és de menor altura que la capçalera. L'església presenta cor alt als peus, al qual s'accedeix a través de la primera capella del costat de l'epístola, la de la dreta. Les capelles del costat de l'evangeli són de menor profunditat. La segona capella d'aquest costat dona accés a l'ossera. La tercera correspon a la porta d'accés al temple. A l'altra banda, en el quart tram, es troba la capella de la Mare de Déu del Rosari, que data de finals del segle xviii i principis del XIX, que presenta dues cossos coberts amb cúpules semiesfèriques. El primer cos és d'ordre compost i el segon amb ordre jònic és el principal. A la façana destaca la portada dedicada a l'Anunciació, com s'observa en el timpà, una Verge amb Nen al mainell i quatre arquivoltes. L'exterior és conopial i les tres interiors apuntades. De les apuntades, la superior presenta verges amb els seus atributs, li segueix una d'àngels músics, cadascun tocant un instrument, i a la interior es veuen les imatges de querubins amb les ales plegades i entrecreuades. Per sobre del conjunt destaca el ràfec de fusta, construït al segle xvi, que l'ha protegit de les inclemències del temps. La torre, que és de planta rectangular, està adossada al segon tram de la nau. El pas entre plantes ho facilita una escala helicoidal. El cos té sis obertures, dos en els costats majors i un en els menors. Referències
Santa Maria, Requena

Santa María (St Mary) is Gothic and Baroque-style, Roman Catholic church located in Requena, Valencia, Spain. The church was begun originally in Isabelline Gothic style in the late 15th century, but work continued until the 18th century. The main gothic portal is highly sculpted with angels, floral motifs, and a scene of the Annunciation in the tympanum. The church lost much of its interior decoration and azulejo tile during and after the Spanish Civil War. The church is also used for concerts. It was declared a national monument in 1931. References
Iglesia de Santa María (Requena)

La iglesia de Santa María es un edificio religioso que se encuentra en la población de Requena (provincia de Valencia, Comunidad Valenciana, España). De estilo gótico y barroco, está dedicado a la Asunción de Nuestra Señora.​​ Es bien de interés cultural con anotación ministerial RI-51-0000978 de 3 de junio de 1931.​​ Emplazamiento Se encuentra situada en el Barrio de la Villa, en la calle de Santa María, aunque también recae a la calle del Colegio. El acceso se realiza por un lateral debido a su posición encajada entre edificios. Está próxima a la iglesia del Salvador.​ A inicios del siglo XXI ya no es encuentra dedicada al culto; se usa para albergar grandes exposiciones y como sala de conciertos.​ Descripción El edificio es de estilo gótico florido isabelino, pero su interior se finalizó al gusto barroco.​ El templo tiene una sola nave, con capillas entre los contrafuertes y acceso lateral. La nave está dividida en cuatro tramos y la cabecera en tres, siendo el último de estos ochavado y más reducido. La cabecera está cubierta con bóveda de crucería y presenta una decoración compleja. La nave es de menor altura que la cabecera.​ La iglesia presenta coro alto a los pies, al que se accede a través de la primera capilla del lado de la epístola, el de la derecha. Las capillas del lado del evangelio son de menor profundidad. La segunda capilla de este lado da acceso al osario. La tercera corresponde a la puerta de acceso al templo.​ En el otro lado, en el cuarto tramo, se encuentra la capilla de Nuestra Señora del Rosario, que data de finales del siglo XVIII y principios del XIX, que presenta dos cuerpos cubiertos con cúpulas semiesféricas. El primer cuerpo es de orden compuesto y el segundo con orden jónico es el principal.​ En la fachada destaca la portada dedicada a la Anunciación, como se observa en el tímpano, una Virgen con Niño en el parteluz y cuatro arquivoltas. La exterior es conopial y las tres interiores apuntadas. De las apuntadas, la superior presenta vírgenes con sus atributos; le sigue una de ángeles músicos, cada uno tocando un instrumento; y en la interior se ven las imágenes de querubines con las alas plegadas y entrecruzadas. Por encima del conjunto destaca el alero de madera, construido en el siglo XVI, que la ha protegido de las inclemencias del tiempo.​ La torre, que es de planta rectangular, está adosada al segundo tramo de la nave. El paso entre plantas lo facilita una escalera helicoidal. El cuerpo tiene seis vanos, dos en los lados mayores y uno en los menores.​ Historia Se comenzó a construir en el siglo XIV, si bien su interior no se remató hasta el XVIII, lo que explica la diferencia de estilos.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de Santa María.
Embassament de Vallat

L'Embassament de Vallat se situa al municipi valencià de Vallat (Alt Millars). Construït en el riu Millars amb una capacitat de 0,6 Hm³, derivant les seues aigües cap a les centrals hidroelèctriques de Vallat i Ribesalbes. La presa pertany a la Confederació Hidrogràfica del Xúquer. Vegeu també Embassament del Sitjar Enllaços externs Confederació Hidrogràfica del Xúquer [1] Arxivat 2017-04-07 a Wayback Machine.
Embalse de Vallat

El embalse de Vallat se sitúa en el municipio de Cirat en la provincia de Castellón, España.​ La finalización de las obras datan del 1 de enero de 1966. El embalse de Vallat provee a la central junto a dos embalses más (Cirat y Ribesalbes). Se construyó para la producción de energía hidroeléctrica en el cauce del río Mijares. El embalse de Vallat esta regulado por la presa de Vallat. Esta presa pertenece a la Confederación Hidrográfica del Júcar. Por el cauce del río se encuentra la Central Hidroeléctrica de Criat esta estructura tiene una pieza fundamental para la conservación de la fauna debido a su construcción adaptada al medio para no agredir el valioso paisaje que le rodea. Estructura En el primer bloque, se encuentran las dos compuertas de aliviadero por donde pasa el agua hasta el bloque de base rectangular donde se sitúan los alternadores.​ El segundo bloque, se abren por medio de un pórtico a menor altura donde albergan los grupos de control. Todo esto se comunica a través del sótano donde se sitúales las turbinas, la cual se encarga de transformar la energía cinética del aguan en energía mecánica. Una vez filtrada por las turbinas para por las tuberías hasta ser retornada al embalse de Ribadalbes Cambio climático El riesgo en el segundo tramo del río Mijares entre el embalse de Árenos y Ribasalbes se presentan 4 embalses que sufren un riesgo muy alto de observar el impacto del cambio climático a corto plazo. Esto se explica ya que la calidad de la vegetación es cada vez más pobre en comparación a otras zonas del río. Esta se basa en matorrales y algunos árboles dispersos.​ Las medidas de adaptación consisten en la restauración de la ribera. Debido a que en este tramo bajó la calidad del agua por diversos vertidos.​ Producción de energía Los resultados económicos de producción de energía en la central hidroeléctrica de Cirat​ Reserva Natural Fluvial El río Mijares es un ejemplo de los ríos de montaña mediterránea. El agua corre formando estrechos arroyos con saltos, cascadas... En el curso del río va haciéndose grande creando diversos canales con un recorrido independiente. Algunos tramos son altos en vegetación. los diversos usos que se les da son; agrícolas, forestales, infraestructuras hidráulicas, barreras transversales...​ Localización Referencias
Alqueria de Julià

L'alqueria de Julià, també anomenada Horta de Julià, se situava a l'horta de València camí cap a Mislata, trobant-se en l'actualitat inserida en la retícula urbana de la ciutat de València (País Valencià) entre l'actual avinguda del Cid i en vell llit del riu Túria, el conjunt té façana als carrers de la Democràcia i de Velázquez i al passeig de la Petxina. Es tracta d'un conjunt agropecuari del segle xvii edificat en estils manierista i barroc. Descripció El conjunt constava d'un edifici i un jardí immediat a l'habitatge. El jardí tenia un laberint i una glorieta al voltant de la qual es disposaven tanques quadrangulars. Després del jardí hi havia una terrassa, a continuació un hort amb un camí central vorejat d'emparrats i a la zona més allunyada de l'habitatge una pineda, resta de la gran pineda Moyà de Campanar. En l'actualitat només es conserva l'alqueria, havent-se perdut l'hort i el jardí. L'edifici, es pot considerar com un dels escassos exemplars conservats d'alqueria valenciana del segle xvii. Consta de planta baixa i primer pis i coincidint amb l'eix de la porta principal una torre de dues altures. La porta principal té una senzilla embocadura de pedra i sobre ella està l'únic balcó de l'exterior, ja que la resta de les obertures són finestres. Al balcó l'obertura es desenvolupa a manera de portada amb pilastres estriades en els costats, sobre les quals se situen mènsules que sustenten un entaulament, en la part superior se situa en frontó partit que alberga una venera. A la façana que dona al jardí s'obre una portada columnes jòniques sobre les quals se situa un entaulament molt ressaltat, amb un frontó corb a la part superior. L'edifici està rematat amb piràmides i boles. A l'interior es disposa un vestíbul amb arc rebaixat en el centre. Les habitacions de planta baixa estan cobertes amb bigues de fusta. En aquesta planta es desenvolupa un sòcol de rajoles de finals del segle xvii, en l'entrada es representa, també en taulelleria, un Ecce Homo segons la iconografia tradicional. Les diferents dependències de la planta superior conserven les decoracions dels sostres a base de motllures geomètriques i petxines en les cantonades. Cal destacar una de les estades coberta amb un esgrafiat amb motius vegetals i fantàstics, sent un dels pocs exemples que es conserven en interiors d'habitatges, bona mostra del floriment d'aquesta tècnica en la València de finals del segle xvii. Referències El contingut d'aquest article incorpora material de la declaració del Bé d'Interés Cultural publicat en el DOGV N º 5614, el 5 d'octubre de 2007 (text), que es troba en el domini públic de conformitat amb el que disposa l'article 13 de la Llei de Propietat Intel·lectual espanyola Enllaços externs Fitxa de l'edifici a la Biblioteca de Patrimoni Informació sobre l'alqueria de l'Ajuntament de València
Alquería de Juliá

La Alquería de Juliá, también llamada Huerta de Juliá, se situaba en la huerta de Valencia camino hacia Mislata, encontrándose en la actualidad en la retícula urbana de la ciudad de Valencia (España) entre la actual Avenida del Cid y el viejo cauce del río Turia, el conjunto tiene fachada a las calles Democràcia, Velázquez y Paseo de la Pechina. Se trata de un conjunto agropecuario del siglo XVII edificado en estilos manierista y barroco. Descripción El conjunto constaba de un edificio y un jardín inmediato a la vivienda. El jardín tiene un laberinto y una glorieta alrededor de la cual se disponen setos cuadrangulares. Tras el jardín existía una terraza, y a continuación un huerto con un camino central bordeado de emparrados y en la zona más alejada de la vivienda un pinar resto de la gran pinada Moyá de Campanar. En la actualidad solo se conserva la alquería, habiéndose perdido el huerto y el jardín. El edificio, se puede considerar como uno de los escasos ejemplares conservados de alquería valenciana del siglo XVII. Consta de planta baja y primer piso y coincidiendo con el eje de la puerta principal una torre de dos alturas. La puerta principal tiene una sencilla embocadura de piedra y sobre ella está el único balcón del exterior, ya que el resto de los vanos son ventanas. En el balcón, el vano se desarrolla a modo de portada con pilastras estriadas en los lados, sobre las que se sitúan ménsulas que sustentan un entablamento, en cuya parte superior se sitúa en frontón partido que alberga una venera. En la fachada recayente al jardín se abre una portada con columnas jónicas sobre las que se sitúa un entablamento muy resaltado, con un frontón curvo en la parte superior. El edificio está rematado con pirámides y bolas. En el interior se dispone un zaguán con arco rebajado en el centro. Las habitaciones de la planta baja están cubiertas con vigas de madera. En esta planta se desarrolla un zócalo de azulejos de finales del siglo XVII. En la entrada se representa, también en azulejería, un Ecce Homo según la iconografía tradicional. Las distintas dependencias de la planta superior conservan las decoración de los techos a base de molduras geométricas y conchas en las esquinas. Cabe destacar una de las estancias cubierta con un esgrafiado con motivos vegetales y fantásticos, siendo uno de los pocos ejemplos que se conservan en interiores de viviendas, buena muestra del florecimiento de esta técnica en la Valencia de finales del siglo XVII. Referencias Este artículo incluye contenido derivado de una disposición relativa al proceso de protección, incoación o declaración de un bien cultural o natural publicada en el DOGV n.º 5614 el 5 de octubre de 2007 (texto), el cual está libre de restricciones conocidas en virtud del derecho de autor de conformidad con lo dispuesto en el artículo 13 de la Ley de Propiedad Intelectual española. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Alquería de Juliá. Ficha del edificio en la Biblioteca de Patrimonio Información sobre la alquería en la página del Ayuntamiento de Valencia
Аликанте (провинция)

Алика̀нте (на испански: Alicante; на каталонски: Alacant) е провинция в Югоизточна Испания, част от автономна област Валенсия. Граничи с областта Мурсия и провинция Албасете на запад, с провинция Валенсия на север и със Средиземно море на изток. Административен център е град Аликанте. Други големи градове са Елче, Дения, Бенидорм, Калпе, Алкой, Торевиеха и Ориуела; в Аликанте се намира и туристическият център Дения.
Provincie Alicante

Provincie Alicante či Alacant (španělsky Provincia de Alicante, katalánsky Província d'Alacant) je jednou z provincií Španělska. Je nejmenší a nejjižnější ze tří provincií Valencijského společenství (zároveň je nejjižnější oblastí, kde je vedle španělštiny úředním jazykem také katalánština), co do počtu obyvatel (přibližně 1,99 milionu obyvatel) se však vyšplhala na páté místo na celošpanělské úrovni. Na severu sousedí s provincií Valencia, na severozápadě s provincií Albacete, na západě s Murcijským společenstvím, nejdelší „hranici“ má se Středozemním mořem. Jde o jednu z nejhornatějších provincií Španělska. Obyvatelstvo a sídla Provincie Alicante drží prvenství v podílu imigrantů na obyvatelstvu, který zde dosahuje 23,3 % (INE, 2008), což je dvojnásobek španělského průměru. Ze 440 000 cizinců tvořili přibližně čtvrtinu občané Spojeného království, zbytek pak občané dalších zemí Evropské unie, Jihoameričané a Maročané. Provincie je jednou z nejurbanizovanějších ve Španělsku a pobřeží je mnohde lemováno nehodnotnou souvislou zástavbou převážně rekreačních objektů. Okolí měst Alicante a Elche tvoří s více než 760 000 obyvateli jednu z nejlidnatějších metropolitních oblastí Španělska. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Alicante na Wikimedia Commons Oficiální stránky
Alicante (provins)

Alicante (spansk) eller Alacant (valenciansk) er den sydligste af tre provinser i den autonome region Valenciana i Spanien. Provinshovedstaden er byen Alicante. Alicante grænser til provinserne Murcia i sydvest, Albacete i vest og Valencia i nord. I øst grænser Alicante til Middelhavet. Alicante ligger ved den såkaldte Costa Blanca, og er et populært rejsemål for turister. Kendte rejsemål ud over hovedstaden Alicante er Torrevieja og Benidorm. Eksterne henvisninger Officiel webside
Provinz Alicante

Die an der spanischen Levanteküste gelegene Provinz Alicante (valencianisch und kooffiziell Alacant) ist eine zur Region bzw. autonomen Gemeinschaft Valencia (Comunitat Valenciana) gehörende Provinz. Sie hat 1.991.259 Einwohner (Stand: 2024). Hauptstadt ist die Stadt Alacant/Alicante. Zu den wichtigsten Städten der Provinz gehören neben der Hauptstadt unter anderem Elx/Elche, Torrevieja, Orihuela, Villena, la Vila Joiosa/Villajoyosa, Benidorm, Altea, Alcoi/Alcoy, Xàbia/Jávea und Dénia, die nördlichste Stadt der Provinz. Die Mittelmeerküste der Provinz ist bekannt als Costa Blanca („Weiße Küste“). Die Provinz ist mit 130 Stellen das Zentrum der Felsmalereien in der spanischen Levante. Bevölkerungsentwicklung der Provinz Verwaltungsgliederung Comarcas Gerichtsbezirke Größte Orte Stand: 2024 Kleinste Gemeinde ist Tollos mit 32 Einwohnern. Feste und Feiertage Mauren und Christen von Alcoy Hogueras de San Juan Misterio de Elche Moros y Cristianos Weblinks Diputación de Alicante Conjuntos históricos-artísticos in der Provinz Alicante Einzelnachweise
Alicante (pokrajina)

Alicante (valencijski: Alacant) je španjolska provincija, na južnom dijelu autonomne zajednice Valencijska Zajednica. U pokrajini živi 1.868.438 stanovnika (1. siječnja 2014.), a prostire se na 5.816 km². Pokrajine je dobila naziv prema svome glavnom gradu Alicanteu. Službeni jezici su španjolski i valencijsko narječje. Gradovi s više od 50.000 stanovnika u pokrajini su: Alicante (322.673), Elche (222.422), Torrevieja (94.006), Orihuela (80.468), Benidorm (69.058 inhab.), Alcoy (60.700), i Elda (55.289). Izvori Vanjske poveznice Službene stranice
Alicante (tartomány)

Alicante tartomány (katalánul: Província d'Alacant, spanyolul: Provincia de Alicante) egy tartomány Spanyolországban, Valencia autonóm közösségben. Lakosainak száma 1 991 259 fő (2024). Alicante Valencia, Albacete és Murcia Province tartományokkal határos. Képgaléria Népesség Jegyzetek További információk Hivatalos oldal
Provincia di Alicante

Alicante (Alacant in valenciano) è una provincia della Comunità Valenciana, nella Spagna orientale. Geografia Confina con la comunità autonoma di Murcia a sud-ovest, con la Castiglia-La Mancia (provincia di Albacete) a nord-ovest, con la provincia di Valencia a nord e con il mar Mediterraneo a est. La superficie è di 5 817 km², la popolazione nel 2023 era di 1 974 438 abitanti. Il capoluogo è Alicante (379 000 ab.), altri centri importanti sono Elche (238 285 ab.), Torrevieja (91 730 ab.), Orihuela (82 425 ab.) e Benidorm (72 184 ab.). Comarche della provincia di Alicante La provincia di Alicante è suddivisa in nove comarche: Feste Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Alicante Wikivoyage contiene informazioni turistiche su Alicante Collegamenti esterni Sito ufficiale, su diputacionalicante.es. Alicante (provincia), su sapere.it, De Agostini. (EN) Vicente Rodriguez, Alicante, su Enciclopedia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc. (CA) Provincia di Alicante, su Gran Enciclopèdia Catalana, Grup Enciclopèdia Catalana.
Alicante (provincie)

Alicante (Valenciaans: Alacant) is de zuidelijkste provincie van de autonome regio Valencia in Spanje. De provincie is gelegen aan de Middellandse Zee en heeft als hoofdstad de stad Alicante. Alicante heeft 2.033.566 inwoners (2025) verdeeld over 141 gemeenten. Daarmee is dit een van de Spaanse provincies met de grootste bevolkingsdichtheid. Industrie Belangrijke industrieën in Alicante zijn de schoenindustrie, de textielindustrie, de vervaardiging van amandelnoga, speelgoed en consumptie-ijs. Daarnaast speelt toerisme een grote rol in Alicante. Historie In de 14e eeuw werd Alicante definitief opgenomen in het Koninkrijk Valencia. Daarvóór werd Alicante overheerst door de Arabieren. In de 18e eeuw werd een centralistisch bewind ingesteld door de Spaanse monarchie. De naam Alicante (Alacant in het Valenciaans) zou afgeleid zijn van het Arabische Allah Kanth hetgeen Land van God betekent. Bezienswaardigheden Natuur Alicante heeft zes natuurparken: La Font Roja (bij Alcoy en Ibi) Peñón de Ifach (bij Calpe) Montgó (bij Dénia en Jávea) Salinas de Santa Pola (bij Santa Pola) Lagunas de la Mata y Torrevieja (bij Torrevieja) El Honde de Elche. Daarnaast zijn er de zeereservaten van het eiland Tabarca, de Kaap van La Nao en de Kaap van San Antonio. Steden/dorpen Diverse bezienswaardigheden in de stad Alicante, zie aldaar. Het bergdorp Guadalest. Bestuurlijke indeling De provincie Alicante bestaat uit 9 comarca's die op hun beurt uit gemeenten bestaan. De comarca's van Alicante zijn: Hoya de Alcoy Condado de Cocentaina Marina Alta Marina Baja Alto Vinalopó Medio Vinalopó Bajo Vinalopó Campo de Alicante Vega Baja del Segura Zie voor de gemeenten in Alicante de lijst van gemeenten in provincie Alicante. Demografische ontwikkeling Bron: INE Opm: Bevolkingscijfers in duizendtallen
Alicante (prowincja)

Alicante (hiszp. Provincia de Alicante; kat. Província d’Alacant) – prowincja we wspólnocie autonomicznej Walencji w Hiszpanii. Graniczy z prowincją Walencja od północy, ze wspólnotą autonomiczną Murcji i prowincją Albacete od zachodu. Prowincję oblewa Morze Śródziemne od południowego wschodu. Podział administracyjny W skład prowincji wchodzą następujące comarki: Alacantí Alcoià Alto Vinalopó (hiszp.) / Alt Vinalopó (wal.) Baix Vinalopó Comtat Marina Alta Marina Baixa Vega Baja (hiszp.) / Baix Segura (wal.) Vinalopó Medio (hiszp.) / Vinalopó Mitjà (wal.) Przypisy