Església de la Mare de Déu de la Pietat (Alpont)

L'església de la Mare de Déu de la Pietat és un temple catòlic que se situa en la localitat espanyola d'Alpont, a la província de València, a la comarca de La Serrania. L'església presenta una protecció per estar declarada, de manera genèrica, com a Bé de rellevància local per la Generalitat Valenciana amb IGPCV 46.036-9999-000012. Descripció La construcció de l'església, que es troba sota l'advocació de la Mare de Déu de la Pietat, es remuntaria a la segona meitat del segle XIV. D'estil gòtic, apareix esmentada en el segle xiv volum del Diccionari geogràfic-estadístic-històric d'Espanya i les seves possessions d'Ultramar de Pascual Madoz, en l'entrada corresponent a Alpont, de la següent manera:El temple presenta nau única i per a alguns autors la seva construcció va abastar des dels començaments en el XIII, fins a la seva finalització en el XV. Per a aquests autors, després de la presa de la vila per Jaume I en 1236, i per ordre del monarca, es va procedir a "purificar" la mesquita i a iniciar la construcció en el seu lloc una església dedicada a la Verge. Aquest llarg període de construcció, fa que l'arquitectura del temple variï segons les diferents èpoques en les quals ha edificant, al mateix temps que ha anat sofrint també al compàs de la història remodelats, afegits i restauracions diverses. Per això podem trobar en el temple diferents estils arquitectònics i detalls artístics. Presenta un campanar octogonal alberga les restes més antigues del segle XIV. El perímetre i l'altura del campanar són curiosament iguals. Al campanar poden observar-se les restes d'un rellotge de sol, el gnòmon del qual no guarda l'orientació adequada, i les línies horàries són pràcticament inexistents, encara que encara pot apreciar-se com estaven llaurades en la pedra de la torre i després en una capa de morter que la cobria. Presenta una capella de la Comunió que és un. afegit que es va realitzar en el segle XVII. Retaule major En el seu interior podem trobar escultures, pintures i retaules. De fet part de les pintures que formaven un dels retaules (el que estava en l'altar major, i que ara és a l'església de San Miguel Arcàngel del Collado), s'hi hagi al Museu de Saragossa. Quan a la fi del segle XVIII es va procedir a ampliar el temple, va caldre modificar la seva capçalera, el va suposar el trasllat del retaule a l'església de Sant Miquel Arcàngel del llogaret de El Collado. Dos de les seues taules es conserven en el Museu de Saragossa on van ingressar en 1941. Una altra està en la col·lecció John G. Johnson que des de la dècada de 1980 forma part del Museu d'Art de Filadèlfia. Aquest retaule tenia cinc carrers i estava dedicat a la Verge, tenint una talla de la imatge de la mare de Crist, en la zona de la presidència del retaule. Es creu que aquesta talla és la que es conserva a l'església de Corcolilla. Al carrer central se situaven les taules dedicades a la dormició de Maria, La coronació de la Verge. A dalt del tot, El Calvari. En la zona superior, s'observaven quatre compartiments dedicats a la infància de Crist i la resta als gojos. Al costat d'aquests (en el costat dret del cos del retaule en el primer pis), és on es trobaven les dues taules que estan en el de Museu de Saragossa, les quals representen la fugida a Egipte i la matança dels innocents, tots dos relats basades en els evangelis apòcrifs. Encara que no existeix documentació que asseguri la seva autoria, els autors plantegen diferents hipòtesis: algunes de les taules s'assemblen a la manera de treballar del taller del pintor Lorenzo Zaragoza, natural de Cariñena; uns altres indiquen que podria ser obra d'un deixeble de Francisco Serra, nebot del pintor Jaime Serra; recents estudis afirmen que per les característiques de les taules, com són el to general del retaule, especialment el dibuix; podrien atribuir-se Maestro de Villahermosa, o fins i tot que participés el pintor Miguel Alcanys. Altres autors considerin que van poder participar els artistes Marçal de Sas i Starnina en la pròpia predel·la del retaule. Des d'un punt de vista artístic, pot considerar-se com una obra de transició entre el gòtic, amb certa influència italogótica, a l'estil gòtic internacional. Destaca delicada expressivitat i la seva policromia. En La fugida a Egipte, es plasma el viatge de Josep i Maria a Egipte amb el nounat en braços, i l'escena compta amb la presència d'una bona dona de Betlem (vestida a la moda de les dones de finals del segle XIV), anomenada Salomé (que és considerada com la dona que va fer de comare a Maria), que només apareix en un passatge apòcrif de la infància de Crist titulat Història de Josep el Fuster. En La matança dels innocents, mostra una escena a l'interior d'un palau, però malgrat això pot observar-se al fons l'arquitectura d'una ciutat. En l'escena uns soldats arrenquen els nens dels braços de les seves mares per a executar-los. Les mares prostrades als peus d'Herodes (que es representa assegut en un tron d'arquitectura gòtica) demanen clemència i es prostren davant Herodes. Referències Bibliografia Madoz, Pascual. «Alpuente». A: Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar. II, 1845. Martínez Hurtado, Sofía (2000). «Restauración de la capilla de la Comunión de la iglesia parroquial de Alpuente». Ars Longa: cuadernos de arte (9-10): 281-289. ISSN 1130-7099.