NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Estació d'Albal

Albal és una estació ferroviària que dona servici al municipi homònim, a la província de València. L'estació dona servici a les línies C-1 i C-2 del nucli de Rodalia de València. Se situa al Carrer Núm. 9 al costat del polígon industrial del municipi i a 600 metres del nucli urbà. En l'actualitat les obres han finalitzat. Fon greument afectada a conseqüència de les inundacions esdevingudes a la província de València i si bé, en un inici s'esperava la seua obertura a la fi de gener de 2025, finalment es va endarrerir fins al 11 de febrer. Situació ferroviària L'estació està situada en el p.k. 104,1 de la línia d'ample ibèric La Encina-València entre les estacions de Catarroja i Silla a una altitud de 6 metres sobre el nivell de la mar. Per via fèrria, es troba a escassos 800 metres de l'estació de Catarroja. Servicis ferroviaris Rodalia Els trens de les línies C-1 i C-2 de Rodalia València tenen parada en l'estació. Ho fan a raó d'1 a 3 trens per hora segons la franja horària. Altres servicis L'estació compta amb un aparcament dissuasiu de més de 70 places i servici de la línia 186 de Metrobús, que la connecta amb el nucli urbà d'Albal, Catarroja, Massanassa, Benetússer, Picanya, Paiporta i Torrent. Referències
Estación de Albal

Albal es una apeadero ferroviario que da servicio al municipio homónimo, en la provincia de Valencia.​ Las líneas C-1 y C-2 del núcleo de Cercanías de Valencia tienen parada en la estación. Se sitúa en la Calle Nº 9 junto al polígono industrial del municipio y a 600 metros del casco urbano. Fue gravemente afectada a consecuencia de las inundaciones acontecidas en la provincia de Valencia y si bien, en un inicio se esperaba su apertura a finales de enero de 2025, finalmente se atrasó hasta el 11 de febrero.​ Situación ferroviaria La estación se encuentra situada en el p.k. 104,1 de la línea de ancho ibérico La Encina-Valencia entre las estaciones de Catarroja y Silla a una altitud de 6 metros sobre el nivel del mar. Por vía férrea, se encuentra a escasos 800 metros de la estación de Catarroja. Servicios ferroviarios Cercanías Los trenes de las líneas C-1 y C-2 de Cercanías Valencia tienen parada en la estación. Lo hacen a razón de 1 a 3 trenes por hora según la franja horaria. Otros servicios La estación dispone de un aparcamiento disuasorio y cuenta con las líneas 186A y 186B de MetroBus Valencia, que conectan la estación con el núcleo poblacional y varios municipios de la Huerta Sur.​​ Referencias Enlaces externos Página oficial de Cercanías Valencia en la web de Renfe
Capilla del antiguo colegio San Pablo

La capilla del antiguo colegio San Pablo en la ciudad de Valencia (España) está situada en la calle Xàtiva y fue construida entre los siglos XVII y XVIII. Se encuentra situada dentro del actual Instituto Lluís Vives. Recién establecida la Compañía de Jesús, San Ignacio de Loyola a instancias de Juan Jerónimo Domenech, Canónigo de Valencia, autorizó la construcción de un Colegio de Jesuitas, el primero en España. La Fundación de este se realizó en 1562, denominándose Colegio de San Pablo Apóstol y con el tiempo se le añadió un seminario para nobles cuyos colegiales residían permanentemente en él. De todo ello subsiste el claustro o patio de colegio, de arcos de medio punto sobre columnas toscanas. Dicho patio fue reproducido por Sorolla como uno de los rincones artísticos de Valencia en su cuadro "el patio del instituto". A la planta antigua se le han añadido otras dos, de traza actual aunque adaptadas al conjunto arquitectónico antiguo. La Iglesia es de planta rectangular de 26 metros de longitud por 10 de anchura y 15 de altura, total 8,27 hasta la cornisa. Tiene seis capillas entre los contrafuertes. Del edificio destacan, asimismo, las dos monumentales escalinatas. Véase también Instituto Lluís Vives Referencias Este artículo incorpora material procedente de la página web de la Federación Valenciana de Municipios y Provincias, que mediante una autorización permitió agregar contenido e imágenes y publicarlos bajo licencia GFDL. Bibliografía GAVARA PRIOR, J. J., Antiguo Colegio de San Pablo -Instituto Luis Vives- (Valencia), en Monumentos de la Comunidad Valenciana, tomo X, pàgs. 238-245, València 1995.
Castell de Relleu

El Castell de Relleu és al municipi de Relleu (a la Marina Baixa, País Valencià). Es troba sobre un tossal de 440 metres d'altura, a prop del nucli urbà. Té planta poligonal irregular i una superfície d'uns 600 metres quadrats. El contorn ve delimitat per llenços de diverses tipologies constructives, com tapials de gran duresa, sobre murs de maçoneria. A l'interior es troben restes d'edificacions i un aljub. Al llenç d'un tram del mur extern es pot trobar el llindar del buit de pas. Els aspectes ornamentals són inexistents. Si hi va haver algun detall, en l'actualitat és desaparegut o, al contrari, podria ésser ocult a les capes del rebliment, el qual és considerable. Referències Enllaços externs Fitxa BIC de la Direcció General del Patrimoni Cultural Valencià
Castillo de Relleu

El Castillo de Relleu se encuentra en el municipio de Relleu, en la provincia de Alicante (España). Se eleva sobre una colina de 440 metros de altura, cerca del núcleo urbano. Tiene planta poligonal irregular y una superficie de unos 600 metros cuadrados. El contorno viene delimitado por lienzos de diversas tipologías constructivas, como tapiales de gran dureza, sobre muros de mampostería. En el interior se encuentran restos de edificaciones y un aljibe. En el lienzo de un tramo del muro externo se puede encontrar el umbral del hueco de paso. Los aspectos ornamentales son inexistentes. Si hubo algún detalle, en la actualidad está desaparecido o, al contrario, podría estar oculto en las capas del relleno, el cual es considerable. Véase también Bienes de interés cultural de la provincia de Alicante Referencias
Edifici de Les Cigonyes

L'edifici de "Les Cigonyes" o també Casa de les Cigonyes, és un edifici ubicat a la Plaça de la Independència de la ciutat de Castelló de la Plana, Plana Alta, País Valencià. Aquest edifici residencial plurifamiliar forma part d'un conjunt d'edificis que defineixen un llenç de façana de la plaça, reflex de l'arquitectura de principis de segle a Castelló. La situació de l'edifici dins l'entorn de la plaça fa que destaque sobre els altres inclús des de diferents perspectives, degut als seus colors cridaners i per la seua vàlua arquitectònica. L'edifici de "Les Cigonyes", potser és el més destacat del seu entorn pel seu llenguatge colorista de tipus modernista. Construït en 1912, s'atribueix a l'arquitecte castellonenc Godofredo Ros de Ursinos. Forma part de l'àmbit delimitat pel Pla Especial de Protecció Ribalta-Tetuán, per la qual cosa presenta un grau de protecció. Edifici Es desenvolupa en tres plantes més una andana, amb una àmplia façana on es diferencia clarament la planta baixa de les superiors. La planta baixa s'estructura en tres buits resctangulars acabats en arcs de mig punt disposats simètricament, destacant per la seua major grandària el buit central, on se situa l'accés als habitatges. Aquest tram de façana té un acabat amb un parament llis i un sòcol corregut de pedra en la part inferior. Les plantes superiors constitueixen un llenç ben organitzat compositivament a través de quatre buits verticals oberts a balcons de ferro decorats amb motius modernistes. Aquestos buits se separen per unes amples pilastres decorades amb ceràmica blava que introdueixen una escala de major proporció en l'alçat en unificar l'aspecte de les plantes superiors. Les pilastres es rematen amb dues petites columnes tornasolades sobre les quals hi ha poms amb forma de bulb. En l'inici de les pilastres, a la part superior de la planta baixa, apareix una decoració policroma amb imatges de cigonyes, tret que dona nom a l'edifici. La banda superior de les golfes rep una atenció ornamental major, els òculs formen part d'una peça rectangular de contorn sinuós i decorada amb motius vegetals en relleu amb peces ceràmiques de colors cridaners. Referències VV.AA. (Ana Portales Mañanós) Registro de Arquitectura del Siglo XX en la Comunidad Valenciana ISBN 84-87233-38-4
Casa de las Cigüeñas

La Casa de las Cigüeñas​ (Casa de les Cigonyes en valenciano) está ubicada en la plaza de la Independencia número 7 de Castellón de la Plana, España, en un entorno característico de la ciudad. Este edificio residencial plurifamiliar forma parte de un conjunto de edificios construidos en la época de gran valor arquitectónico que definen un lienzo de fachada reflejo de la arquitectura de principios de siglo en Castellón. La situación del edificio en el entorno de la plaza hace que se perciba desde numerosas perspectivas, no pasando desapercibido por sus llamativos colores y por su gran valor arquitectónico. La casa de "Les Cigonyes" es quizás la más destacable del entorno por su lenguaje colorista de carácter modernista valenciano.​ Este edificio construido en 1912 se le atribuye al arquitecto castellonense Godofredo Ros de Ursinos. Descripción Se desarrolla en tres plantas y desván en una amplia fachada en la que se diferencia claramente la planta baja de las superiores. La planta baja se resuelve con tres huecos rectangulares acabados con arcos de medio punto dispuestos simétricamente destacando por su mayor dimensión el hueco central en el que se sitúa el acceso. Este tramo de fachada tiene un acabado de paramento liso y un zócalo corrido de piedra en la parte inferior. Las plantas superiores constituyen un lienzo muy bien organizado compositívamente a través de cuatro huecos verticales abiertos a balcones de hierro decorados con motivos modernistas. Estos huecos se separan por unas amplias pilastras decoradas en cerámica azul que introducen una escala de mayor proporción en el alzado al unificar las plantas superiores. Las pilastras se rematan con dos pequeñas columnas tornasoladas sobre las que se apoyan pomos bulbosos. En el inicio de las pilastras, en la parte superior de la planta baja aparece una decoración policromada con imágenes de cigüeñas, que dan el nombre a este edificio. La banda superior del desván es objeto de gran ornamentación. Los óculos forman parte de una pieza rectangular de contorno sinuoso adornada con motivos vegetales en relieve con piezas cerámicas de colores vistosos. Se encuentra muy próximo a la casa Alcón, del mismo autor y también de estilo modernista. Referencias VV.AA. (Ana Portales Mañanós) Registro de Arquitectura del Siglo XX en la Comunidad Valenciana ISBN 84-87233-38-4 Véase también Casa Alcón Modernismo valenciano Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Casa de las Cigüeñas.
Ermita de Sant Joan (Dénia)

L'ermita de Sant Joan és en el municipi de Dénia (Marina Alta, País Valencià), en el vessant meridional del Montgó. S'hi accedeix pel camí del Pou de la Muntanya, o pel camí de Santa Llúcia. La tipologia de l'ermita s'inscriu dins de les anomenades ermites o esglésies de conquesta, construïdes entre els segles XIII al xv, arribant fins segle xvi. Es tracta d'una construcció menuda de planta rectangular, de nau única sostinguda per arcs apuntats de diafragma, murs perimetrals de càrrega i coberta a dues aigües sobre una estructura de fusta. En dates posteriors, probablement en la segona meitat del segle xvi, s'afegí un atri a la façana principal. Aquest atri o pòrtic té un buit central rematat amb un arc de mig punt i dos laterals allindanats (rectes) i més estrets, separats per pilars octogonals. Es tracta de la disposició anomenada com serliana, recurs arquitectònic del Renaixement, teoritzat per primera vegada per Sebastiano Serlio, de qui pren el nom. En la part posterior existeix una dependència destinada a sagristia. La festa se celebra el divendres, dissabte i diumenge més pròxims al 24 de juny. Pels voltants de l'ermita es reparteix tomacat, coca dolça i mistela, junt amb altres activitats com revetlles, focs artificials, jocs populars, etc. Aquestos actes acaben amb una missa solemne. Referències Bibliografia Aquest article incorpora material procedent de la pàgina web de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, que mitjançant una autorització va permetre agregar contingut i imatges i publicar-los sota llicència GFDL. Enllaços externs Fitxa de l'ermita a la Biblioteca de Patrimoni Informació sobre les ermites de Dénia Arxivat 2007-05-16 a Wayback Machine.
Ermita de San Juan (Denia)

La ermita de San Juan (Sant Joan en idioma valenciano) en el municipio de Denia (Provincia de Alicante, España) está situada en la vertiente meridional del Montgó. Se accede por el camino del "Pou de la Muntanya", o bien, por el camino de "Santa Llucia". La ermita se inscribe dentro del mundo de las Ermitas de Conquista, que se construyen entre los siglos XIII al XV e, incluso, el XVI. Se trata de una pequeña construcción de planta rectangular, de nave única dividida en el interior por arcos apuntados diafragma, muros perimetrales de carga y cubierta a dos aguas sobre estructura leñosa. Con posterioridad, posiblemente entre los siglos XVI y XVII se procedió a ampliar mediante un atrio la fachada principal, con un vano de hueco central rematado en arco de medio punto y dos laterales más estrechos, separados ambos por pilares de planta octogonal. Se trata de la disposición conocida como serliana, permitiendo esto fechar la ampliación aproximadamente. En la parte trasera existe una dependencia destinada a sacristía. La fiesta se celebra el viernes, el sábado y domingo más próximo al 24 de junio. En los alrededores de la ermita se reparte "tomacat", "coca dolça" y mistela, realizándose eventos tales como: verbenas, juegos artificiales, juegos populares, etc. Finalizan los actos con una misa solemne en la ermita. Referencias Este artículo incorpora material procedente de la página web de la Federación Valenciana de Municipios y Provincias, que mediante una autorización permitió agregar contenido e imágenes y publicarlos bajo licencia GFDL.
Ermita de Sant Roc de Ternils

L'ermita de Sant Roc de Ternils està al municipi de Carcaixent (la Ribera Alta, País Valencià), és l'edifici més antic conservat al poble. Més exactament està ubicada al terme de l'antic lloc de Ternils, a poca distància de Carcaixent en direcció sud. Aquest lloc va anar despoblant-se i va desaparèixer ja en el segle xvi, degut a epidèmies i a riuades contínues, i els habitants passaren a Cogullada i Carcaixent. Fou l'antiga església de Ternils, la qual, a més, va ser la primera església cristiana instal·lada en tota l'horta de Carcaixent. Tingué l'advocació primitiva a sant Bartomeu. Després del despoblament i el trasllat de la parròquia a Carcaixent (1573) l'església queda reduïda a l'ermita que és com es coneix en l'actualitat. És d'estil gòtic, construïda en el segle xiii arran de la conquesta cristiana. És, doncs, d'estil gòtic inicial, de transició del romànic al gòtic, enquadrada dins del conjunt de temples anomenats esglésies de la reconquesta. És una construcció senzilla que consta d'una nau única rectangular de 20,5 x 9,20 metres, amb cinc arcs interiors apuntats i recolzat en mènsules, la capçalera és rectangular i sobresurt en planta. A l'exterior destaquen els contraforts i la coberta a dues aigües amb teula. Aquesta coberta crea per damunt dels contraforts una cornisa d'estil mudèjar, que combina dos colors de rajoles i alterna peces disposades en cantó amb altres disposades horitzontalment i en dent de serra. La façana se situa als peus del temple, on s'allotja la portada d'arc de mig punt, realitzada amb dovelles desiguals de carreus amb grans salmeres que es recolzen en impostes de les quals sorgeixen uns semifusts senzills fins al sòl. Sobre la dovella central se situa una lluerna que il·lumina l'ermita. La façana es va reformar al segle xvii afegint un remat ondulat de tipus barroc, amb una petita espadanya. A l'interior té el sostre de fusta al descobert, amb la decoració original de l'època de formes geomètriques i escuts romboidals amb les quatre barres roges i grogues. A l'interior hi ha una pintura mural gòtica que va estar restaurada el 2023. En la dècada dels 80 es trobava en estat de semiruina i es procedí a la seua rehabilitació per l'Ajuntament de Carcaixent, sobre la base del projecte dels arquitectes Julián Esteban Chapapría i José Manuel Sant Joan. Actualment té ús com a auditori. Detalls constructius Referències Aquest article incorpora material procedent de la pàgina web de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, que mitjançant una autorització va permetre agregar contingut i imatges i publicar-los sota llicència GFDL. Enllaços externs Fitxa a la Biblioteca de Patrimoni
Ermita de San Roque de Ternils

La ermita de San Roque de Ternils en el municipio de Carcagente (Valencia) España es el edificio más antiguo que se conserva en el municipio. De estilo gótico valenciano, fue construida en el siglo XIII. La ermita está situada en el término de la desaparecida población de Ternils, a poca distancia de Carcagente en dirección sur. Ternils fue despoblándose y desapareció como tal en el siglo XVI. Es, en realidad, la antigua iglesia de Ternils, que fue además la primera parroquia cristiana instalada en toda la Huerta de Carcagente. Dedicada en principio a San Bartolomé, queda después, con la despoblación, reducida a Ermita (como se conoce actualmente). Construida a raíz de la conquista cristiana, es pues, de estilo gótico inicial (es la época de transición del románico al gótico), una de las llamadas "Iglesias de la Reconquista". Es una construcción sencilla, compuesta de una nave única rectangular, con cuatro arcos interiores apuntados, con la cabecera rectangular que sobresale en planta. Al exterior destacan los contrafuertes, y la cubierta a dos aguas con teja. La cubierta crea por encima de los contrafuertes una cornisa de estilo mudéjar que combina dos colores de ladrillo y alterna piezas de canto con otras dispuestas horizontalmente y en diente de sierra. La fachada se sitúa a los pies de la ermita. El acceso se realiza a través de una portada con arco de medio punto realizada con amplias dovelas desiguales de sillería con grandes salmeres que apean en impostas de las que surgen unos semifustes sencillos hasta el suelo. Sobre la dovela central se sitúa un tragaluz que ilumina la ermita. Al interior tiene el techo de madera al descubierto, con una decoración original de la época con formas geométricas y rombos con las cuatro barras rojas y amarillas. El año 2022 se empezó la intervención para la recuperación de los frescos originales de la ermita,​ la obra representa una Última Cena fechada en el siglo XV.​ Referencias Este artículo incorpora material procedente de la página web de la Federación Valenciana de Municipios y Provincias, que mediante una autorización permitió agregar contenido e imágenes y publicarlos bajo licencia GFDL.
Ermita de Sant Vicent de Catí

L'Ermita de Sant Vicent de Catí (Alt Maestrat, País Valencià) és un edifici religiós que es va començar a construir en 1610, en el més alt de la Serra de Sant Vicent. L'obra es va acabar en 1618 i la primera missa es va celebrar en 1620. Des d'ella s'observa una magnífica panoràmica que abasta des del poble de Xert fins a l'ermita de Santa Bàrbara de Tírig. Presenta un aspecte sòlid i auster per la construcció en maçoneria i sòlids contraforts. L'edifici té 20 m de llarg i 7 d'ample. Té l'escut del picapedrer Pedro del Sol, tres petites finestres laterals a l'est i un afronti a l'altar major, prop de la porta per a poder veure bé la imatge del sant. El sostre està construït a doble vessant. Hi ha una casa per a l'ermità adossada a la paret dreta de la qual només queda la façana. L'interior és d'una sola nau, de planta rectangular. L'espai queda dividit en tres trams per dos arcs de traçat lleugerament apuntats que arrenquen del mateix mur. En la capçalera se situa la capella major. Referències Web d'informació sobre Catí
Ermita de San Vicente (Catí)

La ermita de San Vicente de Catí (Alto Maestrazgo) es un edificio religioso que se empezó a construir en 1610, en el más alto de la Sierra de San Vicente perteneciente a la población de Catí. La obra se terminó en 1618 y la primera misa se celebró en 1620. Desde ella se observa una magnífica panorámica que abarca desde el pueblo de Chert hasta la ermita de Santa Bárbara de Tírig. Edificio Presenta un aspecto sólido y austero para la construcción en mampostería y sólidos contrafuertes. El edificio tiene 20 m de largo y 7 de ancho. Tiene el escudo del cantero Pedro del Sol, tres pequeñas ventanas laterales al este y una frente el altar mayor, cerca de la puerta para poder ver bien la imagen del santo. El techo está construido a doble vertiente. Hay una casa para el ermitaño adosada a la pared derecha de la que solamente queda la fachada. El interior es de una sola nave, de planta rectangular. El espacio queda dividido en tres tramos por dos arcos de trazado ligeramente apuntados que arrancan del mismo muro. En la cabecera se sitúa la capilla mayor. Enlaces externos http://www.catimenu.com/ Web de información.
Ermita de Santa Anna de Catí

L'Ermita de Santa Anna a Catí (Alt Maestrat, País Valencià) és un edifici religiós situat a mig quilòmetre del nucli principal del municipi, al camí a l'Avellà. Del segle xv, es considera l'ermita de major antiguitat de Catí. Edifici principal L'edifici consta d'un sol cos amb tres arcs, de regulars dimensions, amb cor i altar major. Va ser director de l'obra Arnaldo Pedro, picapedrer de Forcall, qui va posar la primera pedra el 29 d'agost de 1441. En 1618 Pere del Sol fa la capella major i el 1708 Miquel Blasco adoba parets i fa el cor. L'exterior presenta una façana sòbria amb porta d'accés de mig punt amb grans dovelles. Té porxo davant amb sostre de fusta i bancada adossada. Es tracta d'una construcció essencialment de masoneria. Pel que fa a l'interior és d'una sola nau amb tres trams de regulars dimensions travessats per arcs gòtics apuntats que descansen sobre fortes pilastres. Un arc de mig punt comunica amb el presbiteri cobert amb volta de creueria, rematant el punt d'intersecció amb una petita clau. Conserva altar neoclàssic. El sostre és a doble vessant de fusta treballada. Sobre la porta d'entrada hi ha una rosassa. Les pintures murals del presbiteri són del segle xviii a força de grotescs. Voltants L'ermita es troba a les afroes de Catí, al costat de la carretera que va a Morella. Devant de la façana de l'ermita hi ha uns pins de grans dimensions. Vegeu també Catí Referències Web d'informació sobre Catí
Ermita de Santa Ana (Catí)

La ermita de Santa Ana de Catí (Alto Maestrazgo) es un edificio religioso situado a medio kilómetro del núcleo principal del municipio de Catí, España, en el camino a la ermita de la Virgen de Avellá. Del siglo XV, se considera la ermita de mayor antigüedad de Catí. Edificio El edificio consta de un solo cuerpo con tres arcos, de regulares dimensiones, con coro y altar mayor. Fue director de la obra Arnaldo Pedro, cantero de Forcall, quien puso la primera piedra el 29 de agosto de 1441. En 1618 Pedro del Sol hace la capilla mayor y en 1708 Miquel Blasco arregló los muros y realizó el coro. El exterior presenta una fachada sobria con puerta de acceso con arco de medio punto de grandes dovelas. Tiene porche delantero con techo de madera y banco adosado. Se trata de una construcción esencialmente de masonería. En cuanto al interior es de una sola nave con tres tramos de regulares dimensiones atravesados por arcos góticos apuntados que descansan sobre fuertes pilares. Un arco de medio punto comunica con el presbiterio cubierto con bóveda de crucería, rematando el punto de intersección con una pequeña clave. Conserva una altar neoclásico. El techo es a doble vertiente de madera. Sobre la puerta de entrada hay un rosetón. Las pinturas murales del presbiterio son del siglo XVIII de grotescos. Enlaces externos