NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Palau Episcopal de Castelló

El Palau Episcopal de Castelló de la Plana (Plana Alta, País Valencià) està situat en el carrer Governador nº 8 d'aquesta ciutat i va ser construït a la fi del segle xviii en estil neoclassicista. Descripció Als afores de la vila, al costat de la séquia major, es va començar a construir aquest edifici el 1793. Es tracta d'un dels pocs exemples d'arquitectura acadèmica de la ciutat. Es va aixecar a costa del bisbe de Tortosa Antonio José Salinas i Moreno († 1814), encarregant les obres al pròcer Miguel Tirado. És un edifici de planta rectangular que es desenvolupa a partir del nucli principal, configurat pel vestíbul, el vestíbul i l'escala, al voltant del que s'estructuren els dos cossos de l'edifici. En el vestíbul d'entrada, cobert amb volta de canó rebaixada, s'obren les diferents dependències del semisoterrani i dues escales laterals que donen accés a l'entresòl. Els esglaons d'aquesta escala es decoren amb rajoles de l'Alcora amb temes vegetals. Una cancel·la de fusta dona pas al vestíbul, cobert amb volta de canó rebaixat, on es troba l'escala de pedra amb un primer tram de cinc esglaons a partir del que es desenvolupa el primer tram de l'escala imperial. Aquesta escalinata cobreix amb volta abans de dividir-se en dos trams laterals que conduïxen al pis principal. La planta principal manté l'estructura originària, es divideix en tres zones: la central, orientada a l'oest, on s'ubiquen la sala, capella i despatx, a l'esquerra, orientada al sud i l'est, es troben les habitacions privades, a la dreta, orientada al nord, es troba la zona destinada als diversos serveis. En algunes sales d'aquesta planta noble, hi destaca la decoració amb ceràmica de l'alcora dels sòls. El pis superior està destinat a les golfes sense cap divisió. A l'exterior, la façana és de composició rectangular estructurada en quatre cossos. El nivell inferior és un alt sòcol de pedra en el qual s'obren els òculs del soterrani. L'entresòl i el primer pis s'ordenen per balconades d'arc segmentat, separats per cornisa de pedra. L'edifici remata amb un ampit amb frontó en el cos central, separat del primer pis per una gran franja a manera de fris. En el centre de la façana se situa la portada, realitzada en pedra amb un arc rebaixat i pilastres encaixades que rematen amb tríglifs a manera de capitell. Sobre la portada hi ha una làpida amb inscripció en la qual es fa referència a la construcció de l'edifici. Sobre la balconada principal es troba l'escut del bisbe fundador. Les façanes laterals segueixen la mateixa ordenació que la principal, canviant els òculs del soterrani per finestres. La fàbrica de l'edifici és de carreus de pedra i maçoneria. Vegeu també Llista de monuments de la Plana Alta Referències El contingut d'aquest article incorpora material de la declaració del Bé d'Interès Cultural publicat en el DOGV N. 5.614, el 5 d'octubre de 2007 que es troba en el domini públic de conformitat amb el que disposa l'article 13 de la Llei de Propietat Intel·lectual espanyola.
Palau Municipal de Villena

El Palau Municipal de Villena va ser edificat per Pedro de Medina a principis del segle xvi per domicili dels beneficiaris magistrals de l'església de Santiago (casa abadia). Va ser alienat en 1576 pel capítol eclesiàstic, i adquirida pel Consell de la Ciutat per a utilitzar-les com a Cases Consistorials. La valoració de l'edifici ve donada pel seu caràcter renaixentista, de clara empremta a la façana, en dues de les seues finestres i al pati de doble galeria amb escala incorporada. La seua construcció s'atribueix a Jacobo Florentino, escultor que havia treballat amb Miquel Àngel a Florència i que, després de treballar a Granada, i Múrcia, morí a Villena el 1526. Tampoc es descarta la participació de Jerónimo Quijano, continuador d'aquell a la catedral de Múrcia. La portada, blasonada amb l'escut de la ciutat mantingut per tenants i emmarcat per una orla de temes zoomorfs i florals, segueix l'esquema serlià d'ordre dòric amb pedestals i frontó triangular. A l'interior de l'edifici destaca el pati amb arcs carpanells sobre columnes toscanes, discos als carcanyols i cassetons a l'intradós. En 1707 l'arquitecte Cosme Carreras va intervenir a l'edifici deixant l'empremta barroca a la finestra de la façana del front esquerre. El 1963 es va ampliar la façana a la part superior per crear un tercer pis, al mateix temps que es va restaurar el pati. Va ser declarat Monument historicoartístic el 1968. En l'actualitat alberga gran part de les dependències de l'Ajuntament de la ciutat, així com el Museu Arqueològic José María Soler. Referències Enllaços externs M.I. Ayuntamiento de Villena, Villena ¡Un tesoro!, Guia turística de Villena. Arxivat 2012-08-20 a Wayback Machine..
Palacio municipal de Villena

El palacio municipal de Villena (Alicante), España, se sitúa en la plaza de Santiago de dicha localidad. Fue edificado por Pedro de Medina a principios del siglo XVI para morada de los beneficiarios magistrales del Templo de Santiago (casa abadía). Fue enajenado en 1576 por el cabildo eclesiástico, y adquirida por el concejo de la ciudad para casas consistoriales. La valoración del edificio viene dada por su carácter renacentista, de clara impronta en su fachada, en dos de sus ventanas y en el patio de doble galería con escalera incorporada. Su construcción se atribuye a Jacobo Florentino, escultor que había trabajado con Miguel Ángel en Florencia y que, tras obrar en Granada, y Murcia, muere en Villena en 1526. Tampoco se descarta la participación de Jerónimo Quijano, continuador de aquel en la catedral de Murcia. La portada, blasonada con el escudo de la ciudad mantenido por tenantes y enmarcado por una orla de temas zoomorfos y florales, sigue el esquema serliano de orden dórico con pedestales y frontón triangular. En el interior del edificio destaca el patio con arcos carpaneles sobre columnas toscanas, discos en las enjutas y casetones en el intradós. En 1707 el arquitecto Cosme Carreras intervino en el edificio dejando la impronta barroca en la ventana de la fachada del frente izquierdo. En 1963 se amplió la fachada en su parte superior para crear un tercer piso, a la vez que se restauró el patio. Fue declarado Monumento Histórico-Artístico en 1968.​ En la actualidad alberga gran parte de las dependencias del Ayuntamiento de la ciudad. También albergó el Museo Arqueológico hasta 2019, fecha en que la colección se trasladó al Museo de Villena, recientemente abierto en lo que era la antigua harinera. Referencias M.I. Ayuntamiento de Villena, Villena ¡Un tesoro!, Guía turística de Villena. Véase también Plaza de Santiago Ayuntamiento de Villena Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Palacio municipal de Villena. Ayuntamiento de Villena
Palau dels Boïl d'Arenós

El palau dels Boïl d'Arenós, conegut també com la Casa del senyor de Bétera, situat en el carrer dels Llibrers, 2 al barri de la Xerea de Ciutat Vella de València, és un edifici declarat bé d'interès cultural, alçat sobre un solar en cantonada propietat de la família dels Boïl. Segueix la tipologia dels palaus medievals valencians però depurada i revisada pels costums i tradicions posteriors. Després que l'edifici amenaçara ruïna, fou adquirit per la Generalitat Valenciana, restaurat el 1997 i finalment destinat a allotjar la seu de la Borsa de València, funció que conserva en l'actualitat. Descripció L'edifici tal com s'observa actualment és fruit d'una reedificació plantejada en el segle xviii. La façana mostra la divisió funcional i jerarquitzada de l'immoble, estructurat en semisoterrani, entresòl, planta noble i pis alt. Verticalment té sis buits per cadascuna de les plantes. La façana té un sòcol de pedra, metre que la resta està estucada. Destaquen les balconades de ferro forjat. La portada principal està construïda en pedra i presenta en la part superior l'escut de la família propietària (amb les armes de diversos llinatges valencians units per matrimoni, els Boïl, bou i torres, els Vives, les ones, i els Lladró, barres diagonals). A través de la portada s'accedeix al pati, estructurador de les estances del palau, és de planta rectangular amb quatre arcs escarsers. A l'esquerra es troba l'escala que porta a la planta principal, al costat contrari s'hi troba la que comunica amb totes les plantes. Al fons del pati i paral·lel a la façana, hi ha una sala rectangular a la qual s'accedeix a través de dos arcs de mig punt de pedra, situats en les galeries que formen el pati. A continuació d'aquesta sala hi hagué un pati que ens els anys quaranta del segle xx fou ocupat per un nou edifici modern de diverses altures. En la part més propera a l'actual carrer del Poeta Querol s'obri una altra portada de mides inferiors que correspon ja a un plantejament edificatori pluriresidencial. Els materials emprats en la fàbrica de l'edifici combinen la rajola, el tapial i la maçoneria. Els forjats estan fets amb bigues de fusta amb voltes de rajoles. Referències Enllaços externs «Bolsa de Valencia. Palau Böil d'Arenós» (en castellà). CTAV-Icaro. Arxivat de l'original el 7 abril del 2010. «Palau dels Boïl d'Arenós» (en castellà). Infociudad. Ajuntament de València. «Palacio de los Boil D'Arenós/Palau de los Boil D'Arenós - c/Libreros nº 2». djaa - Solo cultura, Valencia, arte e historia. J. Díez Arnal.
Palacio de los Boil de Arenós

El palacio de los Boil de Arenós, sito en la calle Libreros número 2 de la ciudad de Valencia, España. Edificio Es un palacio que sigue la tradición medieval, pero depurada y revisada por las costumbres y gustos posteriores, levantado sobre un solar en esquina perteneciente a la familia de los Boil. La construcción del edificio comienza en el siglo XIV en estilo gótico valenciano. Sin embargo, el aspecto en el que se conserva en la actualidad se debe a una configuración planteada en el siglo XVIII. La fachada muestra la división funcional y jerárquica del inmueble al significar el semisótano, entresuelo, planta noble y piso alto. Verticalmente tiene seis huecos por cada una de las plantas La fachada tiene un zócalo de sillería, mientras que el resto de la misma está estucado. Destacan las balconadas de hierro forjado. La portada principal está realizada en piedra, presenta en la parte superior el escudo de la familia Boil a través de ella se accede al patio rectangular con cuatro arcos escarzanos. A la izquierda se encuentra la escalera que da paso a la planta principal, mientras que en el lado contrario se encuentra la escalera que comunica con todas las plantas Al fondo del patio, paralelo a la fachada, hay una sala rectangular a la que se accede por dos arcos de medio punto realizados en piedra, situados en las galerías que forma el patio. Tras esta sala hubo un patio que en la década de los años 1940 fue ocupado por una moderna edificación con varias alturas. En la parte de la fachada más cercana a la actual calle Poeta Querol se abre otra portada de menor tamaño que corresponde ya a un planteamiento edificatorio pluriresidencial. La fábrica del edificio combina diferentes materiales como el tapial, el ladrillo y la mampostería. Los forjados están realizados con vigas de madera con bóvedas de ladrillo. Tras graves amenazas de arruinamiento, finalmente el edificio fue adquirido por la Generalidad Valenciana y restaurado en 1997, según concurso de proyectos ganado por el arquitecto Carlos Campos González, con la finalidad de destinarlo a sede de la Bolsa de Valencia, que estuvo ubicada en el palacio hasta mediados del año 2021, en el que se trasladó a su ubicación actual en la calle Pintor Sorolla. Referencias Este artículo incluye contenido derivado de una disposición relativa al proceso de protección, incoación o declaración de un bien cultural o natural publicada en el DOGV n.º 5614 el 5 de octubre de 2007 (texto), el cual está libre de restricciones conocidas en virtud del derecho de autor de conformidad con lo dispuesto en el artículo 13 de la Ley de Propiedad Intelectual española. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Palacio de los Boil de Arenós.
Palace of the Counts of Cocentaina

The Palace of the Counts of Cocentaina, located in the municipality of Cocentaina, Alicante, Spain, is a 14th-century medieval building. This building originated as an old fortress with four halls and four towers on donjons crowned by merlons. The art gallery of the palace shows works with artistic value such as the gothic altarpiece of Saint Barbara or the altarpiece of Saint Anthony by Nicolás Borrás and a sacred Bible from the 15th century. Bibliography Guía de Arquitectura de la Provincia de Alicante. ISBN 84-7784-353-8 PAREDES VAÑÓ, Enric (2011), "Aproximación a la arquitectura de las fortificaciones en las montañas del valle central del Serpis. Las Torres". Actas del Séptimo Congreso Nacional de Historia de la Construcción. Instituto Juan de Herrera - Madrid - 2011. ISBN 978-84-9728-370-0 | 2 vols., 146 comunicaciones, 1507 pp. See also Route of the Valencian classics External links The Palace of the Counts of Cocentaina at Cocentaina Tourist Office (in English)
Platja del Morrongo

La platja del Morrongo és una platja d'arena del municipi de Benicarló, a la comarca del Baix Maestrat (País Valencià). Aquesta platja limita al nord amb el dic sud del Port (que la protegeix dels vents del nord) i al sud amb la platja del Gurugú i té una longitud de 240 m, amb una amplària de 46 m. De tipus cala, és d'arena fina i la qualitat de les seues aigües, neteja i serveis, mereixen any rere any el guardó de Bandera Blava (des de 1995). Se situa en un entorn urbà, disposant d'accés per carrer i carretera. Compta amb passeig marítim i pàrquing delimitat. Compta també amb accés per a minusvàlids. És una platja abalisada amb zona per a sortida d'embarcacions. Entorn de la platja del Morrongo es concentra una variada oferta turística que abasta des d'hotels i restaurants fins a bars o cafeteries. La seua denominació prové de l'antiga fàbrica conservera del Morrongo, que va estar situada just davant de la platja fins als anys 70 del segle xx. El Morrongo fa referència a un tipus de pimentó llaurat a la zona, del qual es comercialitzaven conserves. Vegeu també Benicarló Platja de la Caracola Platges del País Valencià Referències Enllaços externs Guia turística de Benicarló Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
Playa de Morrongo

La playa de Morrongo es una playa de arena del municipio de Benicarló en la provincia de Castellón (España). Esta playa limita al norte con el dique sur del puerto y al sur con la playa Gurugú y tiene una longitud de 240 m, con una amplitud de 46 m. Se sitúa en un entorno urbano, disponiendo de acceso por calle y carretera. Cuenta con paseo marítimo y aparcamiento delimitado. Cuenta con acceso para minusválidos. Es una playa balizada con zona balizada para salida de embarcaciones.. Esta playa cuenta con el distintivo de Bandera Azul desde 1995.
Playa del Arenal (Jávea)

La playa del Arenal es una playa de arena y roca del municipio de Jávea en la provincia de Alicante en la Comunidad valenciana en España. Limita al norte con el canal de la Fontana y al sur con Montañar Segundo y tiene una longitud de 480 m, con una amplitud de 140 m. Se sitúa en un entorno urbano, disponiendo de acceso por calle, y cuenta con paseo marítimo y aparcamiento delimitado. Es accesible para personas con discapacidad. Cuenta con zona balizada para salido de embarcaciones. Esta playa cuenta con el distintivo de Bandera Azul Ocio y consumo La playa del Arenal extiende su dominio a un enclave de restaurantes y locales de ocio nocturno que la abrazan físicamente, sirviendo a sus visitantes un complemento de servicios. También es característico su mercado artesanal durante la temporada estival.
Monestir d'Agres

El Monestir d'Agres, també anomenat Santuari de la Mare de Déu d'Agres o Santuari de la Verge del Castell és un monestir situat al terme municipal d'Agres (El Comtat, País Valencià). El 31 d'agost de 1484, la Basílica de Santa Maria d'Alacant es va incendiar i la Verge va desaparèixer, però l'endemà, un pastor va trobar la Mare de Déu dalt d'un lledoner en les ruïnes del castell musulmà d'Agres, al sud de la població en un emplaçament natural entre torrenteres i boscos de frondós arbrat, sobre una elevació del terreny. La Imatge va ser duta a l'església, però l'endemà havia desaparegut i es va trobar al lloc on havia aparegut el dia anterior i es va interpretar que el desig de la Verge era ser venerada en aquell mateix lloc, i es va construir una humil ermita. A finals de 1577 es va autoritzar la fundació del Convent de la Mare de Déu del Castell d'Agres, i l'any següent van començar les obres. Els franciscans el van habitar fins a la segona meitat del segle xix. El monestir ha estat un important centre de devoció mariana al sud del País Valencià des de finals del segle xv. En ell es troba la imatge trobada de la Mare de Déu del castell d'Agres (imatge realitzada el 1939, ja que l'original va ser destruïda el 1936) amb un retaule de ceràmica valenciana al camarí de la verge i un orgue espectacular amb la imatge de Santa Cecília. L'edifici forma un gran bloc longitudinal amb petits buits, on destaca la seua pesada fàbrica de maçoneria amb els paraments arrebossats com una paret massissa de gran alçada. La part millor conservada és un recinte tancat que inclou un alberg de pelegrins. L'església de mida petita es divideix en dues naus paral·leles de quatre trams sense ornamentació. S'arriba a ella des d'una gran escalinata coberta. En un dels extrems de la nau, a la part més allunyada de l'entrada es troba el cambril amb una cúpula sobre petxines. Vegeu també Castell d'Agres Agres Referències
Santuario de Nuestra Señora (Agres)

El santuario de la Virgen de Agres o de la Virgen del Castillo (en valenciano Santuari de la Mare de Deu d'Agres) en el término municipal de Agres (Alicante) está construido sobre los restos de un antiguo castillo al sur de la población en un emplazamiento prostis natural entre torrenteras y bosques de frondoso arbolado, sobre una elevación del terreno, siendo un importante centro de devoción mariana al sur de la Comunidad Valenciana desde finales del siglo XV. El edificio forma un gran bloque longitudinal con pequeños huecos, donde destaca su pesada fábrica de mampostería con los paramentos enlucidos como una pared maciza de gran altura. La parte mejor conservada es un recinto cerrado que incluye un albergue de peregrinos. La iglesia de pequeño tamaño se divide en dos naves paralelas de cuatro tramos sin ornamentación. Se llega a ella desde una gran escalinata cubierta. En uno de los extremos de la nave, en la parte más alejada de la entrada se encuentra el camarín con una cúpula sobre pechinas. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Santuario de Nuestra Señora.
Santuari de la Cova Santa d'Altura

El Santuari de la Cova Santa del municipi valencià d'Altura (Alt Palància) és una capella-santuari situada en una cova a 811 metres d'altitud, en la Serra Calderona. Conta la llegenda que en 1511 aparegué una verge a qui li atribuïxen nombrosos miracles. La cova allotja una capella d'advocació mariana amb el títol de la Mare de Déu de la Cova Santa, patrona de la diòcesi de Sogorb-Castelló i dels espeleòlegs, entre d'altres. La cova i la capella Tradicionalment la cova era coneguda amb el nom de Cueva del Latonero, vocable que en el dialecte xurro significa lledoner. Té 20 metres de profunditat i va ser utilitzada pels pastors com a refugi. En el fons de l'avenc es va edificar una capella de gruixuts murs de carreus i maçoneria. En l'interior es conserva un retaule, format per pedestals i columnes salomòniques de jaspi. Entre elles es troben les imatges de Sant Joaquim i Santa Anna en marbre. En el segon cos del retaule se situa una taula de marbre tallada en relleu que representa els dos sants, que duen de la mà la Mare de Déu. En l'exterior de la cova hi ha un alberg que va fer del lloc una destinació estiuenca de la població de la comarca. Actualment es troba tancat. Mare de Déu de la Cova Santa Igual que altres advocacions marianes, la Verge de la Cova Santa posseïx la seva pròpia llegenda, segons la qual un dels pastors que es refugiaven en la cova hagué de deixar en ella una imatge de la verge, atribuïda a Fra Bonifaci Ferrer, prior general de la propera Cartoixa de Vall de Crist i germà del dominic Sant Vicent Ferrer. Un segle més tard la verge se li aparegué a un altre pastor que passava la nit en la cova i li va indicar on es trobava la imatge. La talla, de 20 centímetres d'alt i 10 d'ample, és un baix relleu de guix, que mostra una verge anciana amb vestit de vídua. És destacable que a pesar de la humitat existent en l'avenc la imatge no s'hagi deteriorat mentre que altres elements de ferro o fusta dipositats al seu costat sí que ho han fet. La devoció de la imatge està estesa per tota la comarca de l'Alt Palancia i algunes localitats properes com ara Les Alcubles (Serrans), que veneren amb gran fervor la imatge i realitzen diversos romiatges al llarg de l'any. En l'any 2007 a iniciativa de l'investigador de la Cova Santa, Néstor Morente, es va dur a terme un estudi espeleològic en el Santuari pel grup "La Senyera" en el qual el jove investigador va descobrir la galeria on fou trobada la imatge i la data que fins llavors es desconeixia de 1516. Arran del descobriment, Morente va fundar la Revista Digital: "La Cueva Santa" amb la intenció de recuperar la memòria històrica perduda de l'advocació. Enllaços externs Web de l'ajuntament d'Altura Revista digital La Cueva Santa Arxivat 2022-03-31 a Wayback Machine.
Torre de Sant Vicent

La torre de Sant Vicent situada a l'Avinguda Ferrandis Salvador de Benicàssim (Plana Alta, País Valencià), construïda al segle xvi en estil renaixement, constituïa una de les divuit torres de guaita amb què comptava al llarg de la costa el que és avui la província de Castelló, i que tenien com a missió la vigilància i defensa de les seues costes. Escolano quan fa el recorregut per totes elles diu d'aquesta: Tota aquesta zona vivia moments d'inseguretat, com a conseqüència dels continus atacs corsaris. Precisament, l'anomenada Olla de Benicàssim, lloc protegit per al calat d'embarcacions, constituïa un dels llocs preferits per al desembarcament de corsaris i barbarescos. Per això, a mitjan segle xvi es construí la torre de Sant Vicent, per decisió presa en les Corts de Montsó. Cavanilles diu Descripció La torre, que té situat al seu costat una antiga Caserna de la Guàrdia Civil, constitueix un fort bastió, la part inferior està atalussada a manera de contrafort. És de planta quadrada, construït de maçoneria aconcertada i angulars de carreu. Té un matacà amb espitlleres i en els cantons de la part posterior que dona al mar, dues torretes circulars a l'altura de la terrassa. S'accedeix a l'interior per una sola porta que es troba a un metre vuitanta del nivell del sòl. La planta està dividida per dues parets en forma de creu amb accés a les quatre sales, per mitjà de quatre petites portes. En una de les sales hi ha una llar de foc i una estreta escala que dona accés a la terrassa de la torre. Aquesta terrassa està suportada en una gran volta situada a cinc metres del pis del saló. Referències Aquest article incorpora material procedent de la pàgina web de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, que mitjançant una autorització va permetre agregar contingut i imatges i publicar-los sota llicència GFDL. Enllaços externs La torre a Turisme de Benicàssim Arxivat 2011-09-28 a Wayback Machine.