Ташкент

Ташке́нт (узб. Toshkent / Тошкент) — столиця Узбекистану, адміністративний центр Ташкентської області. Найбільше за чисельністю населення місто Узбекистану і Центральної Азії, центр Ташкентської міської агломерації, найважливіший авіаційний, залізничний і автомобільний вузол, а також політичний, економічний, культурний і науковий центр країни. Адміністративно місто поділяється на 11 районів. Етимологія Ташкент, імовірно, означає Кам'яне місто (від узб. tosh — «каміння», узб. kent — «місто»).). Географія Ташкент розташований на сході країни, у рівнині річки Чирчик, на висоті 440—480 м над рівнем моря. На схід і північний схід від Ташкента розташовані відроги західного Тянь-Шаню. Площа міста сягає 30 тисяч гектарів. Клімат Клімат Ташкента — субтропічно-континентальний, але кількість опадів, у порівнянні з низовинним напівпустельними та пустельними областями, внаслідок близькості гір тут є достатньо значною. Морози зазвичай не бувають тривалими, але за ясної зимової погоди температура подеколи знижується до -20 °C і нижче, влітку температура нерідко досягає 35–40 °C у затінку. Мінімальна температура — -29,5 °C (20 грудня 1930 року), максимальна — +44,5 °C (30 липня 1983 року). пересічна річна температура — +14,1 °C; пересічна річна швидкість вітру — 1,7 м/с; пересічна річна вологість повітря — 57 %. Екологічна ситуація Іноді в Ташкенті буває несприятлива екологічна ситуація, — тоді в місті спостерігається значна задимленість, в результаті якої видимість становить не більше 1,5–3 км. У цих випадках гори на горизонті, зазвичай (за прозорого повітря в місті) доступні зору, стають невидимими або їх видно вкрай погано. Населення Уже 1983 року населення Ташкента становило 1 902 000 осіб (при території 256 км²; див. нижче). У СРСР місто за чисельністю населення займало четверте місце (після Москви, Ленінграда та Києва). Чисельність постійного населення Ташкента станом на 1 січня 2009 року становила 2 206,3 тисяч осіб (існують неофіційні оцінки, що враховують тимчасових мігрантів, згідно з якими населення Ташкента коливається від 2,6 до 3,2 млн осіб). Його змінюваність демонструють нижче наведені дані: Етнічний склад населення Ташкента наведено згідно з даними на 2008 рік (і в порівнянні з показниками на 1970 рік): Українці в Ташкенті Ташкент — місце найбільшого скупчення українців в Азії і одне з найбільших у діаспорі. Коли Ташкент був головним містом Туркестанського генерал-губернаторства (1867–1917), там, переважно наприкінці XIX століття, почали селитися українці. У 1917–18 роки місто було осередком українського життя у всьому Туркестані — так, у квітні 1917 була зорганізована Українська Центральна Громада Туркестану; у 1918 році діяла Українська Крайова Рада Туркестану та її орган — Український Виконавчий Комітет, «Просвіта», виходив тижневик «Туркестанська Рада». По зміцненні радянської влади в Ташкенті 1920 року український рух завмер. У 1930-х роках у кількох школах викладали українську мову, у Педагогічному Інституті діяв український відділ. Під час Німецько-радянської війни у 1941–44 роки до Ташкента евакуйовано чимало українців (в тому числі і О. П. Довженка), і тоді радіо Ташкенту мало українські передачі. Станом на 1970 рік у місті нараховувалось 40 700 етнічних українців (або 2,9 % від загалу). Проте в умовах повоєнного СРСР ташкентські українці русифікувалися. Зі здобуттям Узбекистаном незалежності (1991) чимало етнічних українців покинуло місто та країну, перебравшись або до України, або до Росії. І нині (2000-ні) українська громада Ташкента є нечисленною. Формами її самоорганізації та підтримання культурних і мовних традицій є Український культурний центр «Батьківщина» (заснований у 1993 році); українська недільна школа. У Ташкенті здійснює свою діяльність Посольство України в Республіці Узбекистан. У середній школі імені Т. Шевченка, збудованій після землетрусу 1966 року українськими будівельниками, здійснюється викладання української мови та літератури. У грудні 2002 року в ході офіційного візиту Президента України Леоніда Кучми до Республіки Узбекистан перед одним з корпусів цієї школи відбулося урочисте відкриття ташкентського пам'ятника Тарасові Шевченку. Адміністративний поділ Ташкент поділяється на 11 районів: Шайхантаурський, Сабір-Рахимовський, Учтепинський, Чиланзарський, Мірзо-Улугбекський, Мірабадський, Яккасарайський, Юнусабадський, Бектемирський, Сергелійський, Хамзинський. Економіка Промисловість У Ташкенті успішно функціонують понад 160 значних підприємств промисловості. У місті виробляють літаки, залізничні вагони, трактори, екскаватори, різні види сільгосптехніки, електротрансформатори, різноманітні прилади і механізми, медичне та електронне обладнання, кабелі, сучасну побутову техніку, в тому числі телевізори, прядильну і текстильну техніку, лакофарбові вироби та чимало іншої продукції. До найбільших підприємств Ташкента належать: ДАТ Ташкентське авіаційно-промислове об'єднання імені Чкалова; ДАТ «Ташкентський тракторний завод»; АТ «O'zkabel»; АТ «Toshkent truba zavodi»; АТ «243-sonli zavod»; «Algoritm»; «SovPlastItal». За результатами 2006 року було вироблено імпорто-замінної продукції на суму понад 114,2 млрд сум, що забезпечило додатковий обсяг експорту в 8,2 млн. доларів США. Транспорт Станом на 2009 рік у Ташкенті діяло сім трамвайних маршрутів, 117 автобусних і 36 — маршрутних таксі, а також три лінії метрополітену з 29 станціями. Вранці 2 травня 2016 року трамвайний вагон № 2006 здійснив свій останній рейс 17 маршрутом. Після цього трамвайна інфраструктура у Ташкенті повністю припинила своє існування. На автобусні маршрути припадає 65 відсотків всіх пасажирських перевезень. Влада міста з міркувань економії ухвалила намір закрити тролейбусне сполучення, і замінити його на автобуси «Ісузу», які виробляє Самаркандський автомобільний завод. Місто обслуговують міжнародний аеропорт «Ташкент» і один залізничний вокзал. Від 1977 року в узбецькій столиці діє метрополітен. Соціальна сфера: медицина та освіта Медицина Кваліфіковані медичні послуги населенню надають 109 лікарень, 614 поліклінік, чимало з яких є сімейними, 594 аптеки, 5 санаторіїв для дорослих, 8 санаторіїв-профілакторіїв, 4 дитячі санаторії та 2 пансіонати. Ташкент є осередком сучасної медицини. Згідно з державною програмою удосконалення системи охорони здоров'я у місті відкриті спеціалізовані наукові центри екстреної меддопомоги, мікрохірургії ока, кардіології, хірургії, онкології. Також постійною є діяльність з будівництва, реконструкції, оновлення та оснащення новим обладнанням усіх медичних закладів. Освіта Узбецька столиця — великий освітньо-науковий центр. Тут працюють Академія наук Узбекистану, що об'єднує понад 40 науково-дослідницьких інститутів, 3 регіональні відділення; Академія державної та суспільної розбудови при Президенті Республіки Узбекистан. У Ташкенті розташовані понад 30 вищих навчальних закладів, в тому числі Національний університет Республіки Узбекистан, консерваторія, Ташкентський медичний інститут, Ташкентський педіатричний медичний інститут, Ташкентський Державний Юридичний Інститут, Ташкентський державний економічний університет, Ташкентський університет інформаційних технологій та інші. У Ташкенті функціонують філіали провідних вишів світу — Міжнародного Вестмінстерського університету, МДУ, Російської економічної академії імені Г. Плеханова, Російського державного університету нафти і газу імені І. Губкіна, Сінгапурського інституту розвитку менеджменту, філіал Туринського політехнічного університету. Загальноосвітня сфера Ташкента представлена понад 300 школами, 117 академічними ліцеями та професійними коледжами. Серед позашкільних освітніх закладів міста — 30 музичних і 25 спортивних шкіл. Культура Ташкент є великим культурним осередком країни та Центральної Азії. Тут розташовані численні музеї, театри (третина всіх узбецьких театрів) і концертні зали, цирк, кінотеатри, бібліотеки (Національна бібліотека Узбекистану імені Алішера Навої), парки, ботанічний сад, зоопарк і аквапарк, інші заклади культури. Театри та музеї Ташкентські театри: Державний академічний великий театр імені Алішера Навої; Узбецький національний академічний драматичний театр; Узбецький державний драматичний театр імені Аброра Хідоятова; Узбецький державний музичний театр імені Мукімі; Ташкентський державний театр музичної комедії (оперети); Академічний російський драматичний театр Узбекистану; Театр «Ільхом» (імені Марка Вайля); Республіканський театр сатири імені А. Каххара; Молодіжний театр Узбекистану; Республіканський театр юного глядача імені Юлдаша Ахунбабаєва; Республіканський театр ляльок; Театр-студія «Дійдор». Ташкентські музеї: Парки, рекреація та дозвілля Ташкентська оаза, в якій розташоване місто, є унікальним місцем у регіоні середньоазійських пустель. Са́ме тому дуже важливим є збереження мікроклімату паркової зони міста. Нині численні ташкентські парки є головним місцем дозвілля та рекреації жителів і гостей міста: Центральний парк Алішера Навої; Парк Мірзо Улугбека (колишній Парк імені Тельмана); Парк Бабура ; Парк культури та відпочинку «Гульшан»; Парк культури та відпочинку імені Абдули Кадирі; Парк Гафура Гуляма; Парк бойової слави Jasorat bog'i; Низка невеликих парків, по суті скверів, міста є меморіальними місцями або оригінальними артоб'єктами — центральний сквер імені Аміра Тимура, Парк кераміки, Японський сад (у районі Міжнародного бізнес-центру); природоохоронними та науково-дослідницькими зонами — Ташкентський зоопарк і Ташкентський ботсад; суто зонами дозвілля та розваг, в тому числі елітних — Ташкентський аквапарк, парк розваг «Ташкент-Ленд», Ташкентський Гольф-клуб «на Озерах». Улюбленим місцем променадів містян і гостей Ташкента є набережна Анхору. Архітектура У Ташкенті збереглися й відреставровані (у виключних випадках відновлені повністю, тобто є репліками) низка історико-культурних пам'яток, що є взірцями ісламської архітектури XIV—XIX століть: медресе Баракхана, Абдулкасима та Кукельдаш (всі три — XVI ст.), мавзолеї Зайнутдіна-бобо (XIV—XVI ст.ст.), Зангі-ата (XV—XVI ст.ст.), Каффола Шоший (XVI ст.) та Калдиргочбія (Толе бі) (XVIII ст.), мечеті Намагох і Джамі (обидві — XIX ст.) Ставши у 1867 році головним містом Туркестанського генерал-губернаторства, Ташкент почав зазнавати впливу російської та популярної на той час у Російській імперії західної архітектури, відтак у місті були зведені будівлі у невластивих східним містам європейських стилях, що переважно тяжіли до еклектизму, будучи сумішшю різних стилів — від так званого «російського класицизму» до модерну, а нерідко і з використанням національних традицій, зокрема у декорі. Найяскравішою пам'яткою цієї доби став ташкентський палац Романових (архітектори В. С. Гейнцельман, О. Л. Бенуа, 1891). У радянському Ташкенті, який змінив статус на столицю спершу Туркестанської АРСР, а потому Узбецької РСР здійснювалось будівництво численних адміністративних споруд, будівель громадського призначення. Був створений будівельний трест «Головташкентбуд» (головним інженером і начальником тресту працював уродженець України Марцинюк Іван Віталійович). Найвидатнішими будівлями цього періоду стали: Будинок Уряду Узбецької РСР (архітектор С. Полупанов, 1931–32; реконструкція — архітектор С. Розенблюм, 1951–1955); Державний академічний великий театр імені Алішера Навої (архітектор Ю. В. Щусєв, 1938–1947); Будинок ЦК Компартії Узбекистану (архітектор В. Березін та ін., 1964). Після руйнівного Ташкентського землетрусу (1966) Ташкент було відбудовано за допомогою всіх союзних республік. Серед прикметних споруд другої половини 1960–80-х років: Ташкентський філіал Центрального музею В. І. Леніна (нині Державний музей Історії Узбекистану; архітектор Є. Розанов, 1970); готель «Узбекистан» (архітектор І. Мерперт, 1974); Будинок друку (архітектор Р. Блазе, 1975); Палац дружби народів (архітектор Є. Розанов, 1981); Телевежа (1985). Значних змін з 1990-х років зазнала центральна площа Ташкента — на перейменованому майдані Мустакіллік (Незалежності) було здійснено роботи з реконструкції та благоустрою, споруджено низку нових пам'ятників. У 2000-х капітальне будівництво у місті відновилося, й особливо інтенсивним воно було напередодні вересня 2009 року, коли місто святкувало свій 2200-літній ювілей. Міста-побратими У Ташкента встановлені побратимські стосунки з понад 15 містами світу: [джерело?] Україна — Дніпро; Туреччина — Стамбул; Японія — Сайтама; США — Сієтл; Норвегія — Осло; Казахстан — Астана; Казахстан — Алмати; Північна Македонія — Скоп'є; Латвія — Рига; КНР — Пекін (2008); Німеччина — Берлін (1993); Болгарія — Софія; Єгипет — Каїр; Пакистан — Карачі; Росія — Москва. Керівництво Ташкенту Голови міськвиконкому Хусаїнов С. (1950—1951) Гуламов Расул (1951 — 29 серпня 1952) Магрупов Х.А. (29 серпня 1952—195.3) Гуламов Расул (1955—1956) Нішанов Рафік Нішанович (1962—1963) Казімов Вахід Ахунович (1972—1985) Мірсаїдов Шукурулла Рахматович (1985—1988) 1-і секретарі міськкому КП Узбекистану Ходжаєв Фахмутдін Ходжайович (1950 — 27 серпня 1952) Абдуразаков Малік Абдуразакович (27 серпня 1952 — квітень 1955) Гуламов Расул (1956 — січень 1958) Ходжаєв Фахмутдін Ходжайович (січень 1958—1959) Муртазаєв Каюм (лютий 1960 — березень 1965) Расулов Саліх Рашидович (березень 1965 — 15 лютого 1973) Ходжаєв Асаділла Ашрапович (15 лютого 1973 — грудень 1978) Умаров Учкун (грудень 1978—1985) Сатін Борис Федорович (1985 — серпень 1989) Фазилбеков Атхамбек Ібрагімович (серпень 1989 — 14 вересня 1991) Хокіми (губернатори) Фазилбеков Атхамбек Ібрагімович (4 січня 1992—1994) Туляганов Козім Носірович (1994—2001) Шаабдурахманов Рустам Мавзурович (26 вересня 2001 — 22 квітня 2005) Тухтаєв Абдукаххар Хасанович (22 квітня 2005 — 18 лютого 2011) Усманов Рахмонбек Джахонгірович (18 лютого 2011 — 26 квітня 2018) Артикходжаєв Джахонгір Абідович (в.о. 26 квітня 2018 — 21 грудня 2018, 21 грудня 2018 — 16 січня 2023) Рахмонов Бахтійор Султанович (в.о. з 16 січня 2023) Відомі люди Аверін Юрій Олександрович (* 1928) — геолог Гришокіна Валентина Павлівна (1944—2023) — українська акторка кіно та дубляжу Журбін Олександр Борисович (* 1945) — російський композитор Рина Зелена (1901—1991) — російська радянська акторка театру і кіно Золотовицький Ігор Якович (* 1961) — радянський і російський актор театру і кіно, театральний педагог. Конюхова Тетяна Георгіївна (1931—2024) — російська акторка театру і кіно українського походження Солдатов Геннадій Васильович (1946—2021) — український художник Шакірова Тамара Халімівна (1955—2012) — радянська, і узбецька акторка Шенгелая Аріадна Всеволодівна (* 1937) — радянська акторка театру і кіно. Шварц Лев Олександрович (1928—1962) — російський композитор Юнгвальд-Хількевич Георгій Емілійович (1934—2015) — український і російський радянський кінорежисер, сценарист, художник Юровський Олександр Якович (1921—2003) — російський сценарист, кінодраматург Яцимирський Віталій Костянтинович (1941—2011) — український фізико-хімік, педагог, доктор хімічних наук. Уродженцями Ташкента також є Герой Радянського Союзу Костянтин Уржунцев; видатні радянські вчені-хіміки Сабір Юнусов та Хамдан Усманов; українські акторка Народна артистка України (1982) Лариса Кадирова та художник член Національної спілки художників України вінничанин Олександр Рожков; радянський естрадний співак Юрій Антонов, перший директор ЧАЕС Віктор Брюханов. Ташкент як столиця узбецької держави є місцем життя і творчості багатьох діячів саме національної культури та історії. Відомі ташкентці: Юнус Раджабі — академік, народний артист Узбекистану, композитор, видатний співак, інструменталіст-виконавець, фольклорист, організатор і керівник музичних колективів, педагог і громадський діяч; Абдулла Кадирі — відомий поет і письменник, драматург і публіцист, основоположник жанру романа в узбецькій літературі; Озод Шарафиддинов — літературознавець і літератор; Ойбек (Муса Ташмухамедов) — узбецький радянський поет і письменник, Народний письменник Узбекистану (1965), Академік АН Узбекстану (1943), лауреат Державної премії СРСР (1946, за історико-біографічний роман «Навої»); Джалілов Обід Джалілович — Народний артист Узбекистану (1939), актор Узбецького державного академічного драматичного театру; Зикір Мухамеджанов — відомий узбецький і радянський кіно- і театральний актор; Аброр Хідоятов — відомий узбецький і радянський актор театру, Народний артист (1945), лауреат Державної премії (1949), нагороджений орденами і медалями. Його іменем названий Державний драматичний театр у Ташкенті; Абдулла Авлоні — великий поет, письменник, драматург, педагог, журналіст і народний діяч, один із засновників узбецької культури і літератури; Гафур Гулям — відомий узбецький письменник, літературознавець і перекладач; Саїд Ахмад — узбецький прозаїк і драматург, майстер узбецького оповідання; Герой Узбекистану, Народний письменник Узбекистану, Заслужений діяч мистецтв Узбекистану. Турсунов Мінавар Турсунович — заступник голови Ради міністрів Узбецької РСР, міністр закордонних справ Узбецької РСР. Холендро Дмитро Михайлович — російський письменник, сценарист. Файзієв Латіф Абидович (1929—1994) — узбецький кінорежисер. Примітки Література Умаров У. У. Ташкент // Українська радянська енциклопедія : у 12 т. / гол. ред. М. П. Бажан ; редкол.: О. К. Антонов та ін. — 2-ге вид. — К. : Головна редакція УРЕ, 1984. — Т. 11, кн. 2 : Українська Радянська Соціалістична Республіка. — 494, [2] с., [36] арк. іл. : іл., табл., портр., карти + 2 арк с., стор. 157—158 Офіційна вебсторінка міста [Архівовано 6 червня 2010 у Wayback Machine.] (рос.) Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. — Париж — Нью-Йорк : Молоде життя, 1955—1995. — ISBN 5-7707-4049-3. Посилання «АероСвіт» забезпечить повітряне сполучення між Україною та Узбекистаном