Шахрисабз

Шахриса́бз (узб. Shahrisabz узб. кир. та тадж. Шаҳрисабз, вимовляється [ʃæhɾɪˈsæbz]; перс. شهر سبز, трансліт. Šahr-e-sabz; досл. «Зелене місто») — місто в Кашкадар'їнській області Узбекистану. Населення — 53 000 жителів (1991). Розміщене на північному сході області, за 80 км на південь від Самарканда. У селищі Ходжа-Ілгар на околиці Шахрисабза народився Тамерлан (Тимур), тому місто часто називають батьківщиною цього правителя. Історія Раніше відомий як Кеш або Киш ("приємний для серця") і попередньо ототожнюються з давньою Наутакою, Шахрисабз — одне з найдавніших міст Центральної Азії. Шахрисабз засновано понад 2700 років тому. Стародавні жителі міста — согдійці — були відомі своїми ремеслами, торгівлею та високою культурою. У давнину місто мало назву Кеш. Колишня столиця Согду — провінції імперії Ахеменідів. У 329 році до нашої ери місто було захоплено військами Олександра Македонського. З цього часу Кеш опинився під впливом елліністичної культури. Тут набули деякого поширення давньогрецькі культи й вірування. Найвідомішими були культи Геракла, Діоніса й Афіни. У I—III століттях місто було під впливом Кушанської імперії. У IV—V століттях нашої ери Кеш входив до складу держав хіонітів та кідарітів. Правителі Кеша з III століття до нашої ери до VIII століття випустили велику кількість монет. Відомі імена правителів стародавнього і ранньосередньовічного Кеша — Ахурпат і Шишпір. Якось Кеш був навіть столицею Согдіани. У VI столітті він увійшов до складу держави ефталітів. У 567—658 роках согдійські володарі міста підпорядковувалися тюркам. У VIII столітті завойований арабами, тривалий час був центром антиарабського й антиісламського спротиву. Одним з останніх правителів Шахрисабза був Бобо-Бек. Тамерлан (Тимур) народився в селищі Ходжа-Ілгар на околиці Шахрисабза. У XIV — на початку XV століття був його резиденцією. За наказом Тимура в Шахрисабзі зведено палац Ак-сарай. У місті поховані деякі представники династії Тимуридів: батько Тимура Мухаммад Тарагай, два старших сина Тимура Джахангір та Умар шейх. Сучасна назва походить від перс. شهر سبز — «зелене місто», відомо з XIV століття. У XVI—XVIII століттях Шахрисабз входив до складу Бухарського ханства. У середині XVIII століття узбецький рід Кенагасів заснував тут напівнезалежне володіння, яке зберігало свою відносну автономію до самого російського завоювання 1869 року. З 1991 року в складі незалежного Узбекистану. У 2017 році місто віднесене до міст обласного підпорядкування. Наприкінці 2010-х до міста приєднані сусідні міські селища Карасув, Кунчикар-Дарваза, Навкат, Наматан, Чаштепа, Чукуркишлак. Пам'ятки Історичний центр міста входить до списку об'єктів Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО з 2000 року. Найвідоміші пам'ятники Шахрисабза: руїни палацу Тимура — Аксарай; меморіальний комплекс Дорут Тілават, який включає до свого складу: мавзолей шейха Шамсад-Діна Куляла ал-Кеші (там також похований батько Тимура — Амір Турагай); мавзолей Гумбазі-Сейїдан (Купол Сейїдів); мечеть Кок-Гумбаз (Блакитний Купол); рештки династичної усипальниці тимуридів Дорус-Сіадат, у тому числі склеп Тимура; емір Тимур похований у мавзолеї Гур-Емір у Самарканді. 13 липня 2016 року Комітет всесвітньої спадщини при ООН вніс історичний центр Шахрисабза до списку об'єктів, що перебувають під загрозою зникнення. Причиною цього стало те, що руйнування будівель у середньовічних районах міста для будівництва готелів та інших сучасних будівель спричинило «незворотні зміни в зовнішньому вигляді історичного Шахрисабза». Економіка Економіка міста концентрується в галузі переробки сільськогосподарської сировини: очищення бавовни, консервування тощо. Розвинені народні й кустарні промисли. Примітки Посилання Історія та пам'ятки Шахрисабза [Архівовано 22 травня 2012 у Wayback Machine.] (англ.) Ялла - Шахрисабз на YouTube