NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Біруні

Біруні (Беруні; до 1957 року — Шаббаз; кар. Byeruniy; узб. Беруний, Beruniy) — місто районного підпорядкування в Узбекистані, центр Бірунійського району Каракалпакстану. Місто розташоване на каналі Андреєв'яп на правобережжі Амудар'ї, за 141 км на південний схід від Нукуса, за 15 км на південний захід від залізничної станції Еллікала на лінії Нукус—Міскін. Населення 66 090 мешканців (перепис 2018) Економіка Бавовноочисний завод, бавовнопрядильна, бавовноткацька фабрики та інші підприємства. Транспорт Найближча залізнична станція Ургенч розташована на відстані 20 кілометрів напротилежному березі Амудар'ї. Історія У минулому — поселення Хорезм, Шаббаз (назва від імені шейха Аб-баса Валі). У 1957 році перейменоване на честь перського вченого й енциклопедиста Абу Райхана Біруні (973—1048). Статус міста з 1962 року. Персоналії Аль Біруні (973—1048) — хорезмський вчений-енциклопедист. Примітки Джерела KM.RU. Универсальная энциклопедия. БЕРУНИ(рос.) Словарь географических названий: Беруни [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.](рос.) Бируни (город в Каракалп. АССР) // Большая советская энциклопедия : в 30 т. / главн. ред. А. М. Прохоров. — 3-е изд. — М. : «Советская энциклопедия», 1969—1978. (рос.) Примітки
Университет Инха (Ташкент)

Университет Инха в городе Ташкенте (узб. Toshkent shahridagi Inha Universiteti, англ. Inha University in Tashkent) — университет в Узбекистане, созданный в сотрудничестве с Университетом Инха (Республика Корея). Университет специализируется на компьютерных науках, программной инженерии и информационных технологиях. Одно из высших учебных заведений, расположенных в столице Узбекистана Ташкенте и осуществляет образовательную деятельность в сотрудничестве с зарубежными академическими партнёрами, включая Университет Инха (Республика Корея) и высшие учебные заведения Великобритании. Университет был открыт 2 октября 2014 года. Университет Инха в Ташкенте создан в соответствии с постановлением президента Республики Узбекистан Ислама Каримова как результат сотрудничества между Университетом Инха Южной Кореи и Правительством Республики Узбекистан. Факультеты бакалавриата университета Программа обучения Кореи: Факультет компьютерного и программного инжениринга (англ. School of Computer and Information Engineering (SOCIE) ). Факультет Бизнеса и Логистики(англ. School of Business and Logistics (SBL) ). Программа обучения Великобритании: Факультет Информационные технологии (в том числе: искусственный интеллект, кибербезопасность, наука о данных) Факультет Бизнес и менеджмент Магистратура университета Магистратура по программе MBA in digital transformation program Магистратура по программе ЕМВА in Artificial Intelligence and Data Science (EMBA in AI & DS) Основатели и спонсоры университета Постановлением президента Республики Узбекистан следующие компании и организации были определены как учредители университета:Министерство по Развитию Информационных Технологий и Коммуникации Республики Узбекистан, Uztelecom, Uzbekneftegaz, Uzbekenergo, Uzkimyosanoat, Навоийский горно-металлургический комбинат, Алмалыкский горно-металлургический комбинат, Узбекистон хаво йуллари, Узбекистон темир йуллари, Национальный банк внешнеэкономической деятельности Республики Узбекистан Подготовительные курсы при Университете Инха в Ташкенте В университете есть подготовительные курсы для абитуриентов по математике, физике и английскому языку. Учащиеся набравшие достаточный балл будут приняты в вуз без вступительных экзаменов. Также в университете обучают языку программирования Scratch и MIT App Inventor 2 для детей c 9-15 лет. Примечания Ссылки Сайт университета Официальный сайт Центра инноваций и промышленной кооперации Файзиев О. Решающая сила сегодняшнего и завтрашнего дня // Народное слово : Газета Кенгаша Законодательной палаты Олий Мажлиса Республики Узбекистан, Кенгаша Сената Олий Мажлиса Республики Узбекистан и Кабинета министров Республики Узбекистан. — Ташкент, 21 февраля 2015.
State Museum of History of Uzbekistan

The State Museum of History of Uzbekistan (Uzbek: Oʻzbekiston tarixi davlat muzeyi; Russian: Государственный музей истории Узбекистана, Gosudarstvennyj muzej historii Uzbekistana), previously known as the National Museum of Turkestan, was founded in 1876. It is located in Tashkent. Formerly known as the Lenin Museum, the History Museum of Uzbekistan has since been renovated and more exhibits have been added. The current building was constructed in 1970. The museum was closed in June 2024 for renovations and reopened in July 2026. Also in July 2026, the Museum of History, along with nine other modernist sites in Tashkent, was designated by UNESCO as a World Heritage Site. Collections The highlight of the museum is a very well preserved alabaster Buddha relief found from Fayaz Tepe in Termez. There are numerous fragmentary remains of Buddha heads and decorative motifs found from different sites around Termez. These depict Buddhist art of this region which shows remarkable improvement on the last periods of Gandharan Art undergoing changes with regional affinities. There are also a collection of Stone Age implements from the cave culture of Uzbekistan. The Muslim section of the museum has a collection of calligraphy and regal edicts from the Tamerlane dynasty to the last emirs of Bukhara. There is a collection of ethnic art and costumes from different parts of Uzbekistan. The collection covers the archaeology, history, numismatics, and ethnography of Uzbekistan. References External links State Museum of the History of Uzbekistan (Official site)
Museo estatal de historia de Uzbekistán

El Museo estatal de historia de Uzbekistán anteriormente conocido como el Museo Nacional del Turquestán, fue fundado en 1876. Se encuentra en la ciudad de Taskent la capital del país asiático de Uzbekistán.​ Su colección abarca la arqueología, la historia, la numismática y la etnografía de Uzbekistán. Historia del museo y colección del museo El Museo Estatal de Historia de Uzbekistán fue fundado el 12 de julio de 1876 como el Museo del Pueblo de Turkestán, establecido en Taskent en 1876 por iniciativa de eruditos rusos, miembros de la rama de Turkestán de la Sociedad de Moscú de Amantes de la Historia Natural, Antropología y Etnografía. En poco tiempo desde su creación, el museo logró armar no solo su exposición principal, sino que también preparó y celebró una serie de exposiciones internacionales: en París (en 1900) y en Milán (en 1906). El museo también contribuyó a la apertura de museos en Samarcanda (1896) y Fergana (1899). A partir de febrero de 1919, el museo pasó a ser conocido como el Museo Estatal de Turkestán, y más tarde recibió el nombre de Museo Principal de Asia Central. Durante el siglo XX, el museo ha cambiado repetidamente de nombre y ubicación. Actualmente, el Museo Estatal de Historia de Uzbekistán está ubicado en un edificio en la Avenida Rashidov,​ que fue construido especialmente en 1970 para el Museo Lenin creado en Taskent.​ Véase también Museología Museografía Museos Referencias
Museo statale di storia dell'Uzbekistan

Il Museo Statale di Storia dell'Uzbekistan, precedentemente conosciuto come il Museo Nazionale del Turkestan, è stato fondato nel 1876 e si trova a Tashkent. Il museo Precedentemente noto come Museo Lenin, il Museo di Storia dell'Uzbekistan è stato recentemente rinnovato e arricchito con più esposizioni. Il museo si apre con una ricca collezione di attrezzi dell'età della pietra dalla cultura delle grotte dell'Uzbekistan. Ma il pezzo forte del museo è un bassorilievo di Buddha in alabastro molto ben conservato trovato da Fayaz Tepe a Termez. Ci sono anche diversi resti di frammenti di teste di Buddha e motivi decorativi provenienti da altri siti intorno a Termez dal I al IV secolo. I pezzi mostrano anche l'evoluzione dell'arte Gandhāra attraverso gli influssi regionali. Nella sezione musulmana del museo, vi sono degli editti regali di varie epoche, da Tamerlano fino agli ultimi emiri di Bukhara. Vi è anche una ricca collezione di arte etnica e costumi provenienti dalle diverse parti dell'Uzbekistan. Infine vengono illustrate le conquiste russe dei khanati e degli emirati nella regione e della storia del XX secolo con la rivolta di Andijon. La sua collezione comprende l'archeologia, la storia, la numismatica e l'etnografia dell'Uzbekistan. Il piano superiore è dedicato all'Uzbekistan moderno e vengono mostrati i progressi economici e industriali del paese. Galleria d'immagini Bibliografia Bradley Mayhew, Mark Elliott, Tom Masters e John Noble, Asia centrale, Torino, Lonely Planet, 2014, p. 152, ISBN 978-88-5920-473-2. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Museo statale di storia dell'Uzbekistan Collegamenti esterni History Museum of Uzbekistan Tourist information about the museum, su tashkent-hotels.com. Facebook page of the Museum, su facebook.com.
Państwowe Muzeum Historii Uzbekistanu

Państwowe Muzeum Historii Uzbekistanu (uzb. Oʻzbekiston tarixi davlat muzeyi) – muzeum w Taszkencie w Uzbekistanie, założone w 1876 roku. Historia Instytucja została założona w 12 lipca 1876 roku jako Muzeum Narodowe Turkiestanu. Placówka została przemianowana na Główne Muzeum Azji Środkowej, od 1970 w nowym gmachu funkcjonowała jako Muzeum Lenina. Obecnie (2023 rok) muzeum stanowi główny ośrodek naukowo-badawczy Uzbekistanu w zakresie konserwacji i badań zabytków uzbeckich oraz artefaktów pochodzących z Azji Środkowej. Dyrektorką muzeum jest Jannat Ismailova. Architektura Gmach muzeum znajduje się w centrum miasta, na kwadratowym placu (dawny plac Lenina), w sąsiedztwie dwóch budynków rządowych. Budynek został wzniesiony z żelbetonu i szkła, jego styl nawiązuje do tradycyjnego uzbeckiego zdobnictwa. Jest to prostopadłościan, którego elewację pokrywała biało-różowy marmur. Przestrzeń ekspozycyjną stanowi dwadzieścia sal o różnorodnym wystroju. Zbiory Muzeum posiada ponad 300 tys. eksponatów. Trzon kolekcji muzeum stanowią zabytki archeologiczne (około 70 tys. jednostek), w tym kolekcja monet, m.in. złotych i srebrnych (ponad 18 tys. sztuk). Wystawy dzielą się na 9 sekcji ułożonych chronologicznie od epoki kamienia do współczesności. Ekspozycja prezentuje m.in. rozwój przemysłowy Uzbekistanu, w tym proces powstawania jedwabiu, a także porusza zagadnienia związane w literaturą i muzyką Uzbekistanu. Jednymi z bardziej znanych eksponatów są: figura Buddy z I wieku n.e. oraz saksoński kocioł z brązu z IV-V wieku p.n.e. Placówka dysponuje także biblioteką naukową. Galeria Przypisy
Самаркандський державний медичний університет

Самаркандський державний медичний університет (Самаркандський державний медичний інститут до 1 квітня 2022 року) (узб. Samarqand davlat tibbiyot universiteti; англ. Samarkand state medical university) — медичний навчальний заклад у місті Самарканді (Узбекистан). Готує медичних працівників та наукових діячів, а також підвищує їх кваліфікацію. Скорочені назви: СамДМІ, СамДержМІ, СамМІ. Історія Інститут заснований у травні 1930 року з ініціативи Ради народних комісарів Узбецької РСР. Ректори інституту Лев Немцович (1930—1935); Юлій Недосєков (1935—1942); Хакім Захидов (1943—1945), професор; Рауф Абдуллаєв (1945—1951), професор, Заслужений діяч науки РУ; Азіз Аділов (1951—1955), доцент; Манап Мирзамухамедов (1955—1961), професор; Муса Хаїтов (1961—1966), доцент, депутат Верховної Ради Уз РСР, перший секретар Самаркандського міськкому КП Уз; Уктам Вахабова (1966—1981), професор, Заслужений діяч науки РУ, депутат Верховної Ради СРСР; Субханкул Аріпов (1981—1986), професор, Заслужений діяч науки РУ, Заслужений лікар РУ; Нуриддин Камалов (1986—1995), доцент; Акрам Мумінов (1995—2000), професор, Заслужений діяч науки РУ; Азамат Шамсієв (з 2004), професор, член Нью-Йоркської академії наук. Інститут у роки Другої світової війни На базі Самаркандського державного медичного інституту в 1942—1944 роках розташовувалися евакуйовані Ленінградська військово-медична академія і Куйбишевська військово-медична академія. Структура інституту Факультети У виші функціонують 6 факультетів: «Лікувальна справа», організований 1930; «Педіатрична справа», організований 1963; «Медична педагогіка», організований 2005; «Вища сестринська справа», організований 2005; «Стоматологія», організований 2009; Факультет підвищення кваліфікації та перепідготовки лікарів, організований 1981. Відділення магістратури та клінічної ординатури У відділеннях магістратури та клінічної ординатури готуються фахівці за такими напрямами: акушерство та гінекологія; терапія (за направленнями) — ендокринологія, кардіологія, неврологія, фтизіатрія, наркологія; оториноларингологія; офтальмологія; загальна онкологія; хірургія (за направленнями); анестезіологія та реаніматологія; травматологія та ортопедія; судово-медична експертиза; педіатрія (за направленнями); дитяча хірургія; стоматологія (за направленнями); інфекційні хвороби (за направленнями); дитяча неврологія; функціональні та інструментальні методи діагностики (медична радіологія); урологія; неонатологія; нейрохірургія; дерматовенерологія. Професорсько-викладацький склад У Самаркандському державному медичному інституті існують 66 кафедр і курсів, де ведуть наукову і педагогічну діяльність понад 540 вчених і викладачів, з яких — 58 докторів наук, 42 професори, 177 кандидатів наук, 111 доцентів. Примітки Посилання Офіційний сайт інституту. [Архівовано 7 червня 2017 у Wayback Machine.]
Sheihantaur

Sheihantaur (Uzbek: Shayxontohur) is a historic mausoleum complex in Tashkent, Uzbekistan. It is the burial site of Sheikh Hovendi at-Tahur, a local Sufi figure of historical significance. Hovendi at-Tahur Sheikh Hovendi at-Tahur (Sheihantaur) was born in the late 13th century in Bogʻiston near Charvak Lake in the Tashkent Province of Uzbekistan. He was a sayyid, meaning he claimed descent from the Quraish, a tribe associated with Muhammad and believed to be a descendant of the Rashidun Caliph Umar and Umar ibn al-Khattab. He died in Tashkent around 1360; his tomb is contemporary, though heavily restored. The build of mausoleum of Sheihantaur The mazar (mausoleum) of Sheihantaur was erected in the 14th century, but its outward appearance has undergone repeated changes over the years. The mausoleum is a small, brick-built structure with dark blue majolica tiles and a tall dome. Metal sheeting protects the Sheikhantaur's brick dome, restored in the 19th century, from weather and pollution, while an ancient tree trunk seems to sprout from the interior. Sheihantaur burial complex The mausoleum is surrounded by a burial complex to which the saint has given his name. Several prominent figures from Tashkent's history are buried here. Such individuals include Yunus Khoja. In addition to the mausoleum of Shaihantaur, the mausoleum of Qaldirghochbiy can be found here. See also Gates of Tashkent Tourism in Uzbekistan Sheikh Hovendi at-Tahur Complex References External links Tashkent history and photos. The Mausoleum of Sheihantaur, location.
Мавзолей Шейха Ховенди ат-Тахура

Мавзолей Шейха Ховенди ат-Тахура узб. Shayx Xovandi Tohur maqbarasi — один из важнейших архитектурных памятников Ташкента. Находится в центре современного Ташкента в четырёхугольнике, образованном улицами Алишера Навои, Шайхантохур и Абдуллы Кадыри. Биография шейха Ховенди ат-Тахура Шейх Ховенди ат-Тахур родился в XIII веке. Он был Сейдом, это означает, что он принадлежал к племени Курайш (курайшиты), родного племени пророка Мухаммеда. Его отец, Шейх Омар, был прямым потомком в семнадцатом поколении второго благочестивого халифа Омара ибн ал-Хаттаба, поэтому мужчины в семье Шейха Омара носили почётное звание Ходжа. Шейх Омар был посвящённым суфием, последователем дервиша Хасана Булгари. Он прибыл в Ташкент с единственной целью — распространение ислама. Вскоре Шейх Омар перебрался в горный посёлок Богистон, где он провёл остаток своей жизни. Здесь и родился Шейх Ховенди ат-Тахур (Шейхантаур). Молодой ат-Тахур, стремившийся познать в совершенстве не только религиозные каноны, но и светские науки, был поражён высказыванием туркестанского хазрата Ходжи Ахмеда Ясави, жившего в XII веке: «Высокие духовные качества и познания в науках сообразны терпению и кротости суфия по отношению к грубости невежд». Вероятно это и послужило тому, что юный ат-Тахур решил постичь мистическую философию Ясави, а не стать последователем Булгари, как его отец. Шейхантаур принял посвящение среди дервишей города Яссы, где уже в то время было распространено почитание суфийского Шейха и основателя ордена Ходжи Ахмеда Ясави. Как и положено суфийским дервишам, ат-Тахур не оседает в одном месте, а странствует по городам Мавераннахра. Во всех городах, в которых он бывал, Шейх снискал уважение своей просветительской деятельностью, заботой о сиротах и вдовах. Везде, где он не находился, он поражал современников своим знанием и мудростью. Будучи одним из основоположников суфийского ордена Накшбандия, Шейх ат-Тахур в своих учениях призывал людей к терпению и кротости, доброте и любви. Молва о нём, как о человеке даровитом и мудром, разносится мгновенно, и в народе его кличут «мудрейшим из мудрейших». После длительного периода путешествий по Мавераннахру, Шейхантаур прибыл в Ташкент, где он остался в памяти людей как «мудрейший из мудрейших». Шейх умер в 1355 году. Во второй половине XIV века полководец Тамерлан, лечивший свою раненную ногу в Ташкенте с помощью лечебной воды источника Зем-Зем, построил мавзолей ташкентскому Шейху ат-Тахуру. Единственный сохранившийся до наших дней окаменевший «саур Искандера» находится внутри мавзолея. Галерея Примечания Рекомендуемая литература Булатова В., Маньковская Л. Комплекс Чупан-ата (XVIII—XX век) // Памятники зодчества Ташкента XIV—XIX вв.. — Ташкент: Издательство литературы и искусства имени Гафура Гуляма, 1983. — С. 92—95. — 144 с. — 5000 экз. Ссылки Этнический атлас Узбекистана Жукова Л. И. ЭТНИЧЕСКИЕ КЛАДБИЩА В УЗБЕКИСТАНЕ Ташкент. История и современность. Шейхантаур
Qarluq, Uzbekistan

Qarluq (Uzbek: Qarluq, Қарлуқ or Qorliq / Қорлиқ, Russian: Карлук, romanized: Karluk) is an urban-type settlement in Surxondaryo Region, Uzbekistan. It is the administrative center of Oltinsoy District. Its population was 3,842 people in 1989, and 3,900 in 2016. References
Карлук (Сурхандарьинская область)

Карлук (узб. Qarluq / Қарлуқ) — городской посёлок, административный центр Алтынсайского района Сурхандарьинской области Узбекистана. География Ближайшая жележнодорожная станция — «Разъезд Шурчи» (23 км). Расстояние между посёлком Карлук и областным центром Термез — 140 км. Население По переписи населения 1989 года в селе проживало более 3842 человек. Для сельского хозяйства жители пользуются водой реки Алтынсай. Примечания
Усмат

Усмат (узб. Oʻsmat / Ўсмат) — городской посёлок (с 1990-х годов), административный центр Бахмальского района Джизакской области Узбекистана. География Расположен у подножья Туркестанского хребта на берегу реки Ширасай, в 35 км от железнодорожной станции Галляарал (на линии Самарканд — Джизак). Население Ссылки
Kitab State Geological Reserve

Kitab State Geological Reserve is located in the Kitab district of Kashkadarya region, Uzbekistan. It is located on the south-western branches of the Zarafshan mountain range, on the left bank of the Jinni Darya and on the northern side of Karatog, 45 km east of the city of Kitab. The area is 5378 ha. It was established in 1979 in order to study and protect unique paleontological-stratigraphic objects, which are natural-scientific monuments related to the geological history of the Earth. In the Kitab State Geological Reserve, marine sediment formations from the Middle Ordovician period to the boundary layers of the Devonian and Carboniferous periods are observed in a stable consistency in several stream valleys that cross the direction of the rocks of the Paleozoic layer. They are characterized by various paleontological phyla representing fauna and flora belonging to 16 different groups. The absolute height of the reserve is 1300–2650 m, the relative height is from 500 m to 1500 m. The terrain is rocky, sharply divided in the highlands, and somewhat flat in the middle altitudes. As a result of the deep cutting of the mountain ridges of Obisafed, Khojakurgan, Zinzilbon, and Novabak streams, scenic mountain ravines were created. One of the international stratigraphic benchmarks of the Devonian system, the stratotype of the lower boundary of the Ems stage, chosen by the International Subcommission on Devonian Stratigraphy in 1989 and ratified by the International Association of Geological Sciences in 1996, is located in the Zinzilbon section of the Reserve. Its cuttings became the basis for granting international status to the reserve. In the territory of the reserve, from the Middle Ordovician to the Lower Carbonifer-us period, the sections made up of marine -edimentary formations are mainly composed of carbonate and less terrigenous and volcanogenic rocks with a total thickness of more than 4000 m. Most of them consist of various paleontological fossils in the form of microscopic and macroscopic remains, which are important for determining the age and correlation of deposits, for understanding the conditions of formation of one or another deposit, and for the reasonable interpretation of the geological structure of the studied regions. Since the establishment of the reserve, international conventions, colloquiums, excursions, various paleontological and stratigraphic researches on various groups of the animal world have been held at its base. References
Китабский государственный геологический заповедник

Китабский государственный геологический заповедник (узб. Kitob davlat geologiya qo‘riqxonasi) — геологический заповедник, расположенный в диапазоне высот 1300—2650 на юго-западных отрогах Заравшанского хребта, в бассейне реки Кашкадарья, Китабского района Кашкадарьинской области республики Узбекистан. Организационно находится в подчинении Государственного комитета по геологии и минеральным ресурсам (Госкомгеологии Республики Узбекистан). С 1993 года директором заповедника является Раҳмонов Уткир Жалилович. С геологической точки зрения территория заповедника представляет собой часть Зеравшано-Алайской структурно-формационной зоны, входящей в систему герцинских складчатых сооружений Южного Тянь-Шаня. Объектами охраны в заповеднике являются уникальные стратиграфические разрезы и содержащиеся в них остатки древних ископаемых форм морских животных и растений. Разрез Зинзильбан признан хранителем международного стратиграфического эталона-стандарта нижней границы эмсского яруса нижнего девона или точки глобального стратотипа границы (избран Международной подкомиссией по стратиграфии девона в 1989 году и ратифицирован в 1996 году Международным союзом геологических наук). История Заповедник основан в 1979 году в соответствии с постановлением Правительства Узбекской ССР № 206 от 22 марта. Изначально под территорию заповедника отводилось 3938 га. Литература Заповедники Средней Азии и Казахстана / В.Е. Соколова, Е.Е. Сыроечковский. — Москва: «Мысль», 1990. — 399 с. — 100 000 экз. — ISBN 5-244-00273-2. Примечания Ссылки Китабский государственный геологический заповедник на страницах сайта centralasia-adventures.com Архивная копия от 10 января 2015 на Wayback Machine