Rabati Malik

Rabati Malik (iz arabskega رباط, ribāṭ - trdnjava, in ملك, málik - kralj, dobesedno kraljeva trdnjava) je nekdanja stepska rezidenca turških vladarjev iz Karahanidske dinastije, ki je v 11.-12. stoletju vladala v srednjeazijski Mezopotamiji – Transoksaniji. Rezidenca je bila kasneje (12.-18. stoletje) preurejena v karavanseraj, od katerega je ostal le vhodni portal. Ostanki Rabati Malika se nahajajo ob svilni poti v stepi blizu starodavnega mesta Kermine (Karmana, Uzbekistan) na sedanji glavni cesti med dvema starodavnima kulturnima središčema regije – Samarkandom in Buharo. Dvorni kompleks je bil zgrajen med muslimansko renesanso v Srednji Aziji po ukazu Karahanida Šamsa al-Mulka, sina Ibrahima Tamgač Kana, ki je vladal v Samarkandu od leta 1068 do 1080. Od 13. stoletja, ko so Srednjo Azijo osvojili Mongoli, do začetka 18. stoletja, je Rabati Malik služil kot karavanseraj za trgovske karavane. Rabati Malik je eden najstarejših spomenikov srednjeazijske monumentalne arhitekture in arhitekturna znamenitost svetovnega pomena. Trenutno je edini arheološko raziskan spomenik palačnega tipa na ozemlju srednjeveške Transoksanije. Po mnenju raziskovalcev je Rabati Malik presenetljiv primer značilnosti sinkretične gradbene kulture Srednje Azije v 11. in 12. stoletju. Bil je velika zgradba z več dvorišči in ni imel nič skupnega z znanimi karavanseraji Srednje Azije, ki so imeli eno, izjemoma dve dvorišči na vzdolžni osi. Geografija Rabati Malik se nahaja ob avtocesti M37 med dvema starodavnima kulturnima središčema regije – Samarkandom in Buharo. V njegovi bližini je mednarodno letališče Navoi, urbano naselje Malikrabat in mesto Navoi deset kilometrov vzhodneje. Na drugi stani cesta stoji še en zgodovinski in kulturni spomenik iz istega obdobja - Sardoba Malik, cisterna za vodo iz 11. do 12. stoletja. Zgodovina Iz niza zapisov je razvidno, da se je gradnja 'kraljeve trdnjave' začela konec 11. stoletja. V 12. stoletju je bila obnovljena in delovala do začetka 18. stoletja. Politična zgodovina regije je bila v 11. in 12. stoletju povezana s tremi turškimi imperiji in dinastijami – Karahanidi, Gaznavidi in Seldžuki, ki so tukaj vladali različno uspešno in so stalno spreminjali državne meje. Rabati Malik je bil povsem skladen z njegovim imenom 'kraljeva trdnjava'. Bil je edinstvena, arhitekturno kompleksna in razkošno okrašena palači podobna zgradba z vsemi atributi udobne trdnjave-rezidence, sedeža vlade Karahanidov. Sprva vsekakor ni bil karavanseraj, kot se je na splošno verjelo. Stoletja pozneje, potem ko so Karahanidi v začetku 13. stoletja izginili z zgodovinskega odra in so tatarsko-mongolske horde preplavile Srednjo Azijo, je ta dobro opremljena kraljeva trdnjava najprej prenehala biti dinastična rezidenca in se nato postopoma preoblikovala v obcestni karavanseraj na glavni trgovski poti med Samarkandom in Buharo. V času svojega obstoja je spomenik doživel dve večji gradbeni prenovi s popolno rekonstrukcijo posameznih delov trdnjave in številnimi manjšimi popravili. V 19. in začetku 20. stoletja so ruševine Rabati Malika prebivalci bližnje vasi razkopavali zaradi opeke. V 40. letih prejšnjega stoletja so valovito oblogo glavne fasade razstavili, ker so temelji iz opeke hitro erodirali. V 50. letih prejšnjega stoletja so med gradnjo mesta Navoi skozi notranjost Rabati Malika zgradili asfaltirano cesto. Območje ob cesti, kjer so bili ostanki obzidja, so zravnali z zemljo. Ti posegi so bili zadnja kaplja pri uničenju te mojstrovine predmongolske srednjeveške arhitekture v Transoksaniji. Zgodovina raziskav Buharski zgodovinar Hafiz Taniš je poročal o Rabati Maliku, ki ga je zgradil Karahanid Šams al-Din. Poročila o Rabati Maliku so se v ruskem tisku prvič pojavila v prvi polovici 19. stoletja. Člani uradne ruske diplomatske misije pod vodstvom K.F. Buteneva, poslani v letih 1841–1842 na dvor buharskega emirja, so bili osupli nad veličastnimi ruševinami srednjeveške trdnjave v stepi na poti do Buhare. Ruševine te zapuščene stepske utrdbe, ki je še vedno ohranila čar antike, so na popotnike pustile trajen vtis. Član odprave N.V. Hanikov je v svojem poročilu bolj skopo poročal o spomeniku v stepi, medtem ko je naravoslovec A.A. Lehman narisal skico njegove glavne fasade in, kar je bilo ključno, dokaj podroben opisal notranjost Rabati Malika. A.A. Lehman je tudi zbral legende, ki so krožile okoli spomenika, in so v veliki meri odražale njegovo resnično zgodovino. Zapisal je, da so bile ruševine utrjenega gradu, ki je cvetel pred 700–800 leti, dom kana in njegovih dedičev. Zgradil ga je Melik Kan, eden od nomadskih vladarjev Maveranahra. Po misiji K.F. Buteneva so spomenik obiskali različni predstavniki ruskih vladnih agencij in tuji popotniki: N.F. Sitnjakovski, N.A. Maev, A. Vambery, E.S. Skyler in drugi, ki k informacijam A. Lehmanna niso dodali nič novega. Zahodni znanosti je bil spomenik povsem neznan. V 20. letih 20. stoletja se je pojavilo vprašanje, kdo je naročil gradnjo Rabati Malika. Naročilo so pripisali karahanidskemu vladarju Šamsu al-Mulku (1068–1080). Podlaga za to so bili obrobni zapisi v Kitab-i-Mulo-Zadeh iz 16. stoletja o Šams al-Mulkovi gradnji Rabata leta 471 po hidžri. Kasneje je A.A. Semenov po preučevanju dodatnih pisnih podatkov dokazal, da to ne drži. Rabati Malik so začeli znanstveno preučevati šele v sovjetskem obdobju. Prve arheološke raziskave so se začele v 70. letih prejšnjega stoletja. Izkopavanja pod vodstvom N.B. Nemceve so bila izvedena v letih 1973–1975, 1977 in 1997–2001. Izkopavanja so razkrila tloris utrdbe in omogočila prvi vpogled v arhitekturo izgubljenih karahanidskih palač v bližini Buhare, znanih iz pisnih virov. Artefakti, odkriti med arheološkimi izkopavanji, zlasti keramika, nakit in kovanci, so bili znanstveno zelo zanimivi. Posebej pomemben je najpogostejši pokazatelj razvoja obrti in umetnosti – gospodinjska keramika, ki so jo v Rabati Maliku našli v širokem časovnem obdobju. V buharski oazi so prvič enem mestu odkrili namizno in kuhinjsko posodo od konca 11. do začetka 18. stoletja, ki odraža razvoja te obrti v več kot šestih stoletjih. Rabati Malik predstavlja najnaprednejše inženirske koncepte 11. in 12. stoletja. Temelji na dvojnih parnih stebrih na vogalih osmerokotnika so brez primere v takratni arhitekturi. Čudež inženirstva je bila ena največjih kupol srednjeveškega Vzhoda. Osupljiva ni le velikost kupole, temveč tudi njena natančno izračunana zasnova: kupola sloni na dvojnih parnih stebrih različnih premerov. Ta inženirski koncept je edinstven za Srednjo Azijo. Kupole iz istega obdobja, ki temeljijo na stebrih enakega premera, običajno v obliki osmerokotnika ali kvadrata, se najdejo po vsem severnem Horasanu in Iranu, na primer v mošeja Džami v Isfahanu in mošejah v Zavarju in Dahistanu. Enaja zasnova se je kasneje razvila v Turčiji v 15. stoletju. Arhitektura in načrt Do danes se je ohranil le del južne fasade s stolpom, sicer pa je postavitev trdnjave mogoče oceniti po rezultatih izkopavanj. Trdnjava je bila pravokotna zgradba s stranico 100 metrov. Na vogalih so bili stolpi, visoki več kot 15 metrov. Po Lehmanovih risbah sodeč, so bili sredi 19. stoletja še nedotaknjeni. Zunanje stene trdnjave so bile okrašene z ravnimi polstebri, združenimi v pare. Utrdba je imela samo en vhod - ohranjeni južni portal. Portal sam rahlo štrli iz obzidja in ima pravokoten tloris. Nad pravokotnimi vrati je koničast lok, okrašen z opečnimi ornamenti. Iz portala vodi galerija, ločena od pomožnih prostorov za služinčad, kuhinjo in hlevi v južnem delu kompleksa. Galerija se odpira v osmerokotno rotundo, katere loki so bili, tako kot celotna galerija, okrašeni z izrezljanim gančem. Iz rotunde, ki je služila kot osrednja dvorana, so vodili prehodi v severni stanovanjski del kompleksa. V središču kompleksa, ob vhodu v njegov severni del, je stala majhna mošeja z mihrabom na zahodni steni in minbarjem na levi. Stene in minbar so bili okrašeni z izrezljanim gančem z modrim podtonom. Med izkopavanji so našli številne človeške kosti, kar kaže na obstoj pokopališča okoli karavanseraja. Po Lehmannu je bil kompleks na zunanji strani obdan s še enim obzidjem. Sklic Viri