NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Vobkent

Vobkent (en ouzbek : Vobkent / Вобкент; en tadjik : Вобкент; en russe : Вабкент) est une ville de la région de Boukhara en Ouzbékistan et la capitale du district de Vobkent. Vobkent est célèbre pour son minaret construit entre 1196 et 1198, sous le règne d'Ala ad-Din Tekish. Vobkent est situé à environ 28 km de la ville de Boukhara. Sa population est de 17 800 habitants (2016). La ville abrite une industrie textile et avicole. Histoire Il est estimé que Vobkent a été fondée avant les campagnes arabes en Asie centrale. Elle a été mentionnée par l'historien de Boukhara, Abu Bakr Muhammed ibn Jafar Narshakhy, au Xe siècle. Dans les documents du XIVe siècle, Vobkent est mentionnée sous le nom de Vabkana. À partir du XVIe, Vobkent est connue sous deux noms - Vabkana et Kamat. Dans le livre de l'historien Mahmud ibn Vali du XVIIe siècle « Bahr ul-Asror » (1634-1641), le nom du comté de Vobkent est Kamat. Il existe également des informations sur Vorakent dans le livre de Mirzo Badeh, « Majmaʼ al-arqom » (« Collection of Numbers ») du XVIIIe siècle. Selon les documents de base de la seconde moitié du XIXe, il y avait de nombreux artisans dans le village de Narchoq (Narshah) dans le district de Kamat (maintenant le district de Vobkent). Vobkent abrite des monuments historiques anciens tels que des madrasas, des bains publics, des mosquées cathédrales, l'ancienne Vabkand et la forteresse de Vabkand, qui n'ont pas survécu jusqu'à aujourd'hui. À Vobkent, il y a un minaret construit entre 1196 et 1198. À l'époque des Timourides et des Chaybanides, une monnaie fonctionnait ici. La prospérité de la ville a commencé à l'époque Kara-Khanid. Emplacement Vobkent est située sur la route reliant Boukhara à Samarcande et Tachkent. Au centre de Vobkent, un affluent de la rivière Zeravchan traverse la rivière Vobkent. La gare la plus proche se trouve à 28 km de Boukhara. La population est d'environ 16 000 habitants, avec les Ouzbeks constituant le groupe ethnique prédominant. Des Russes, des Tadjiks, des Tatars, des Azéris et d'autres groupes y vivent également. La ville dispose d'organisations de quartier, d'une usine de coton, d'un atelier d'artisanat et d'art. Parmi les monuments architecturaux, on trouve la tour de Vobkent. Notes et références Portail de l’Ouzbékistan
Vobkent

Vobkent (in uzbeco Vobkent; in russo Вабкент) è il capoluogo del distretto di Vobkent della regione di Bukhara, in Uzbekistan. Si trova 30 km circa a nord di Bukhara a un'altitudine di 241 m s.l.m., aveva 12.400 abitanti al censimento del 1989 e una popolazione calcolata di 18.006 abitanti per il 2010. La città si trova lungo la strada M37 che collega la città di Bukhara a Samarcanda. È famoso il suo minareto alto 28,7 m (costruito tra il 1196 e il 1198) sotto il regno di Ala al-Din Tekish, durante il Khanato karakhanide. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Vobkent
Vobkent

Vobkent (uzb. cyr.: Вобкент; ros.: Вабкент, Wabkient) – miasto w południowo-środkowym Uzbekistanie, w wilajecie bucharskim, siedziba administracyjna tumanu Vobkent. W 1989 roku liczyło ok. 12 tys. mieszkańców. Ośrodek przemysłu włókienniczego i spożywczego. Miejscowość otrzymała prawa miejskie w 1981 roku. Przypisy
Вабкент

Вабке́нт (узб. Vobkent / Вобкент) — город, административный центр одноимённого района Бухарской области Узбекистана. Вабкент — один из древнейших городов. В Средние века вокруг Вабкента было несколько деревень и крепостей. История Предполагают, что Вабкент был основан ещё до походов арабов в Среднюю Азию. Упоминается бухарским историком Абу Бакром Наршахи в X веке. В документах XIV века Вабкент упоминается как Вабкана. Начиная с XVI века, Вабкент стал известен под двумя именами — Вабкана и Камат. В книге историка XVII века Махмуда ибн Вали «Бахр уль-Асрор» (1634-41) название Вабкентского уезда — Камат. Также есть информация о Вабкенте в книге Мирзо Баде «Majmaʼ al-arqom» («Сборник чисел»; 18 век). Согласно основополагающим документам второй половины XIX века, в селе Нарчок (Наршах) Каматского района (ныне Вабкентский район) было много ремесленников. В Вабкенте есть древние исторические памятники, такие как медресе, бани, соборная мечеть, Старый Вабканд, Вабкандская крепость, которые не сохранились до наших дней. В Вабкенте находится минарет, сооружённый в 1196—1198 годах. В эпоху Тимуридов и Шейбанидов здесь функционировал монетный двор. Расцвет города начался в эпоху Караханидов. Расположение Вабкент расположен на трассе, соединяющей Бухару с Самаркандом и Ташкентом. Через центр Вабкента проходит старинный канал Вабкентдарья, питаемый рекой Зеравшан. Ближайшая железнодорожная станция находится в 28 км от Бухары. Население Население составляет около 16 000 человек, преобладающим этносом являются узбеки; также проживают русские, таджики, татары, азербайджанцы и другие. Инфраструктура В 1993 году в Вабкенте был открыт областной оздоровительный центр на 120 мест. Также в городе расположены сельскохозяйственный профессиональный колледж на 600 мест, средние школы, стадионы, аптеки, медицинские учреждения, предприятия бытового обслуживания и общественного питания, пекарня, магазин промышленных товаров и товаров для детей, рынок, библиотека, дом культуры, гостиница, кинотеатры, отдел связи. В городе есть районные организации, хлопковая фабрика, ремесленная и художественная мастерская. Среди архитектурных памятников — Вабкентский минарет. Примечания
Вабкент

Вабкент (узб. Vobkent) — місто в Узбекистані, центр Вабкентського району Бухарської області. Населення 12351 мешканець (перепис 1989). Місто розташоване за 28 км від Бухари. Історія Місто має дуже древню історію. Одним із символів міста є мінарет, який було споруджено ще в 1196—1198 роках. Зростання міста почалося в епоху епоху Караханідів. В епоху Тимуридів і Шибанідів тут діяв монетний двір. Статус міста з 1981 року. Економіка Текстильна промисловість, птахофабрика. Спорт У 2002-2008 рр у місті базувався футбольний клуб "Вабкент", який було розформовано Примітки Посилання Город Вабкент|Бухарская область на сайті goroda.uz
Tashkent Higher All-Arms Command School

The Tashkent Higher All-Arms Command School (Uzbek: Тошкент Олий Умумқўшин Қўмондонлик билим Юрти, ТОУКБЮ) was a military academy of the Ministry of Defense of Uzbekistan. It was previously known as the Tashkent Higher Combined Arms Command School named after Vladimir Lenin (Russian: Ташкентское Высшее Общевойсковое Командное Училище имени В.И. Ленина, ТВОКУ). It was one of the oldest military establishments of the USSR preparing infantry officers for the Soviet Army. The school was disbanded after former Uzbek SSR gained independence in 1991 and became the Republic of Uzbekistan. The last banner of the school was removed from the No. 1 Guard Post and deposited into the State Museum of the Armed Forces of Uzbekistan. History TVOKU, or as it was called colloquially, the Leninsky College was founded on July 12, 1918, when the Military Commissariat of the Turkestan Soviet Republic ordered the government to organize the Turkestan Soviet command courses in Central Asia for the training of Bolshevik commanders. On the 31st of that month, it was announced that a command school would be created in Tashkent. On September 17, 1918, the school began regular classes, which had their own ceremonial opening 5 days later. At the time, the basis of training was political indoctrination and immersion in military subjects, with tactical training being given particular attention. During the Great Patriotic War (known in the West as the Second World War), the school prepared about 8,000 commanders to fight in the Red Army against the Wehrmacht. Many who graduated at the time fought in the Eastern Front, including in the Battle of Moscow in 1941 and the Siege of Leningrad in 1943. On March 28, 1957, the banners of the school, which were previously stored in the Central Museum of the Soviet Army, were delivered to the school from Moscow. By July 1970, the school was exporting its students to other Soviet universities, as well as importing cadets from other cadet schools, which would later make up the 1st Cadet Battalion. In the 80s, graduates of the school were immediately commissioned into the Soviet Army and transferred across the Afghan border with the Uzbek SSR to participate in the Soviet–Afghan War. On 26 March 1993, it was reestablished by the Ministry of Defense of Uzbekistan as the Tashkent Higher All-Arms Command School. In 2017, President Shavkat Mirziyoyev, ordered that the school be reestablished as the Academy of the Armed Forces of Uzbekistan. Alumni Qobul Berdiyev, Uzbek military officer who formerly served as Minister of Defence of Uzbekistan. Stanislav Hazheev, former Minister of Defence in Transnistria. Albert Makashov, a Russian officer and a nationalist-communist politician. Pavel Pavlovich Kozlovsky, the second Minister of Defence of Belarus. Esen Topoev, former Minister of Defense of Kyrgyzstan. Valdas Tutkus, a Lithuanian general who was the 3rd Chief of Defence. Ilýa Weljanow, Turkmen general and diplomat. References Links Media related to Tashkent Higher All-Arms Command School at Wikimedia Commons Alumni Website ТВОКУ 100 лет
Taszkencka Wyższa Ogólnowojskowa Szkoła Dowódcza

Taszkencka Wyższa Ogólnojęzykowa Szkoła Dowódcza im. W.I. Lenina odznaczona Orderem Czerwonego Sztandaru (uzb. Тошкент Олий Умумқўшин Қўмондонлик билим юрти. ТОУҚБЮ; ros. Ташкентское высшее общевойсковое командное Краснознаменное ордена Красной Звезды училище имени В. И. Ленина; ТВОКУ им. Ленина) – radziecka wojskowa instytucja szkoleniowa Ministerstwa Obrony ZSRR, kształcąca oficerów na potrzeby Sił Zbrojnych ZSRR. Szkoła, nazywana w przeszłości szkołą leninowską, powstała 12 lipca 1918 – jest to data rozkazu nr 456 powołania komisji organizacyjnej przez Komisariat Wojskowy Turkestańskiej Republiki Radzieckiej. Przypisy
Ичан Кала

Ичан Кала (на узбекски: Ichan Qa'la) е крепостният стар град на Хива, Узбекистан. От 1990 г. е включен в списъка на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО. Старият град съдържа над 50 исторически паметника и 250 старинни къщи, датиращи главно от 18 – 19 век. Джамията Джума е построена през 10 век, но преустроена през 1788 – 1789 г. Хипостилната ѝ зала, обаче, все още включва 112 колони от древната структура. Една от най-видните особености на Ичан Кала са назъбените тухлени стени и четирите порти – по една от всяка страна на правоъгълната крепост. Макар че основите са положени преди 10 век, днешните 10-метрови стени най-вероятно са издигнати към края на 17 век, а по-късно са били поправени. Оазисът на Хива е бил място за почивка на керваните, преди да започнат прехода си през пустините на Иран. В днешно време, Ичан Хива представлява ясен и добре запазен образец на мюсюлманската архитектура в Централна Азия. Източници
Ičan Kala

Ičan Kala je malé opevněné vnitřní město v uzbeckém městě Chiva. Zahrnuje více než 250 starých domů a dalších asi 50 památek, jejichž výstavba spadá převážně do 18.–19. století. K dominantám města patří vysoké kamenné vstupní brány. V roce 2001 bylo Ičan Kala zařazeno na Seznam světového dědictví UNESCO. Fotogalerie Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Ičan Kala na Wikimedia Commons
Itchan Kala

Itchan Kala (en uzbeko: Ichan-Qаl’а) es la villa amurallada en el interior de la ciudad de Jiva, Uzbekistán. Está protegida por las altas murallas de adobe, de una decena de metros, del antiguo oasis siendo ésta la última etapa de los viajeros guiados por sus caravaneros antes de atravesar el desierto con destino a Irán. Desde 1990, Itchan Kala de Jiva es un espacio protegido y forma parte del Patrimonio de la Humanidad de la Unesco. Historia Según muchos historiadores, Corasmia es el lugar mencionado en Avesta como Airianem Vaeyah, tierra original de los arios.​ En la ciudad vieja hay más de 50 monumentos históricos y 250 antiguas casas, principalmente datadas en los siglos XVII al XIX. Aunque conserva pocos monumentos anteriores, constituye un ejemplo coherente y bien preservado de arquitectura musulmana del Asia Central con construcciones notables como la mezquita Djouma, con su grandioso vestíbulo con 112 columnas antiguas, los mausoleos y las madrazas y los dos palacios magníficos edificados a principios del siglo XIX por el Jan Alla-Kouli. La muralla de Itchan Kala con sus cuatro puertas mide 600 m de longitud y 400 m de anchura. En la muralla exterior occidental se encuentra la ciudadela Konya Ark. La fortaleza tiene un tamaño de unas 1,2 hectáreas. Imágenes Referencias
Itchan Kala

Itchan Kala (en ouzbek : Ichan qalʼa) est le nom de la vieille ville (quartier historique) de Khiva, en Ouzbékistan. Celle-ci est retranchée derrière des murailles de brique hautes d'une dizaine de mètres de l'ancienne oasis qui était l'ultime étape des caravaniers avant leur traversée du désert en direction de l'Iran. Histoire La vieille ville recèle aujourd'hui plus de 50 monuments historiques et 250 vieilles maisons, datant principalement des XVIIe au XIXe siècles. Bien qu'ayant conservé peu de monuments très anciens, elle constitue un exemple cohérent et bien préservé d'architecture musulmane de l'Asie centrale avec des constructions remarquables comme la mosquée Djouma, avec son hall majestueux et ses 112 colonnes antiques, les mausolées et les médersas, ainsi que les deux magnifiques palais édifiés au début du XIXe siècle par le khan Alla-Kouli. La citadelle d'Itchan Kala, avec ses quatre tourelles, mesure 600 mètres de long et 400 mètres de large. Elle a bénéficié d'un vaste plan de restauration mené à partir de 1975 par les Soviétiques, notamment l'architecte Iossif Notkine. Depuis 1990, le quartier d'Itchan Kala de Khiva est inscrit au patrimoine mondial de l'UNESCO. Notes et références Notes Cartes Références Liens externes Ressource relative à l'architecture : Liste du patrimoine mondial Articles connexes Ota Darvoza (porte de l'Ouest) Palvan Darvoza (porte de l'Est) Tach Darvoza (porte du Sud) Bogcha Darvoza (porte du Nord) Médersa Islam Khodja Médersa Mohammed Rahim Khan Minaret Kalta Minor Palais Tach Khaouli Portail du patrimoine mondial Portail de l’Ouzbékistan
Ičan Kala

Ičan Kala (perzijski: ایچان قلعه) je utvrđeni Unutarnji stari dio grada Hive u Uzbekistanu. Ičan Kala je stoljećima imala veliku trgovačku važnost kao posljednje odmaralište karavanama prije njihova puta preko pustinje prema Iranu. U 4. stoljeću je bio prijestolnicom Velikog Horasana, iranskog kraljevstva koje je procvalo zahvaljujući iznimno uspješnom sustavu navodnjavanja čime su tzv. "crni pijesak" pretvarali u raskošne pašnjake, vrtove i cvjetnjake. Ičan Kala je dijelio povijest Uzbekistana, a procvat doživljava u 18. i 19. stoljeću kada je bio prijestolnica Hivskog Kanata kojim su vladali Astrahanci, potomci Džingis-kana. U njemu se nalazi više od 50 povijesnih spomenika, od kojih je nekoliko džamija, medresa i mauzoleja, dvije veličanstvene palače i 250 starih kuća, većinom iz 18. i 19. stoljeća, ali starijih korijena. Tako je npr. Džamija Džuma osnovana u 10. stoljeću, o čemu svjedoči proslavljena dvorana sa 112 stupova donesenih iz još ranijih građevina, ali joj je današnji izgled iz obnove 1788. – 1789. godine. Najznamenitije su njezine pravilne četvrtaste gradske zidine od opeke s četiri gradska vrata na sredini svake strane. Iako su njezini temelji postavljeni u 10. stoljeću, današnje 10 metara visoke zidine su podignute u kasnom 17. stoljeću i kasnije su obnavljane. Ostale građevine iz 19. stoljeća, kao što su medrese Ala Kulija (1835.) i Islam Hodže (1908. – 10.) su izvanredni primjeri skladnog uklapanja novih građevina u staru urbanu jezgru. Zbog toga je Ičan Kala upisana na UNESCO-ov popis mjesta svjetske baštine u Aziji i Oceaniji 2001. godine.
Ичан Кала

Ичан Кала (персијски језик: ایچان قلعه) је утврђени Унутрашњи стари део града Хиве у Узбекистану. Ичан Кала је вековима имала велику трговачку важност као последње одмаралиште каравана пре њиховог пута преко пустиње према Ирану. У 4. веку је био престоница Великог Хорасана, иранског краљевства које је процвало захваљујући веома успешном систему наводњавања чиме су тзв. "црни песак" претварали у раскошне пашњаке, баште и цветњаке. Ичан Кала је делио Историју Узбекистана, а процват доживљава у 18. и 19. веку када је био престоница Хиванског каната којим су владали Астраханци, потомци Џингис-кана. У њему се налази више од 50 историјских споменика, од којих је неколико џамија, медреса и маузолеја, две величанствене палате и 250 старих кућа, већином из 18. и 19. века, али старијих корена. Тако је нпр. Џамија Џума основана у 10. веку, о чему сведочи прослављена дворана са 112 ступова донесених из још ранијих грађевина, али јој је данашњи изглед из обнове 1788—89. године. Најзнаменитије су њене правилне четвртасте градске зидине од опеке с четири градска врата на средини сваке стране. Иако су њени темељи постављени у 10. веку, данашње 10 метара високе зидине су подигнуте у касном 17. веку и касније су обнављане. Остале грађевине из 19. века, као што су медресе Ала Кулија (1835) и Ислам Хоџе (1908—10.) су изванредни примери складног уклапања нових грађевина у стару урбану средину. Због тога је Ичан Кала уписана на УНЕСКО-в Списак места Светске баштине у Азији и Аустралазији 2001. године. Спољашње везе Mankovskaya L., Bulatova V., Pamyatniki zodchestva Xorezma, T., 1978. Референце
Itchan Kala

Itchan Kala är den muromgärdade historiska stadskärnan i staden Chiva, Uzbekistan. År 1990 blev platsen klassad som ett världsarv. Få riktigt gamla byggnader finns kvar, men området omfatttar mer än 50 historiska monument och 250 gamla hus, främst från 1700- och 1800-talet. Den kanske mest kända byggnaden är Djumamoskén, som grundades på 900-talet och återuppbyggdes 1788-1789. Den har en omtalad pelarhall med 112 pelare tagna från antika byggnader. Det mest spektakulära i Itchan Kala är dess 10 meter höga murar och fyra portar på var sida av den rektangulära fortifikationen. Murgrunden tros ha lagts på 900-talet, men dagens mur är till största delen uppförd på 1600-talet. Referenser Externa länkar UNESCO World Heritage Centre - Itchan Kala
Ічан-Кала

Іча́н-Кала́ (узб. Ichan Qa'la) — оточене потужними стінами історичне внутрішнє місто Хіви в Узбекистані, що стало першою пам'яткою Світової спадщини в Середній Азії. Зведені протягом століть (найдавніші пам'ятки архітектури належать до XIV століття) фортечні споруди й палаци, мечеті й медресе, мавзолеї й мінарети, караван-сараї й лазні перетворили Ічан-Калу в унікальне місто-пам'ятку. Офіційно статус міста-заповідника Старій Хіві надано 1968 року. Легенда походження Легенда свідчить, що при будівництві цитаделі Ічан-Кала використовувалася глина з тих самих місць, звідки брав її пророк Мухаммед, коли будував Медину. Озеро, що з'явилося пізніше, прийнято вважати святим. Інша легенда оповідає, що колодязь Хейвак, вода з якого мала дивовижний смак, був викопаний ще Сімом, сином біблійного Ноя. Також за легендою, будувати Хорезм почав Сім. Проїжджаючи територією, де в ті часи була пустеля, він заснув. Уві сні Сім побачив, що місто оточене вогнем. Прокинувшись, розпочав будівництво, і перший фундамент заклав саме він. Під час будівництва викопав колодязь і, тамуючи спрагу, сказав: «Хей вак! Хей вак!», що означає «як добре!». Саме після цього місто взяло ім'я Хіва. Примітки
Angren

Angren (Angren / Ангрен; rus: Ангрен) és una ciutat de l'est de l'Uzbekistan a 110 km de la capital, Taixkent. Va ser fundada el 1946 com a nucli per a la indústria de carbó de l'Uzbekistan. Està situada en el riu Angren. Angren és una ciutat industrial important amb un seguit d'indústries de materials de construcció, una planta de processament de goma i una central elèctrica. La població de la ciutat ha anat disminuint des de la dècada de 1990 per les dures condicions de vida i per l'augment de l'atur. El 1992 la població era de 133.000, però l'any 2005 era de 126.962. Vegeu també Kurama. Referències
Angren (Usbekistan)

Angren (russisch Ангрен) ist eine kreisfreie Stadt in Usbekistan, 78 Kilometer (Luftlinie) südöstlich der Hauptstadt Taschkent. Sie hat eine Einwohnerzahl von 125.149 (Stand 1. Januar 2009). Geschichte Die Stadt wurde 1942 während des Zweiten Weltkriegs gegründet. Während des Kriegs befanden sich einige Kriegsgefangenenlager im Stadtgebiet und in der Umgebung; auch japanische Kriegsgefangene waren hier interniert. Die Kriegsgefangenen wurden zum Aufbau der Stadt eingesetzt. Angren erhielt 1946 das Stadtrecht. Bis zum Zerfall der Sowjetunion war Angren eine der moderneren Städte Usbekistans. Einige Vororte waren überwiegend von Russlanddeutschen bewohnt und sind heute fast menschenleer. Wirtschaft Angren ist ein Zentrum des usbekischen Kohleabbaus, daneben findet auch Goldgewinnung statt. Außerdem gibt es ein großes Kohlekraftwerk und eine Kaolinfabrik. Parallel zur Kohle (die im Tagebau, Untertagebau und Untertage-Vergasungsverfahren gefördert wird), werden andere wertvolle Mineralien abgebaut: Kaolin, Kalkstein und Quarzsand. Söhne und Töchter der Stadt Waleri Tichonenko (* 1964), russischer Basketballspieler und -trainer Oleg Perepetschonow (* 1975), russischer Gewichtheber Alexander Heinrich (* 1984), usbekischer Fußballspieler Ilyas Zetulayev (* 1984), usbekischer Fußballspieler Violetta Schurawlow (* 1986), deutsche Schauspielerin Jewgeni Pomasan (* 1989), russischer Fußballspieler Oleg Derkach (* 1969), usbekischer Judo- und Sambokämpfer Siehe auch Liste der Städte in Usbekistan Literatur Batygin, A. G.; Formirovanie i kompleksnoe razvitie gornopromyshlennykh raæionov Uzbekistana: na primere Angren-Almalykskogo gornopromyshlennogo raæiona; Taschkent 1985; (Bergbau)
Angren

Angren es una ciudad en el este de Uzbekistán en la provincia de Taskent. Datos básicos Según estimación 2010 contaba con una población de 127.781 habitantes.​ Se encuentra 115 km al este de Taskent. También cuenta con un museo. Economía Fue fundada en 1946 como un centro de la industria del carbón en Uzbekistán. Angren una notable ciudad industrial tiene una gran construcción de materiales de la industria, una planta de transformación de caucho y central. Referencias
Angren

Angren (en ouzbek : Angren ou Ангрен ; en russe : Ангрен) est une ville de la province de Tachkent, en Ouzbékistan. Elle est située sur la rive droite de la rivière Angren, à 77 km (115 km par la route) au sud-est de Tachkent, la capitale du pays. Sa population s'élevait à 126 962 habitants en 2005. Histoire Angren a été fondée en 1942, pendant la Seconde Guerre mondiale, grâce au travail de prisonniers de guerre, notamment japonais. Angren reçut le statut de ville en 1946. La ville s'est développée comme ville minière autour de l'extraction du charbon (société Angrenougol), d'une centrale électrique et d'usines de matériaux de construction et de traitement du caoutchouc. Depuis les années 1990, la ville connaît de sérieuses difficultés économiques et un chômage important. Notes et références Personnalités liées Lilya Boudjourova, journaliste. Liens externes Carte topographique soviétique à 1/200 000 Articles connexes Route A373 Portail de l’Ouzbékistan
Angren

Angren è una città dell'Uzbekistan sita nella regione di Tashkent. L'insediamento venne fondato nel 1946 sulle rive dell'omonimo fiume come centro per lo sfruttamento del carbone. Oltre ad essere un centro minerario (lignite), è sede di cementifici, impianti termoelettrici e cokerie, nonché depositi di caolino. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Angren Collegamenti esterni (EN) Angren, su Enciclopedia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc.
Angren (Oezbekistan)

Angren (Russisch: Ангрен) is een stad in het oosten van Oezbekistan en gelegen aan de gelijknamige rivier. Tijdens de Tweede Wereldoorlog ontstonden er enkele dorpjes in de steenkoolindustrie. Deze werden in 1946 samengevoegd tot de nieuwe stad Angren. De naam is een Russificatie van het Perzische woord ohangaron, wat smid betekent. Geboren in Angren Valeri Tichonenko (1964), Russisch basketbalspeler Aleksandr Geynrix (1984), voetballer Iljas Zejtoelajev (1984), voetballer