Бедлендс (національний парк)

Національний парк «Бедлендс» (англ. Badlands National Park, мовою лакота: Makȟóšiča) — національний парк на південному заході Південної Дакоти (США). Розташований у басейні річки Уайт-Ривер. Пустельна ділянка Badlands Wilderness охоплює 64 144 акри з загальної території парку і є місцем відновлення популяції чорноногого тхора — одного з найбільш загрожених зникненням сухопутних ссавців у Північній Америці. Південний (Stronghold) блок управляється спільно з племенем Оглала Лакота і містить ділянки, пов'язані з рухом «Танець духів» 1890-х років, колишній полігон ВПС США для бомбометання й артилерійських стрільб, а також столову гору Red Shirt Table — найвищу точку парку (1020 м над р. м.). Перетворення Бедлендс на національну пам'ятку було погоджено 4 березня 1929 року, але створено її було лише 25 січня 1939 року. Статус національного парку надано 10 листопада 1978 року. У рамках програми Служби національних парків «Місія 66» у 1957—1958 роках для пам'ятки було збудовано Центр відвідувачів Бена Райфела. До території парку також належить розташована неподалік національна історична ділянка «Мінітмен Міссайл», пов'язана з історією Холодної війни та розробкою міжконтинентальних балістичних ракет. Дика природа Деякі тварини, які мешкають у парку: борсук товсторіг бізон американський чорнодзьоба сорока тхір чорноногий чорнохвоста лучна собачка рись руда койот вапіті олень чорнохвостий вилоріг гримучник зелений голкошерст канадський лис американський олень білохвостий Клімат Відповідно до кліматичної класифікації Кеппена, Національний парк «Бедлендс» має спекотний літній вологий континентальний клімат (Dfa). Людська історія Корінні американці Корінні американці використовували цю місцевість протягом 11 000 років як мисливські угіддя. Задовго до лакота тут були маловивчені палеоіндіанці, а згодом — народність Арікара. Їхні нащадки нині живуть у Північній Дакоті як частина «Трьох пов'язаних племен». Археологічні свідчення в поєднанні з усною традицією вказують, що ці люди розташовувалися в затишних долинах, де прісна вода та дичина були доступні увесь рік. Зараз з берегів струмків ерозією вимиваються камені та вугілля від їхніх багать, а також наконечники й інструменти, які вони використовували для патрання бізонів, кролів та іншої дичини. З верхньої частини Badlands Wall вони могли оглядати околиці в пошуках ворогів і міграційних стад. Якщо полювання були вдалими, вони могли затриматися до зими, перш ніж повернутися до своїх сіл уздовж річки Міссурі. Сто п'ятдесят років тому Велика нація сіу, що складалася з семи груп, у тому числі оглала-лакота, завершила витіснення інших племен з північної прерії цього регіону. Наступна велика зміна відбулася наприкінці XIX століття, коли переселенці переїхали в Південну Дакоту. Уряд США позбавив корінних американців значної частини їхніх територій і змусив їх жити в резерваціях. Восени й на початку зими 1890 року тисячі корінних американців, у тому числі оглала-сіу, стали послідовниками індіанського пророка Вовоки. Його бачення закликало корінних американців танцювати танець духів і носити сорочки духів, які мали бути куленепробивними. Вовока передбачив, що біла людина зникне, а їхні мисливські угіддя будуть відновлені. Один з останніх відомих танців духів проводився на Stronghold Table у південному блоці Національного парку «Бедлендс». Коли прийшла зима, танцівники повернулися в Пайн-Рідж. Кульмінацією протистояння став кінець грудня 1890 року. Прямуючи на південь від річки Шайєнн, група міннеконжу-сіу перетнула перевал у Badlands Wall. Переслідувані підрозділами армії США, вони шукали притулок у резервації Пайн-Рідж. Групу, очолювану вождем Плямистий Лось, солдати наздогнали біля струмка Вундед-Ні в резервації. Війська спробували роззброїти групу наступного ранку. У перестрілці, що спалахнула, було вбито майже три сотні індіанців і тридцять солдатів. Різанина на Вундед-Ні була останнім великим зіткненням між рівнинними індіанцями та американськими військовими до появи Руху американських індіанців у 1970-х роках, зокрема протистояння 1973 року у Вундед-Ні, Південна Дакота. Вундед-Ні розташований поза межами Національного парку «Бедлендс», приблизно за 72 км на південь від парку, у резервації Пайн-Рідж. Уряд США і народність оглала-лакота домовилися, що ця історія повинна розповідатися оглала у Пайн-Рідж і міннеконжу з резервації Стендинг-Рок. Інтерпретація ділянки та її трагічних подій вважаються основною відповідальністю цих уцілілих людей. Викопний літопис Історія Уайт-Ривер Бедлендс як важливого палеонтологічного ресурсу сягає корінням у традиційні знання корінних американців про цю територію. Лакота знаходили великі скам'янілі кістки, черепашки та панцирі. Вони правильно припустили, що ця територія колись була затоплена, і що кістки належали істотам, які більше не існують. Палеонтологічний інтерес до цієї місцевості почався у 1840-х роках. Мисливці за скам'янілостями та торговці регулярно подорожували 300 миль від Форт-П'єр до Форт-Ларамі стежкою, що огинала край нинішнього Національного парку «Бедлендс». У 1843 році скам'янілий фрагмент щелепи, зібраний Олександром Калбертсоном з Американської хутряної компанії, потрапив до лікаря в Сент-Луїсі на ім'я Хайрам А. Праут. У 1846 році Праут опублікував статтю про щелепу в American Journal of Science, у якій стверджував, що вона походить від істоти, яку він назвав палеотерієм. Невдовзі після публікації Уайт-Ривер Бедлендс став популярним місцем серед шукачів скам'янілостей, і протягом кількох десятиліть у Бедлендс було знайдено численні нові викопні види. У 1849 році доктор Джозеф Лейді опублікував статтю про олігоценового верблюда і перейменував палеотерія Праута на Titanotherium prouti. До 1854 року, коли він опублікував серію статей про північноамериканські скам'янілості, було відкрито 84 різні види, 77 з яких були знайдені в пустках Уайт-Ривер. У 1870 році професор Єльського університету Отніел Марш відвідав регіон і розробив більш досконалі методи видобування та збирання скам'янілостей у майже цілісні скелети. З 1899 року і до сьогодні Гірнича школа Південної Дакоти відправляє людей майже щороку і залишається однією з найактивніших дослідницьких установ, що працюють у Бедлендс Уайт-Ривер. З кінця XIX століття і до сьогодні науковці та установи з усього світу користуються викопними ресурсами пустки Уайт-Ривер. Пустка здобула міжнародну репутацію регіону, багатого на скам'янілості. Вона містить одні з найбагатших відомих покладів олігоценових ссавців, які дають уявлення про життя в цій місцевості 33 мільйони років тому. Роди скам'янілостей, які знаходять у парку: Гомстеди Аспекти американських гомстедів почалися ще до кінця американської Громадянської війни, однак це не впливало на Бедлендс до початку XX століття. Тоді багато обнадіяних фермерів переїхали в Південну Дакоту з Європи або зі східної частини Сполучених Штатів, щоб спробувати жити в цьому районі. Стандартний розмір гомстедів становив 65 га, але в напівпосушливому вітряному районі цього виявилося замало, щоб прогодувати сім'ю. У 1916 році в Західній Дакоті розмір гомстеду було збільшено до 260 га. На землі випасали худобу і щорічно збирали озиму пшеницю та сіно. Однак Великий пиловий казан 1930-х років у поєднанні з хвилями коників виявилися надто великим випробуванням для більшості поселенців Бедлендс. Будинки, побудовані з блоків дерну й опалювані сушеним гноєм бізонів, були занедбані. Ті, хто залишився, нині тримають ранчо і вирощують пшеницю. Індіанська резервація Пайн-Рідж В рамках потреб Другої світової війни ВПС США (USAAF) заволоділи 138 292 га земель в Індіанській резервації Пайн-Рідж, домівці племені оглала-сіу, для створення артилерійського полігону. До цієї ділянки входить 136 га сучасного Національного парку «Бедлендс». Ця земля широко використовувалася з 1942 по 1945 рр. як полігон для ракет «повітря-повітря» і «повітря-земля», включаючи бомбометання на точність і руйнування. Після війни частина стрільбища використовувалася як артилерійський полігон для Національної гвардії Південної Дакоти. У 1968 році більшість полігону була оголошена надлишковою власністю ВПС США і передана до Служби національних парків; 1000 га залишилися у ВПС США, але більше не використовуються. Стрільби проходили на території більшої частини сучасного блоку Стронгхолд. Земля була куплена або орендована в окремих землевласників і племені для того, щоб очистити область від людської присутності. Старі кузова автомобілів і залізні бочки, пофарбовані в яскраво-жовтий колір, використовувалися як мішені. Мішені 76 м у поперечнику виорані в землі й використовувалися для прицілу бомбардирів. Малі автоматичні літаки під назвою «цілі-безпілотники» і екрани 18×2 м, закріплені позаду літаків, служили рухомими цілями. Досі земля всіяна викинутими гільзами куль і нерозірваними боєприпасами. У 1940-х роках 125 сімей були примусово виселені зі своїх ферм і ранчо, включаючи Росисту Бороду, який пережив різанину у Вундед-Ні. Люди, що залишилися жити поруч, згадують часи, коли їм доводилося пірнати під трактори під час косіння сіна, щоб уникнути бомб, скинутих літаками за кілька миль від кордонів полігону. У місті Інтеріор церква і будинок нинішнього поштамту були вражені 152 мм-снарядами через дах. Пілотам, що літали з бази Еллсворт ВПС США поблизу Рапід-Сіті, було важко визначати точні межі полігону. На щастя, обійшлося без жертв серед мирного населення. Однак не менше десятка льотного персоналу загинули в авіакатастрофах. Блок Стронгхолд Національного парку «Бедлендс» має не лише мальовничі пустки з приголомшливими краєвидами. Під спільним управлінням Служби національних парків і племені оглала-лакота це територія площею 53 900 га з багатою історією. Глибокі балки, високі столові гори та прерії зберігають історію перших рівнинних мисливців, палеоіндіанців, а також сучасних лакота. Відвідування парку Національний парк «Бедлендс» має два кемпінги для ночівлі. Туристичний центр Бен Райфел на території парку має книжковий магазин, спеціальні програми та виставки. Примітки Посилання Badlands National Park [Архівовано 10 листопада 2010 у Wayback Machine.] — офіційна сторінка на сайті Служби національних парків США Сторінка туристичного центру парку [Архівовано 25 червня 2013 у Wayback Machine.] Badlands Bombing Range — U.S. Army Corps of Engineers