NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Cornell Arms Apartments

Cornell Arms Apartments, built in 1949, is a high-rise in Columbia, South Carolina. It was designed by architecture firm Lyles, Bissett, Carlisle, and Wolff. It was often advertised as "the tallest building between Richmond and Miami". Cornell Arms Apartments was listed on the National Register of Historic Places in 2019. It was listed for its significance in the architectural response to the post-World War II housing shortage and a need for higher-density residences. The building express Lyles, Bissett, Carlisle, and Wolff's early modern architecture philosophy and earned them a lucrative relationship with the United States government. It stands at 210 ft (64 m) and has 18 floors. Construction began in 1948 and was completed in 1949. The building was built with a steel frame structure. See also List of tallest buildings in Columbia, South Carolina References External links Lyles, Bissett, Carlisle, and Wolff: Building Modern Columbia – Report by University of South Carolina
Cross Generating Station

Cross Generating Station is a 2,390 MW, four unit coal-fired power station located in Pineville, South Carolina. It is owned by Santee Cooper, formally known as the South Carolina Public Service Authority. The nameplate capacity of each unit is 590.9 MW, 556.2 MW, 591 MW, and 652 MW respectively. In 2016, Cross switched from using higher quality bituminous coal, to refined coal, which is a lower quality coal that is refined to release less toxins and is backed by the US government. The future of the plant has become more uncertain due to downward trends in use, talks of shuttering the station, and converting it to natural gas. However, no official statements have been made on the future of the plant. Environmental impact In 2018, Cross Generating Station released 8,969,208 tons of CO2, 3,230 tons of SO2, and 3,233 tons of NOX. Cross has a pond and a landfill that store coal ash from the site. An additional pond and landfill was closed down in 2017. See also List of coal-fired power stations in the United States List of power stations in South Carolina Coal power in the United States List of Power stations in the United States List of largest power stations in the United States Energy in the United States Coal mining in the United States Electricity sector of the United States Coal-fired power plant List of natural gas-fired power stations in the United States References External links https://www.santeecooper.com/ (owner) https://www.carbonbrief.org/mapped-worlds-coal-power-plants https://www.eia.gov/state/?sid=SC
ГАЕС Fairfield

ГАЕС Fairfield — гідроакумулювальна електростанція у штаті Південна Кароліна (Сполучені Штати Америки). При створенні гідроакумулювальної схеми як нижній резервуар використали водосховище ГЕС Парр (14,4 МВт), споруджене в 1914-му році на річці Брод — лівому витоку Конгарі, котра в свою чергу є правим витоком річки Санті (впадає до Атлантичного океану за шість десятків кілометрів на північний схід від Чарлстону). Ця водойма, що утримується бетонною гравітаційною греблею Парр висотою 12 метрів (нарощена на 2,7 метра у 1970-х в межах проекту ГАЕС) та довжиною 610 метрів, має корисний об'єм 36 млн м3, що забезпечується коливанням рівня у діапазоні 3,3 метра. Верхній резервуар створили на струмку Frees Creek, лівій притоці Брод. Для цього його перекрили земляною спорудою (гребля В) висотою 55 метрів та довжиною 1520 метрів, яка разом з трьома допоміжними дамбами (греблі А, С і D) утримує водосховище Монтічелло з площею поверхні 27,5 км2 та об'ємом 493 млн м3. Корисний об'єм резервуару так само становить 36 млн м3, що забезпечується коливанням рівня між позначками 128,2 та 129,5 метра НРМ. Це дозволяє запасати ресурс на 8 годин роботи станції, або еквівалент 4 млн кВт-год електроенергії. Розташований біля греблі В машинний зал обладнали вісьмома оборотними турбінами типу Френсіс потужністю по 63,9 МВт, які використовують напір у 50 метрів. Із верхнім резервуаром вони пов'язані чотирма напірними водоводами довжиною по 244 метри з діаметром 7,9 метра, котрі на завершальному етапі розгалужуються на вісім діаметром по 5,6 метра. Зв'язок з енергосистемою забезпечується ЛЕП, розрахованою на роботу під напругою 230 кВ. Можливо також відзначити, що на березі верхнього резервуару знаходиться атомна електростанція V.C. Summer, тобто саме той об'єкт, котрий бажано доповнювати балансуючими потужностями. Примітки
ГЕС Keowee

ГЕС Keowee — гідроелектростанція у штаті Південна Кароліна (Сполучені Штати Америки). Знаходячись після ГЕС-ГАЕС Jocassee, становить нижній ступінь каскаду на річці Keowee, яка дренує східний схил Аппалачів та є правим витоком Сінеки, котра в свою чергу є лівою твірною Саванни (впадає до Атлантичного океану біля міста Саванна, на межі штатів Південна Кароліна та Джорджія). У межах проекту Keowee та її праву притоку Літтл-Рівер перекрили земляними греблями висотою по 50 метрів та довжиною 1067 метрів і 545 метрів відповідно. Створений ними підпір затопив водорозділ та призвів до появи єдиного резервуару, утримання якого також потребувало чотирьох допоміжних дамб висотою 15, 5, 5 та 12 метрів і довжиною 579, 69, 107 та 198 метрів. Ще одна дамба завдовжки 366 метрів розташована на каналі, через який здійснюють забір води для охолодження АЕС Оконі. Водосховище Keowee витягнуте по долині річки на 47 км та має площу поверхні 71,5 км2 при об'ємі 1072 млн м3. Корисний об'єм при цьому становив 450 млн м3, що забезпечувалось коливанням рівня між позначками 236 та 244 метри НРМ, проте з 2020 року нижній ліміт буде встановлений на рівні 241 метр НРМ. Пригреблевий машинний зал обладнаний двома турбінами типу Френсіс потужністю по 78,8 МВт, які забезпечують виробництво 70 млн кВт-год електроенергії на рік. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 230 кВ. Можливо також відзначити, що водосховище Keowee виконує роль нижнього резервуару для розташованої вище станції Jocassee. Примітки
Sigal Music Museum

The Sigal Music Museum (formerly known as the Carolina Music Museum) is a musical instrument museum in Greenville, South Carolina, United States at Heritage Green. Founded by keyboard collectors Tom and Deborah Strange, with Steven Bichel and Beth Marr Lee, the museum was opened in 2017. It resides in a former bottling plant of the Coca-Cola Bottling Company, built in 1930. The museum is located at the only remaining part of the plant which is the front section. The name change came after instrument collector Marlowe Sigal's family donated his private collection of instruments to the museum, valued at $3.1 million, after his death. Among the collection is a 1761 Jacob Kirkman harpsichord owned by Queen Charlotte that was played by Wolfgang Amadeus Mozart, then aged eight, while his family was in London during their grand tour and an 1845 John Broadwood & Sons grand piano, played by Frédéric Chopin in May 1848 during his tour of Great Britain. See also The Kazoo Museum: Beaufort, South Carolina List of Coca-Cola buildings and structures References External links Official website
Sigal Music Museum

El Sigal Music Museum, anteriormente conocido como el Carolina Music Museum, es un museo de instrumentos musicales ubicado en Greenville, Estados Unidos en la calle Buncombe Street. Su colección es una de las mayores colecciones de instrumentos musicales históricos del país.​ Entre la colección hay un clavicémbalo que tocó Wolfgang Amadeus Mozart.​ Fue fundado en 2017 y reside en una empresa embotelladora de Coca-Cola de la década de 1930.​ A mediados de 2023, una de sus exhibiciones cubre la historia de la música country desde la década de 1920 hasta la de 1980.​ Referencias Enlaces externos Sitio web
Sigal Music Museum

O Sigal Music Museum é um museu de instrumentos musicais fundado em Greenville, em 2017. Seu acervo é um dos maiores acervos de instrumentos musicais históricos do país. Sigal Music Museum Entre a coleção está um cravo tocado por Wolfgang Amadeus Mozart e um piano de cauda John Broadwood de 1845, tocado por Frédéric Chopin. Uma de suas exposições de 2023 aborda a história da música country dos anos 1920 aos anos 1980. Ver Também Wolfgang Amadeus Mozart Frédéric Chopin Referências Ligações externas Website
M151 MUTT

M151 MUTT (M151 Military Utility Tactical Truck) byl následník jeepů M38 a M38A1 z období Korejské války. Vyráběly ho firmy AM General, Ford a Kaiser v letech 1959 až 1982. Byl nasazen ve Vietnamské válce. Vozidlo M151 bylo navrženo s vnějším rámem, bylo tedy prostornější než předchozí jeepy a zahrnovalo nezávislé tlumiče. Později bylo ve většině rolí v předních liniích nahrazeno větším vozidlem AM General HMMWV. Protože některá vozidla M151A2 stále sloužily v americké armádě v roce 1999, slouží série M151 déle než druhoválečný MB/GPW, M38 a M38A1 dohromady. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu M151 MUTT na Wikimedia Commons
M151

Le M151 ou Military Utility Tactical Truck (MUTT), est un véhicule utilitaire militaire américain 4 × 4 développé par Ford Motor Company d'une masse à vide en ordre de marche de 1 100 kg. Historique Elle est produite à plus de 100 000 unités entre 1959 et 1982 par Ford, Kaiser Jeep et AM General. Si la jeep Willys MB fut utilisée lors de la Seconde Guerre mondiale et la Willys M38 pendant la guerre de Corée, le théâtre d'opération de la M151 fut le Viêt Nam. Elle offre de la place pour quatre personnes (incluant le chauffeur) avec matériel et a un rayon d'autonomie d'environ 480 kilomètres. Elle est suffisamment compacte pour pouvoir être chargée à bord d'un avion-cargo Lockheed C-130 Hercules ou d'un hélicoptère Sikorsky CH-53 Sea Stallion. Mise en service pour la première fois pendant la guerre du Viêt Nam, elle est très présente pendant les opérations militaires jusqu'en 1999, par exemple au Kosovo. La M151 a été achetée par plusieurs autres armées, telles que celles du Canada, du Danemark, du Portugal, du Luxembourg, d'Israël, du Royaume-Uni et du Liban. Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « M151 » (voir la liste des auteurs). Portail de l’automobile Portail des forces armées des États-Unis Portail des États-Unis
Ford M151

Il Ford M151 è stata l'ultima evoluzione della jeep, almeno nel suo concetto classico. Era conosciuta con l'acronimo M.U.T.T. (Military Utility Tactical Truck) ed era un veicolo militare prodotto dalla Ford. Esso ha sostituito veicoli precedenti come l'M38, e tra gli anni cinquanta e ottanta ha conosciuto una tale diffusione da essere adottato in oltre 100 forze armate del mondo, in un numero elevatissimo di esemplari. A causa del copyright, il veicolo non poteva avere le sette barre verticali nella griglia di fronte come la Jeep, e per questo il modello monta delle barre orizzontali. Messa in produzione alla fine degli anni cinquanta, divenne in breve uno dei veicoli più utilizzati durante la Guerra del Vietnam. È un veicolo da ¼ di tonnellata (nel senso della capacità di trasporto in terreno vario), con trazione 4x4 e struttura assolutamente convenzionale, con abitacolo scoperto, dotato di un tetto in tela, motore anteriore, cambio manuale, ammortizzatori pneumatici e sospensioni a spirale. Può trasportare 362 kg fuoristrada (554 su strada), mentre la capacità di traino è rispettivamente 680 o 970 kg. È stato usato in un gran numero di configurazioni come il modello anticarro con un lanciamissili TOW, oppure, precedentemente, con un cannone senza rinculo M40. Dagli anni '80 viene prodotta soltanto per l'esportazione, in quanto è stata sostituita dall'Humvee, il nuovo mezzo dell'esercito americano. Varianti M151 (1960) - Versione iniziale M151A1 (1964) - Lievi modifiche alle sospensioni posteriori per il trasporto di carichi più pesanti. M151A1C - La M151A1C e M825 erano equipaggiate con un cannone senza rinculo M40A1 da 106mm su affusto M79 oltre ad un certo numero di munizioni. L'equipaggio si componeva di un conducente e un servente al pezzo. L'autonomia massima su strada era pari a 442 km. M151A2 (1968) - La A2 fu sottoposta ad una sostanziale revisione delle sospensioni posteriori al fine di migliorare la sicurezza e la maneggevolezza nelle curve strette. M718A1 - Ambulanza da prima linea con una cabina più lunga per permettere il trasporto di lettighe Galleria d'immagini Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Ford M151 Collegamenti esterni (EN) The M151 Mutt, su them151mutt.com.
M151 MUTT

M151 (Ford MUTT) – amerykański lekki wojskowy samochód terenowy. Miał zastąpić samochód M38A1 (powojenna wersja samochodu Willys Jeep). Produkcję rozpoczęto w 1959 roku w zakładach Forda. Nosił oznaczenie fabryczne Ford MUTT (Military Utility Tactical Truck), oficjalne oznaczenie wojskowe to M151 Truck, Utility: ¼-Ton, 4x4. Ostatnie egzemplarze M151 wyprodukowano w 1985 roku. M151 był produkowany w wielu wersjach: M151, M151A1, M151A2 – lekkie samochody terenowe. M718, M718A1 – ambulansy M151A1C – przenosi działo bezodrzutowe kalibru 106 mm M825 – skonstruowany na bazie M151A2 – przenosi wyrzutnię pocisków kierowanych BGM-71 TOW M151 FAV (Fast Attack Vehicle – ang. szybki pojazd szturmowy) – wersja uzbrojona przeznaczona dla USMC. Mogła być uzbrojona w ukm M60 lub M240, wkm M2, albo wyrzutnię ppk BGM-71 TOW. M151 były z powodu podobnego do Willysa wyglądu i przeznaczenia nazywane Jeepami. Pomimo podobieństwa w wyglądzie zewnętrznym, M151 miały zupełnie inną konstrukcję niż ich poprzednicy. Przede wszystkim nie miały ramy. Poza tym po raz pierwszy zastosowano zawieszenie niezależne (4 niezależne wahacze, brak mostów) gdzie dyferencjał przymocowany był do podwozia. Stosuje się ten system przenoszenia napędu do dziś w hummerach. Dodatkowo M151 nie miały skrzyni redukcyjnej, a wyłącznie krótką tzw. "czołgową jedynkę" Dużą zaletą M151 była możliwość transportu śmigłowcami. M151 był pojazdem o dobrych właściwościach terenowych. Jego największą wadą, podobnie jak innych lekkich samochodów terenowych, była niska masa użyteczna. Z tego powodu żadna wersja M151 nie otrzymała opancerzenia. W roku 1985 do uzbrojenia amerykańskich sił zbrojnych wprowadzono średni samochód terenowy HMMWV, który do końca wieku zastąpił M151.
M151

O M151 apelidado de MUTT (Military Utility Tactical Truck - Viatura Utilitária Tática Militar) é um veículo militar de 0,25 ton desenvolvido pela Ford na década de 1950 para substituir as viaturas M38 e M38A1 então em serviço nas Forças Armadas dos Estados Unidos. Tem uma capacidade para quatro passageiros e uma autonomia de 482 km. Foi utilizado em combate pela primeira vez na Guerra do Vietname. Começou a ser substituído na final da década de 1980 nas Forças Armadas dos EUA pela viatura Humvee. Ainda é utilizado em números limitados como Viatura de Assalto Rápido. Além dos EUA, o M151 também esteve ao serviço da Arábia Saudita, Canadá, Colômbia, Dinamarca, Espanha, Israel, Itália, Portugal, Suíça e outros. O Exército Português foi equipado com viaturas M151 da versão A2, a partir de 1978, algumas das quais ainda estão ao serviço. Versões M151 - Versão inicial de 1960; M718 - Ambulância de campanha;. M151A1 - Segunda versão de 1964; M151A1C - Variante do M151A1 equipada com um canhão sem recuo de 106 mm; M151A1D - Variante tática nuclear do M151A1; M718A1 - Variante ambulância tática do M151A1; M151A2 - Versão aperfeiçoada introduzida em 1970; M151A2 FAV - Variante de Assalto Rápido do M151A2; M151A2 TOW - Variante do M151A2 equipada com um dispositivo de lançamento de mísseis TOW; M825 - Variante equipada com um canhão sem recuo de 106 mm; M1051 - Variante de combate a incêndios; MRC108 - Varianate de Controlo Aéreo Avançado. Operadores
Broome High School

Gettys D. Broome High School is a public high school in Spartanburg, South Carolina, United States. A part of Spartanburg County School District 3, it was constructed in 1975 after the consolidation of multiple other high schools in the surrounding area. It has a student population of approximately 900. The principal is Rodney Graves. The school shares the vocational center Daniel Morgan Technology Center with Spartanburg High School. History Broome High School was founded in 1975 as a result of the consolidation between Cowpens High School and Pacolet High School. The two former schools submitted ideas for a new mascot. After a lengthy process, the Centurions was eventually chosen to be the new mascot. The school was opened the following year in 1976. Programs Academics School performance As of 2022, Broome High School's graduation rate was 81.9%, above the state average of 83.8%. The dropout rate was 3.0%, a 1.5% increase from the previous year. Accolades In 2023, Broome High School's football field was named "Field of the Year" by the South Carolina Sports Field Management Association. Athletics Broome High School offers the following seasonal athletics: See also List of high schools in South Carolina References External links Broome High School Spartanburg County School District 3
CCU Soccer Complex

The CCU Soccer Complex is a collegiate soccer stadium that was opened in Fall of 2024 at Coastal Carolina University. It replaced the old stadium Coastal Carolina University Soccer Field, when it was torn down in order to reroute University Boulvard along with the construction of the Indoor Practice Facility. It serves at home venue to the men's and women's soccer teams of the University. The total cost of the stadium was $5 million, and included press boxes and scoreboard. A second phase will include game-day locker rooms, restrooms and concessions, and it is expected to be finished in 2025. The venue was built with $3,5 million from the CCU Student Housing Foundation and the rest was donated by former CCU American football coach and CEO of TD Ameritrade Joe Moglia. The University did not disclose the amount gifted by Moglia. I want to be able to keep that number confidential. Most of the things I’ve given over the span of my lifetime frankly have been anonymous or confidential. For this one it was special enough for the university that they felt it really warranted announcing. The first game at the stadium was a women's soccer contest between Coastal and Richmond. That game ended in a 1–1 draw, with Coastal's Olivia Goretski scoring the first goal in the stadium's history. References External links Official website
John Ravenel House

The John Ravenel House is a 9,407-square-foot house at 5 East Battery, Charleston, South Carolina, near the tip of the Charleston peninsula. It has 8 bedrooms and 10 bathrooms. History The house was built on reclaimed marshland. The area was divided into lots that the City of Charleston auctioned off in April 1838. The lot was resold in 1847 to John Ravenel, who then built the house and transferred it to his son, St. Julien Ravenel. The house was rebuilt after the 1886 Charleston earthquake. In 2016, future United States Secretary of the Treasury Scott Bessent purchased the house for $6.5 million. His renovation received an award from the Preservation Society of Charleston in 2021. He sold the property in March 2025 for $18.25 million plus $3 million for the furnishings and fixtures; it was the highest price ever for a house in Charleston. It remains privately owned. References
Caspar Christian Schutt House

The Caspar Christian Schutt House is an early 19th-century house at 51 East Bay Street, Charleston, South Carolina. The house is one of the largest examples of a Charleston single house ever built in Charleston. A wealthy German merchant named Caspar Christian Schutt had the house erected soon after buying the lot in 1799. The interior features large rooms with unusually high ceilings. Mr. Schutt bought the lot from Benjamin Dart Roper on September 14, 1799. Mr. Schutt was residing at his new house by 1802, but he died in 1803; his widow remained. In November 1939, owner Edwin Parsons died in a third-floor bedroom when his bed caught fire. In 1941, widow Mrs. Edwin Parsons sold the house to Albert G. Simms and his wife, Ruth Hanna McCormick--both of whom had served in Congress. The house held the record for the highest price for a Charleston house when it sold in October 2025 for $21,028,560. It was the first house to sell for more than $20 million in Charleston. References
Rev. Paul Trapier Gervais House

The Rev. Paul Trapier Gervais House is a large, Greek Revival Charleston single house at 29 Legare Street in Charleston, South Carolina. History The land was owned in the early 19th century by Isaac Parker whose estate sold it in 1835 to Rev. Paul Trapier Gervais. Rev. Gervais paid $5000 for the lot that was 105' on Legare Street and 280' deep. Rev. Gervais had been ordained in 1807 in New York, but in 1810, he relocated to rural Johns Island, a sea island south of Charleston, South Carolina. Johns Island had not had an Episcopal rector for twenty years and had no church; Rev. Gervais organized the congregation, and St. John's Protestant Episcopal Church opened in 1817. Writer Josephine Pinckney, one of the most prominent leaders of the Charleston Renaissance, was born in the house on January 25, 1895, to her parents Thomas Pinckney and Camilla Scott-Pinckney. Gaud School for Boys--which merged with another school to form Porter-Gaud School--was formed at this house with classes held in a brick dependency in the rear. The school, which opened on October 1, 1908, was originally known as the Charleston School and operated at the house as both a boarding and day school for boys. In November 2020, the house sold for $11,000,000 and became the most expensive house to sell in Charleston; it held that recorded less than a year when the another house on the same street, 10 Legare Street, sold fore more. References
Marion (Carolina del Sud)

Marion és una població dels Estats Units i seu del comtat del mateix nom a l'estat de Carolina del Sud. Segons el cens del 2000 tenia 7.042 habitants. Demografia Segons el cens del 2000, Marion tenia 7.042 habitants, 2.765 habitatges i 1.913 famílies. La densitat de població era de 627,9 habitants/km². Dels 2.765 habitatges en un 31,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 34,9% hi vivien parelles casades, en un 30% dones solteres, i en un 30,8% no eren unitats familiars. En el 28% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,54 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,11. Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29,2% tenia menys de 18 anys, un 9,5% entre 18 i 24, un 24,9% entre 25 i 44, un 21,5% de 45 a 60 i un 14,9% 65 anys o més. L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 69,6 homes. La renda mediana per habitatge era de 24.265$ i la renda mediana per família de 31.844$. Els homes tenien una renda mediana de 26.917$ mentre que les dones 21.667$. La renda per capita de la població era de 16.551$. Entorn del 23,1% de les famílies i el 27,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa. Poblacions més properes El següent diagrama mostra les poblacions més properes. Referències Viccionari
Marion (Carolina del Sur)

Marion es una ciudad situada en el estado de Carolina del Sur, en los Estados Unidos.Es sede del condado homónimo. La ciudad en el año 2000 tiene una población de 7.042 habitantes en una superficie de 11.2 km², con una densidad poblacional de 627.9 personas por km². ​ Geografía Marion se encuentra ubicada en las coordenadas 34°10′48″N 79°23′50″O. Según la Oficina del Censo, la ciudad tiene un área total de 11,2 km² (4,3 mi²), de la cual 11,2 km² (4,3 mi²) es tierra y 0 km² (0 mi²) (0.0%) es agua. Demografía En el 2000​ la renta per cápita promedia del hogar era de $24.265, y el ingreso promedio para una familia era de $31.844. El ingreso per cápita para la localidad era de $16.551. En 2000 los hombres tenían un ingreso per cápita de $26.917 contra $21.667 para las mujeres. Alrededor del 27.40% de la población estaba bajo el umbral de pobreza nacional. ​ Localidades adyacentes El siguiente diagrama muestra a las localidades en un radio de 28 kilómetros (17,4 mi) de Marion. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Marion.