Narragansett

Narragansett ali tudi Narraganset so indijansko pleme iz algonkinske jezikovne družine. V času prvega stika z belci so bili naseljeni predvsem na otokih v zalivu Narragansett, na območju današnje ameriške zvezne države Rhode Island in v vzhodnem Massachusettsu. Narraganset so v sorodu s tradicionalno sosednjimi Massachusett, Wampanoag in vzhodnimi Niantic. Lokacija Zaliv Narragansett in zahodni Rhode Island. Prebivalstvo Verjetno več kot 10.000 leta 1610, vendar se je do leta 1674 to število zmanjšalo na 5.000. Narragansett so izgubili skoraj 20 % svojega prebivalstva v eni sami bitki z Angleži decembra 1675. Pokol in lakota sta kmalu pobila večino ostalih. Do leta 1682 je ostalo manj kot 500 Narragansettov. Dovoljeno jim je bilo, da se naselijo z vzhodnimi Niantici na rezervatu v Charlestownu, Rhode Island. Čeprav so se vse bolj rasno mešali, so Narragansett skozi leta uspeli ohraniti svoj rezervat, organizacijo in prebivalstvo. Zvezno priznani od leta 1983, plemenski seznami Narragansettov trenutno navajajo več kot 2.400 članov, večina jih še vedno prebiva na Rhode Islandu. Demografija Imena Narragansett je angleška popačenka Nanhigganeuck, njihovega dejanskega imena, ki pomeni "ljudje majhne točke". Nizozemci so uporabljali skrajšano obliko Nahican. Jezik Narragansett so govorili algonkinski jezik in sicer Y-narečje, kot pri Pequotih, Moheganih, Nianticih in Montaukih. Plemena Konfederacijo Narragansett so sestavljala naslednja plemena: Aquidneck, Chaubatick, Maushapogue, Mittaubscut, Narragansett, Pawchauquet, Pawtuxet, Ponaganset in Shawomet (Shanomet). Zavezniška ali podrejena plemena Coweset (Nipmuc), vzhodni Niantic, Manissean (Indijanci Block Island) in po letu 1653 Metoac z Long Islanda. Rezervat Narragansett 1682: Charlestown Rezervat Narragansett po letu 1682 Charlestown Zgodovina Prvi kontakti z Evropejci Val epidemij pred stikom, ki je zajel Novo Anglijo in kanadske obale med letoma 1614 in 1620, je zaobšel Narragansette, verjetno zaradi izolacije njihovih vasi na otokih zaliva Narragansett. Ker je njihovo prebivalstvo ostalo razmeroma izolirano in so ga kasneje okrepili z vključitvijo preživelih iz drugih plemen, so iz te katastrofe izšli kot prevladujoče pleme v južni Novi Angliji in si podredili mnoge svoje sosede. Do leta 1620 so Narragansetti že imeli nekaj stikov z Evropejci in trgovali z Nizozemci iz New Yorka. Wampanoagi, ki so bili locirani vzhodno v jugovzhodnem Massachusettsu med Plymouthom in Narragansetti na Rhode Islandu, so bili eno izmed plemen, prisiljenih plačevati davek, zato ni presenetljivo, da so Wampanoagi leta 1620 pozdravili novo angleško naselbino v Plymouthu in iskali zavezništvo z njimi. Še manj presenetljivo je, da so bili Narragansetti sumničavi do Angležev in so to zavezništvo videli kot grožnjo svoji avtoriteti. Leta 1621 je sachem Narragansettov Canonicus poslal vojaški izziv Plymouthu v obliki puščic, ovitih v kačjo kožo. William Bradford je poslal nazaj smodnik, ovit v isto kačjo kožo in Narragansetti so se po dolgem zmedenih razpravah med seboj odločili, da te čudne ljudi zaenkrat pustijo pri miru. Angleži so se preventivno odločili za gradnjo utrdbe, vendar je kriza, ki bi lahko uničila majhno kolonijo Plymouth, bila končana s pravočasnim posredovanjem drugih sovražnikov, ki so Narragansette prisilili, da so svojo pozornost preusmerili drugam. Leta 1622 so Pequoti napadli Narragansette, ki so jim zasegli sporno lovišče v jugozahodnem Rhode Islandu. Naslednje leto so bili Narragansetti vpleteni v dolgotrajno vojno z Mohawki, med katero je bil ubit Pessacus, pomemben sachem. Ko so se Narragansetti lahko ukvarjali z Angleži v Plymouthu, so bili ti že trdno uveljavljeni, in veliko število puritancev se je naseljelilo v zalivu Massachusetts. Na začetku so Angleži bili zadovoljni, da so Narragansette pustili pri miru. Leta 1627 je Plymouth sklenil sporazum z Nizozemci, da ne bodo trgovali v zalivu Narragansett. Canonicus je ostal zadržan do angleških kolonistov, vendar ni mogel prezreti prebegov Wampanoagov. Leta 1632 se je odločil ponovno uveljaviti svojo avtoriteto nad njimi, toda ko so angleški kolonisti podprli Wampanoage, so bili Narragansetti prisiljeni opustiti prizadevanja. Angleži so spremenili ravnotežje moči v regiji, vendar so se kmalu uveljavili tudi na druge načine. Leta 1633 so Narragansetti prvič občutili polni udarec epidemije, ko so zaradi črnih koz izgubili 700 ljudi. Druga epidemija je udarila leta 1635, vendar so Narragansetti še vedno uspeli tisto leto pregnati Pequote iz jugozahodnega dela Rhode Islanda in si povrniti ozemlje, ki so ga predali leta 1622. Naslednje leto je prišlo do velike spremembe v odnosih med Angleži in Narragansetti. Rogers Williams je bil človek izjemne integritete, ki je verjel, da angleški kralj nima pravice do domorodnih dežel in ker ni okleval to javno izraziti, so ga puritanci izgnali iz Massachusettsa kot nevarnega radikalca. Prisiljen se je preseliti na Rhode Island leta 1636, njegovi pogovori o nakupu zemlje od Narragansettov so sprožili dolgo obdobje medsebojnega zaupanja in spoštovanja, ki je trajalo do vojne kralja Filipa (1675-76). Williamsova prilagoditev z Narragansetti je bila pravočasna, saj je začetek angleške poselitve v Connecticutu izzval resen spopad s Pequoti. Odprta vojna je izbruhnila leta 1636 po zasegu čolna bostonskega trgovca blizu otoka Block s strani zahodnih Nianticev (zaveznikov Pequotov). Tistega avgusta je bila na otok Block poslana angleška povračilna ekspedicija, ki je ubila 14 Nianticev, požgala njihovo vas in pridelke, nato pa podoben napad izvedla na vas Pequotov v vzhodnem Connecticutu. Med zimo so Pequoti načrtovali svojo povračilno akcijo in poslali vojne pasove Narragansettom, prosili za njihovo pomoč. Zaradi Rogerja Williamsa so Narragansetti ne le zavrnili prošnjo Pequotov, ampak so poslali opozorila v Boston o bližajoči se vojni in se zavezali z Angleži. Podpora Narragansettov se je izkazala za ključni dejavnik pri angleški zmagi naslednje leto. Aprila so Pequoti napadli naselja ob reki Connecticut in ubili 30 kolonistov, Generalno sodišče v Hartfordu pa je uradno napovedalo vojno. Maja se je v Hartfordu zbrala majhna vojska 90 kolonistov in 70 bojevnikov Moheganov pod poveljstvom Johna Masona z namenom napada na glavno trdnjavo Pequotov pri Mysticu. Masonovo poveljstvo je potovalo z ladjo po reki Connecticut do Fort Saybrooka in potem ko so dodali še nekaj mož, sledilo obali vzhodno do Mystica, le da so ugotovili, da jih Pequoti čakajo. Preštevilčena ekspedicija je nadaljevala vzhodno do vasi Narragansettov na Rhode Islandu. Canonicus je pogledal Masonovo majhno poveljstvo, ga razglasil za premajhno in zagotovil 200 svojih bojevnikov, ki jih je vodil njegov sin Miontonimo. Canonicus je Angležem tudi dovolil potovanje po kopnem skozi ozemlje Narragansettov, da bi izvedli presenetljiv napad na Mystic od zadaj. Ko so bili na poti, so Narragansetti postali zaskrbljeni zaradi nerodnega načina, kako so se angleški vojaki premikali skozi gozd, in so razmišljali o zapustitvi ekspedicije, preden bi bila odkrita in napadena iz zasede. Ognjen govor poglavarja Moheganov Uncasa pa je izzval njihov pogum in odločili so se ostati. Masonova vojska je sčasoma prispela v Mystic neodkrita. Ujela je 700 Pequotov znotraj palisade, medtem ko so bili njihovi bojevniki odsotni na napadu proti naseljem v Connecticutu, Mason in njegovi možje so jo zažgali in ubili vse, ki so poskušali pobegniti. Pokol je zlomil Pequote, vendar so bili Narragansetti vznemirjeni zaradi nepotrebnega pokola žensk in otrok Pequotov. Ker po tem niso mogli saditi svojih pridelkov, so Pequoti zapustili svoje vasi, se razdelili v majhne skupine in pobegnili za svoja življenja. Bili so lahek plen in le redki so ušli. Angleži so se pridružili bojevnikom Narragansett in Mohegan, da bi jih izsledili, nekatere ujeli in ostale pobili v vrsti majhnih, a smrtonosnih spopadov. Angleži so bili odločeni uničiti Pequote. Bojevnike so usmrtili, ženske in otroke pa prodali v suženjstvo v Zahodno Indijo. V pogodbi, podpisani v Hartfordu leta 1638, so Narragansettom dali 80 ujetih Pequotov kot sužnje. Mohegan so prejeli enako število, vendar je bilo 1.500 Pequotov in Zahodnih Nianticov, ki so se uspeli predati, pod nadzorom Uncasa in Moheganov. Ker so morali njihovi gostitelji plačati letni davek Angležem za vsakega Pequota, ki je živel z njimi, niso bili dobro obravnavani, saj so iz ujetnikov poskusili iztisniti čim več. Z dodatkom toliko Pequotov v svoje vrste so Mohegan nenadoma postali resen tekmec Narragansettom kot prevladujoče pleme v južni Novi Angliji, vendar se je Uncasova ambicija, razen njegovega prijateljstva z Angleži, zelo malo razlikovala od Pequotov, kar zadeva druga plemena. Ko so se Mohegan povezali s Puritanci v Connecticutu in Massachusettsu, jih ni nič ustavilo in začeli so si prisvajati ozemlje ter izsiljevati davek od manjših plemen Mattabesic in Nipmuc na tem območju. Namesto da bi to ustavili, so Angleži pogledali stran, saj so bili Mohegan pripravljeni zatreti vsak upor, ko so angleške naselbine jemale zemljo Mattabesicom. Vendar pa so Narragansett postajali vse bolj zaskrbljeni zaradi naraščajoče moči Uncasa in so leta 1640 sklenili zavezništvo s Pocumtuci in Tunxisi (Mattabesic) proti Moheganom. Puritanci so jih, ker so čutili, da so Narragansett na robu začetka vojne, prisilili, da podpišejo pogodbo, v kateri so obljubili, da ne bodo šli v vojno z Moheganom, ne da bi se prej posvetovali z njimi. Kljub temu dogovoru je Miontonimo nadaljeval svoja prizadevanja za novačenje več zaveznikov proti Moheganom. V spremstvu 100 svojih bojevnikov se je leta 1642 udeležil svetov z Metoaci na Long Islandu, Mattabesici v zahodnem Connecticutu ter Mahicani in Wappingerji v dolini Hudson. Le malo teh plemen je bilo pripravljenih, da se mu pridružijo, vendar so njegovi obiski prestrašili Nizozemce v Novi Nizozemski, ki so bili že tako živčni zaradi naraščajočega sovraštva, s katerim so se srečevali z Wappingerji in Unami Delaware ob spodnjem toku reke Hudson. Nizozemci so napačno razumeli Miontonimove namere in napačno sklepajoč, da se načrtuje splošni upor proti njim in Angležem, so svoje sume posredovali Massachusettsu in Connecticutu. Tisto zimo so se Nizozemci odločili udariti prvi in njihov presenetljiv napad na spečo vas Wecquaesgeek (Wappinger) (pokol v Pavoniji) je sprožil vojno Wappinger (1643-45). Izbruh bojev med Nizozemci in plemeni spodnjega toka Hudsona je le še povečal napetosti v Novi Angliji, prijateljstvo Narragansettov z Rogerjem Williamsom, ki so ga večina Puritanov še vedno imeli za radikalca, pa je stvari le še poslabšalo. Ko so se Massachusetts Bay, Plymouth, Hartford in New Haven leta 1643 združili v obrambno zavezništvo, znano kot Konfederacija Nove Anglije, je bil Rhode Island namerno izključen. Popolnoma izolirani so se Narragansett odločili, da se bodo morali z Moheganom spopasti sami. Medtem se je vojna Wappinger razširila na skoraj 20 plemen, Nizozemci pa so bili zelo blizu, da bi bili preobremenjeni. Po sklenitvi pogodbe o prijateljstvu z Mahicani in Mohawki so ponudili 25.000 guldnov angleškim kolonistom v Connecticutu za vojake, ki bi pomagali zatreti upor. Kapitan John Underhill je organiziral dve četi z izvidniki Mohegan in se leta 1644 pridružil vojni. Z odhodom angleških vojakov in bojevnikov Mohegan, da bi se borili proti Wappingerjem, se je Miontonimo odločil, da je prišel čas, in brez posvetovanja z Angleži, ki bi zagotovo opozorili Mohegane, je vodil 900 svojih bojevnikov v presenetljiv napad na glavno mesto Moheganov v Shetucketu. Mohegane so potisnili nazaj in bili blizu poraza, dokler z zadnjim obupnim naporom niso uspeli ujeti Miontonima. Z izgubo svojega poglavarja so Narragansetti postali zmedeni in prekinili bitko. Uncas je svojega pomembnega ujetnika izročil Angležem v Hartfordu, ki so ga zaprli v ječo, vendar kolonisti Connecticuta niso bili prepričani, kaj naj z njim storijo, dokler se niso posvetovali s svojimi kolegi v Massachusettsu. Po dolgi razpravi je bilo objavljeno, da bo Miontonimo izpuščen in se bo lahko vrnil k svojemu ljudstvu pod skupnim angleškim in moheganskim spremstvom. Angleži so Miontonima odpeljali iz Hartforda v Shetucket, da bi pobrali moheganski del spremstva, vendar je združena skupina komaj odšla, ko je Uncasov brat stopil naprej in Miontonima od zadaj udaril s tomahawkom ter ga takoj ubil. Zelo dvomljivo je, da bi se ta usmrtitev lahko zgodila brez izrecnega dovoljenja angleških oblasti. Smrt Miontonima je pomenila konec moči Narragansettov v južni Novi Angliji. Zaradi kršitve pogodbe so bili Narragansetti po letu 1645 prisiljeni plačevati letni davek v wampumu Massachusettsu. To so poskušali plačati na enak način kot Pequoti, tako da so leta 1653 prečkali Long Island Sound in osvojili Montauke (Metoac) na vzhodnem koncu otoka, vendar je vojskovanje razburilo angleške koloniste, ki so se leta 1640 naselili v Southamptonu. Pod grožnjo vojne s strani Angležev leta 1654 je bila osvojitev Metoacov s strani Narragansettov nepopolna. Canonicus je umrl leta 1647, nasledil pa ga je njegov vnuk Canonchet (Nanuntemo). Kljub slabim izkušnjam s puritanskimi kolonisti so Narragansetti še vedno ljubili in zaupali Rogerju Williamsu. Canonicus mu je leta 1643 prodal dodatno zemljo, in to prijateljstvo se je nadaljevalo pod Canonchetom. Vojna kralja Filipa V letih po smrti poglavarja Wampanoagov Massasoita leta 1661 so se odnosi med kolonisti Nove Anglije in plemeni nevarno poslabšali. Philip (Metacom) je sčasoma leta 1662 postal veliki poglavar Wampanoagov, vendar je za razliko od svojega očeta jasno videl, da Angleži prevzemajo vse. Ne samo zemljo, ampak njihovi misijonarji so spreobračali njegovo ljudstvo v krščanstvo in spodkopavali tradicionalno avtoriteto poglavarjev Wampanoagov. Druga plemena so delila te pomisleke in Philip je našel veliko ušes, ki so bila pripravljena poslušati, ko je začel skrivaj organizirati zavezništvo v pripravah na splošno vstajo. Na žalost njegovi skrivni načrti niso bili tako zelo skrivni. Mreža informatorjev je Angleže obveščala, da se bo nekaj zgodilo. Niso bili prepričani le, kje ali kdaj. Philip je bil večkrat pozvan, naj pojasni svoja dejanja in podpiše pogodbe o miru in prijateljstvu. Pojasnil je, podpisal in nato odšel, da bi nadaljeval s spletkarjenjem. Do leta 1674 je Philip, kljub močnim ugovorom ostarelega Rogerja Williamsa, prepričal Narragansette, da se mu pridružijo. Canonchet pa je osebno zagotovil Williamsu, da Narragansetti ne bodo poškodovali niti enega lasu na njegovi glavi, ko bo prišla vojna, obljuba, ki je bila zvesto izpolnjena. Do leta 1674 so kolonisti v Novi Angliji presegali število domorodcev v razmerju dva proti ena, in če je obstajala kakršna koli možnost za uspeh, je Philip potreboval Narragansette. Vendar je bil prisiljen počakati, dokler niso zbrali dovolj orožja in streliva. Zdi se, da je bila vstaja prvotno načrtovana za poletje 1676, vendar ga je umor Johna Sassamona, vohuna iz plemena Praying Indian, januarja 1675 prisilil k ukrepanju. Trije Wampanoagi so bili aretirani, obsojeni in obešeni, nato pa so se razširile govorice, da nameravajo Angleži aretirati Philipa. Ker Philip ni mogel več zadrževati Wampanoagov, so njihovi bojevniki junija napadli Swansea v Massachusettsu in začeli vojno kralja Philipa (1675-76). Angleži so takoj prisilili Narragansette, da podpišejo še eno pogodbo, s katero so se strinjali, da ostanejo nevtralni. Z vojno povsod okoli sebe so se Narragansetti zbrali v eno samo, veliko utrjeno vas v močvirju blizu Kingstona na Rhode Islandu. Skozi celo poletje se je Filip izognibal angleškim vojakom in napadal naselja po Novi Angliji. Vendar pa je svoje ženske in otroke pustil jih je v trdnjavi Narragansett, da bi jih zaščitil . Konec jeseni 1675 se je Filip vrnil in večino svojih ljudi odpeljal s seboj v zahodni Massachusetts. Angleži pa so to šteli za kršitev njihove pogodbe z Narragansetti in decembra je 1.000-članska kolonialna vojska s 150 izvidniki Moheganov prispela in oblegala trdnjavo Narragansett. Potem, ko je Canonchet zavrnil zahteve, da preda Wampanoage v svoji vasi in se pridruži Angležem proti Filipu, so napadli. Bitka, znana kot Veliki močvirski boj, je Narragansette dobesedno uničila , izgubili so več kot 600 bojevnikov in 20 poglavarjev. Canonchet pa je pobegnil in vodil veliko skupino Narragansettov na zahod, da bi se pridružili Filipu v zahodnem Massachusettsu, kjer so se dobro izkazali do konca vojne. Od februarja je Canonchet vodil več napadov na angleška naselja v dolini reke Connecticut in marca je bil odgovoren za zasedo, ki je skoraj uničila poveljstvo kapitana Wadswortha. Druga zaseda, ki jo je vodil Canonchet, je kmalu zatem Angleže stala vsaj 70 mrtvih. Narragansetti so se tudi združili s Sancumachujevimi Pocumtuci, da bi napadli Northfield, vendar je do takrat lakota postala večji sovražnik kot angleški vojaki. Ker so Filipovi ljudje potrebovali semensko koruzo za spomladansko sajenje, je Canonchet aprila sprejel nevarno nalogo, da se vrne na Rhode Island, da bi prinesel zalogo iz skritega skladišča Narragansettov. Njegova misija je uspela, vendar je bil ob vrnitvi Canonchet ujet s strani Moheganov, predan Angležem in kasneje usmrčen s strelskim vodom. Izguba Canoncheta je očitno globoko prizadela Filipa do njegove lastne smrti štiri mesece kasneje. Po Velikem močvirskem boju in smrti Canoncheta je približno 3.000 žensk, otrok in starejših Narragansettov ostalo nezaščitenih brez hrane ali zatočišča. Neusmiljeno so jih lovili in lahko se domneva, da so mnogi od njih podlegli bodisi lakoti bodisi namernemu pokolu. Na stotine ujetih domorodnih žensk in otrok je bilo poslanih kot sužnji v Zahodno Indijo, samo iz Plymoutha 500 med letom 1676. Bojevniki so bili skoraj vedno usmrčeni. Koliko Narragansettov se je uspelo temu izogniti in najti zatočišče med Abenakiji, Mahicani in Irokezi ni znano. Od predvojne populacije 5.000 jih je vojno preživelo le 500 Narragansettov, da so leta 1682 podpisali mirovno pogodbo z Angleži. Vzhodni Niantici so ostali nevtralni skozi celotno vojno in Narragansetti so dobili dovoljenje, da se jim pridružijo na njihovi majhni rezervaciji blizu Charlestona, Rhode Island. Nadaljnja zgodovina do sedanjosti Združeno pleme se od takrat imenuje Narragansett. Celo Uncas in Mohegani so se usmilili nad tem, kar je doletelo njihove sovražnike Narragansette in nekaterim od njih dovolili, da se po vojni naselijo v njihovih vaseh v Connecticutu. Leta 1788 so mnogi Narragansetti zapustili svojo rezervacijo na Rhode Islandu ali vasi Moheganov v vzhodnem Connecticutu in se pridružili Indijancem Brotherton na rezervaciji Oneida v severnem delu New Yorka. Brothertoni so se preselili z Oneidami in Stockbridge (Mahicani) v severni Wisconsin med letoma 1822 in 1834, in leta 1856 so se Stockbridge in Brothertoni, ki so želeli ohraniti plemensko lastništvo nad svojo zemljo, združili in se preselili na ločeno rezervacijo zahodno od Green Baya. Drugi Brothertoni so takrat sprejeli državljanstvo in dodelitev in mnogi njihovi potomci še vedno živijo v Wisconsinu na vzhodni strani jezera Winnebago. Kljub tem izgubam je glavno telo Narragansettov skozi leta ostalo na Rhode Islandu. Rhode Island je enostransko prekinil njihov plemenski status leta 1880 in Narragansett so izgubili 3.200 akrov svoje rezervacije (ostala sta jim je le dva akra). Poskusi pravnega popravila so bili zavrnjeni s strani vrhovnega sodišča Rhode Islanda leta 1898 in čeprav je to bila jasna kršitev zakona o neintervenciji iz leta 1790, zvezna vlada ni hotela posredovati, ker Narragansett nikoli niso podpisali pogodbe z Združenimi državami. Narragansett niso mogli ponovno pridobiti svoje rezervacije do poravnave dolgotrajne tožbe leta 1978. Njihova rezervacija blizu Charlestowna trenutno obsega približno 2.500 akrov. Kultura Narragansett so del kulture vzhodnega gozdnega območja. Dobro organizirani s centralno oblastjo, so Narragansettom vladali osmi dedni sachemi, vsak podrejen velikemu sachemu, ki je običajno prebival v največji vasi. Njihove vasi srednje velikih dolgih hiš so bile običajno velike, utrjene in locirane na otokih zaliva Narragansett. Obsežno so se ukvarjali s kmetijstvom z velikimi polji koruze, fižola in buč. Strokovnjaki za kanuje, je njihovo prehrano dopolnjeval lov z ribami in drugimi morskimi sadeži, ki so bili pomembna osnovna hrana. Seznam sahemov Narragansetta Vir Literatura Bruce G. Trigger (Hrsg.): Handbook of North American Indians. Vol. 15. Northeast. Smithsonian Institution Press, Washington D.C. 1978, ISBN 0-16-004575-4 Alvin M. Josephy jr.: 500 Nations, Frederking & Thaler GmbH, München 1996, ISBN 3-89405-356-9 Alvin M. Josephy jr.: Die Welt der Indianer, Frederking & Thaler GmbH, München 1994, ISBN 3-89405-331-3 Siegfried Augustin: Die Geschichte der Indianer, Nymphenburger, München 1995 Zunanje povezave Narraganset History Narragansett Language information Mohegan-Montauk-Narragansett page from Ethnologue website Tomaquag Indian Memorial Museum Nuweetooun School First Nations Compact Histories: NARRAGANSETT HISTORY Arhivirano 2008-06-11 na Wayback Machine.