Позориште Јуџин О'Нил

Позориште Јуџин О'Нил, раније познато као Позориште Форест и Позориште Коронет, је бродвејско позориште на адреси 230 Вест 49. улица у позоришном округу Мидтаун Менхетна у Њујорку, САД. Позориште је пројектовао Херберт Џ. Крап, а изграђено је за браћу Шуберт. Отворено је 1925. године као дио хотелског и позоришног комплекса названог по трагичару из 19. вијека Едвину Форесту. Модерно позориште, названо у част америчког драмског писца Јуџина О'Нила, има 1108 мјеста на два нивоа и њиме управља ATG Entertainment. Унутрашњост аудиторијума је знаменитост града Њујорка. Фасада је првобитно била направљена од цигле и теракоте како би употпунила сусједни хотел. Оригинална фасада је уклоњена током реновирања 1940-их и замјењена штуком; модерно позориште је од обојеног кречњака и садржи велики гвоздени балкон. Аудиторијум садржи детаље у Адамовом стилу, велики балкон и ложе унутар декоративних лукова. Ту је и петоцентрични просценијални лук и лучни плафон са медаљонима. Шубертови су развили позориште Форест послије Првог свјетског рата као дио позоришног комплекса око 48. и 49. улице. Када је Форест театар отворен 24. новембра 1925. године, његова прва продукција био је мјузикл „Мејфлауерс“. Након низа неуспјешних представа, Шубертови су изгубили позориште због одузимања имовине 1934. године, након чега је оно било домаћин „Дувански пут“, који је постао најдуготрајнија продукција у историји Бродвеја. Након кратког рада као емитујућег студија 1944. године, позориште је продато 1945. године компанији „City Playhouse Theatres“, која је реновирала позориште и преименовала га у „Коронет“. Позориште је продато 1959. године Лестеру Остерману, који га је преименовао по Јуџину О'Нилу. Драмски писац Нил Сајмон је стекао позориште 1967. године, након чега је тамо поставио неколико својих дјела. Џуџамсин управља позориштем од 1982. године и рестаурирао га је 1994. године. Јуџин О'Нил је домаћин мјузикла „Књига Мормона“ од 2011. године. Локација Позориште Јуџин О'Нил налази се на адреси 230 Вест 49. улица, на јужном тротоару између Осме ​​авеније и Бродвеја, у насељу Мидтаун Менхетн у Њујорку. Правоугаона парцела покрива 9.547 sq ft (886,9 m2), са прочељем од 95 ft (29 m) на 49. улици и дубином од 100 ft (30 m). Позориште Јуџин О'Нил дијели блок са позориштем Волтер Кер на југу и хотелом Краун Плаза Тајмс Сквер Менхетн на истоку. Остале оближње зграде укључују тржни центар Ван Ворлдвајд Плаза и римокатоличку цркву Светог Малахије на сјеверозападу, позориште Амбасадор и зграду Брил на сјевероистоку, зграду Морган Стенли на југоистоку, позориште Лонгакр и позориште Етел Баримор на југу и позориште Самјуела Џ. Фридмана на југозападу. Јавни превоз До позоришта се може стићи метроом: Станица 49. улице (линија БМТ Бродвеј) (Локални заглавак сјеверне станице Бродвеј у Њујорку) Станица 50. улице (IND линије), IND Осма авенија линија (Осми јужни локални дан NYCS-а, N, R и W) Станица 50. улица (линија IRT Бродвеј–Седма авенија) (NYCS Бродвеј - Седми, локални дан) Опис Позориште Јуџин О'Нил (раније Позориште Форест и Позориште Коронет) пројектовао је Херберт Џ. Крап, а изграђено је 1925. године за браћу Шуберт. Дио је групе од шест позоришта које су Шубертови планирали послије Првог свјетског рата, од којих су четири изграђена. Позориште је првобитно названо у част глумца Едвина Фореста (1806–1872) и развијено је заједно са хотелом Форест, који је такође пројектовао Крап. Од 1959. године, позориште носи име по драмском писцу Јуџину О'Нилу (1888–1953). Позориштем Јуџин О'Нил управљају позоришта Јуџамсин. Фасада Позориште Форест је првобитно пројектовано са фасадом од цигле и теракоте, слично хотелу Форест. У то вријеме, укључивање позоришта и хотела у исти пројекат био је неуобичајен аранжман у Њујорку. Крап је поновио аранжман позоришта/хотела крајем 1920-их када је пројектовао хотел Линколн (сада хотел Row NYC) и позоришта Маџестик, Маск (Голден) и Ројал (Бернард Б. Џејкобс). Изнад улаза у позориште налазио се балкон од кованог гвожђа на другом спрату. Троспратна позорница се припојила позоришту. Фасада је касније прекривена обичним штуком, а гвоздени балкон испред позоришта је удвостручен у висини. Штуко фасада датира из 1945. године, када је позориште реновирано од стране компаније Walker & Gillette. У то вријеме, фасада је била обојена у јарке боје како би евоцирала изглед затвореног мјеста за извођење представа у Њу Орлеансу. Гвоздени балкон, као и капци изнад прозора, дизајнирани су да створе овај ефекат. Фасада је поново реновирана 1980. године, овог пута у беж кречњаку. Аудиторијум Аудиторијум има ниво за оркестар, један балкон, ложе и бину иза лука просценијума. Аудиторијум је шири него што је дубок, а простор је дизајниран гипсаним декорацијама у ниском рељефу. Playbill наводи да позориште има 1.047 мјеста, а The Broadway League наводи 1.066 мјеста. Позориште Јуџина О'Нила наводи се да има чак 1.108 мјеста. Како је првобитно конфигурисано, позориште је могло да прими 1.200 гостију, што га чини погодним за мјузикле или представе. Позориште је изграђено са челичним скелетним оквиром, који се у то вријеме још увек углавном користио за пословне зграде и небодере. Аудиторијум је првобитно био украшен црвеном и златном бојом, која је 1945. године промјењена у плаву и сиву. Шема боја љубичасте и златне додата је током реновирања 1994. године. Аудиторијуму се приступа кроз улазни хол са терацо подом и мермерним декорацијама. Гипсани плафон хола има лајсне са мотивима акантуса и медаљонима. Простори за сједење Оркестарски ниво је приступачан инвалидским колицима преко главних врата. Задњи (источни) крај оркестра садржи плитку променаду, а оркестарски ниво је нагнут. Променада је одвојена од главног сједишта у оркестру стубовима. Првобитно је променада била директно повезана са баром суседног хотела Форест (касније the Time New York). Задњи зид променаде садржи пиластре са канелурама, између којих се налазе зидни дијелови са ламперијом. Изнад променаде, доња страна балкона је подијељена на дијелове, подјељене лајснама са мотивима таласа и гиљошеа. Углови променаде имају степенице које се уздижу до задњег дијела балкона. Степенице имају украшене ограде од кованог гвожђа. Оркестар садржи гипсане панеле на зидовима. Унутар зидова налазе се врата са фризовима, као и зидне лампе. На предњем дијелу сцене налази се оркестарска јама. До нивоа балкона се може доћи само степеницама. Ниво балкона је нагнут и подјељен је на предњи и задњи дио пролазом на пола његове дубине. Укрштени пролази су означени оградама од кованог гвожђа. Бочни зидови садрже излазна врата окружена пиластрима у Адамовом стилу. Изнад врата налазе се решетке у Адамовом стилу са медаљонима са класичним фигурама; оне су на врху сегментни лукови са тракама лиснате декорације. Изнад сваког од кључних каменова лукова налазе се прикази сједећих жена. Остали бочни зидови балкона садрже панеле у Адамовом стилу са елиптичним луковима. Задњи зид је подјељен на панеле и садржи свјтиљке. Панелни фриз у Адамовом стилу са лампама протеже се близу врха зида балкона. Предњи дио балкона се савија ка споља и има камео панеле и мотиве вјештачког украса. Модерне свјетлосне кутије налазе се испред балкона, а техничка кабина је позади. Доња страна балкона садржи профилисане траке, које дијеле површину на панеле са медаљонима и кристалним свјетиљкама. Са обје стране просценијума налази се елиптично завршен зидни дио са три мања лука. Мањи лукови одговарају трима ложама на нивоу балкона, које се спуштају ближе сцени. Пространства, изнад углова елиптичних лукова, садрже лиснате декорације око мотива штитова. Елиптични лукови садрже траку са лиснатим и воћним декорацијама, оивичену са обје стране ужетастим лајснама. Решетка у Адамовом стилу испуњава простор између мањих лукова и великог елиптичног лука. Централни лук има лиснату траку и шири је од лукова са обје стране. Централна ложа је одвојена од осталих ложа пиластрима са спиралним лајснама. Предње стране ложа садрже камеје и мотиве вјештачког украса. Сличне ложе су раније постојале на нивоу оркестра, али су уклоњене. Према ријечима писца Вилијама Морисона, дизајн дијелова ложа подсећа на шпанску архитектуру. Остале карактеристике дизајна Поред ложа налази се петоцентрични лук просценијума. Лук садржи траку са лиснатим и воћним декорацијама, оивичена са обје стране ужетом. Преклопи изнад углова лука просценијума садрже лиснате декорације око мотива штитова. Сцена је првобитно садржала ватроотпорну завјесу, која се састојала од слоја азбеста између челичних лимова. Крап је пројектовао електрични систем за помјерање предмета на сцени. Са свих страна аудиторијума, зид се савија према лучном плафону. Лучни дио плафона садржи траке у Адамовом стилу, које дијеле плафон на панеле. Сваки од лучних панела има медаљоне који приказују класичне фигуре. Остатак плафона је окружен спољном траком розета и осмоугаоних панела. У средишту плафона је кружни дио, окружен унутрашњом траком са позоришним маскама и украсима. Картуши повезују унутрашње и спољашње траке плафона. Пет лустера у Адамовом стилу висе са углова плафона. Историјат Тајмс сквер је постао епицентар великих позоришних продукција између 1900. и Велике кризе. Током 1900-их и 1910-их, многа позоришта у центру Менхетна развила су браћа Шуберт, један од главних позоришних синдиката тог времена. Шубертови су поријеклом из Сиракјусе, Њујорк, а проширили су регион центра Њујорка у првој деценији 20. вијека. Браћа су контролисала четвртину свих представа и три четвртине продаје позоришних карата у САД до 1925. године. Послије Првог свјетског рата, Шубертови су размишљали о изградњи шест позоришта дуж 48. и 49. улице, сјеверно од Тајмс сквера. Од њих су изграђена само четири, а само три (Амбасадор, О'Нил и Кер) су опстала. Развој и ране године 1920-их Шубертови су објавили планове за својих шест нових позоришта у септембру 1920. године. Браћа су вјеровала да локација у 49. улици може бити једнако профитабилна као и позоришта у 42. улици, која је историјски била легитимно позоришно средиште Тајмс сквера. Браћа Шуберт су подигли позоришта Амбасадор, Риц (сада Волтер Кер) и 49. улица од 1920. до 1921. године, али су након тога неколико година паузирали развој позоришта у 48. и 49. улици. У новембру 1924. године, Шубертови су продали осам кућа у низу на адреси 224–238 Вест 49. улица за 2 милиона долара Данијелу Дароу, који је планирао да на том мјесту изгради позориште и хотел са 15 спратова. Шубертови су позориште поново закупили на 21 годину. Изградња позоришта Форест почела је у мају 1925. године. Иако је Форест био технолошки напредан и имао је сложен дизајн ентеријера, медији су релативно мало извјештавали о њему. То је дјелимично могло бити због обиља позоришта у граду: непосредно прије отварања Фореста, у Њујорку је постојало 192 легитимна позоришта и 548 биоскопа. Позориште „Форест“ је отворено 24. новембра 1925. године мјузиклом „Мејфлауерс“ у којем су глумили Ајви Сојер, Џозеф Сантли и Ненси Керол. „Мејфлауерс“ је затворен након 81 извођења. Остале продукције позоришта „Форест“ средином 1920-их биле су углавном неуспјешне,[ са низом неуспјеха, укључујући „Дјевојку поподне“, „Мама воли дједа“ и „Дугину ружу“ 1926. године. Први хит у позоришту био је „Жене иду заувјек“ са Мери Боланд, Џејмсом Кегнијем и Осгудом Перкинсом, који је отворен 1927. године и имао је 118 извођења. Након тога су услиједили наступи које су позоришни историчари Луис Бото и Роберт Вијагас назвали „бунтовницима чији су сами наслови означавали њихову пропаст“: Благослови те, сестро 1927. године, као и Огледала, Лобања, Заједнички гријех и Шкулаш 1928. године. Између свих ових неуспјеха, брачни пар Рут Сен Денис и Тед Шон играли су у Форесту 1929. године. 1930-их и раних 1940-их Позориште Форест је коначно доживио неке дуготрајне представе 1930. године, када је позориште било домаћин премјештања комедије Џона Дринквотера „Птица у руци“, мистериозне представе „Плави дух“ и премјештања фарсе са бурлеском темом „Сестре по крилима“. Исте године, драма Едгара Воласа „На лицу мјеста“ изведена је у позоришту Форест 167 пута, а позориште је привремено постало Воласово позориште Форест. До тада је бродвејска позоришна индустрија патила због Велике депресије: осамдесет седам процената продукција у сезони 1929–1930 је пропало. „У најбољим породицама“, која је премјештена у Форест у марту 1931. године, имала је укупно 141 представу. Ниједна од седам наредних представа у позоришту Форест, у периоду од тринаест мјесеци почев од октобра 1931. године, није имала више од 36 представа. Мањи хит је дошао у новембру 1932. године са преношењем филма „Добра вила“, у којем су глумили Хелен Хејз и Волтер Коноли. Упркос низу неуспјеха, позориште Форест је у почетку остало солвентно јер је имало врата на задњем дијелу оркестра, која су водила до бара хотела Форест, што га је чинило јединим бродвејским позориштем са директним приступом бару. Ово је био дио тренда из доба Велике депресије у којем су бродвејски позоришни оператери почели да нуде промоције и услуге како би привукли посјетиоце. Како је објавио часопис Variety, бар у Форесту је довео до мишљења да је „представа неуспјех, али бар је хит“. Међутим, до јануара 1933. године, компанија Lawyers Title and Guaranty је покренула поступак заплијене хипотекарног кредита од 960.000 долара на позоришту и хотелу Форест. Сљедећег мјесеца, „As Husbands Go“ је отворена у Форесту и имала је 144 представе. Балети Јус су извели ограничен број представа крајем 1933. године, а седам неуспјеха услиједило је у првих осам мјесеци 1934. године. Пошто је хипотекарни кредит био у заплијени, позориште и хотел Форест продати су адвокатској канцеларији „Лојзерс Тајтл“ на аукцији у августу 1934. године. Фирма Сема Гризмана и Харија Х. Ошрина закупила је позориште Форест на годину дана у септембру 1934. године за своју представу „Дувански пут “. Истог мјесеца, „Дувански пут“ је пребачен у позориште Форест, након што је претходног децембра премијерно изведен у позоришту Маск. „Дувански пут“ се показао успјешним и, у септембру 1936. године, продуценти су обновили закуп позоришта Форест на још пет година. „Дувански пут“ је постао најдуговјечнија бродвејска продукција 1939. године, након што је непрекидно извођена у Форесту пет година. Када је коначно завршена у мају 1941. године, „Дувански пут“ је имао око 3.180 представа, што га је учинило најдуговјечнијом представом на Бродвеју у то вријеме. Шубертови су потом поново преузели контролу над позориштем Форест, али су имали мало успјеха у наредне четири године. „Дувански пут“ се вратио 1942. године, али је оживљавање престало да се одржава након само 34 представе; позориште је исте године угостило представе „Клаудија“ и „Три човјека на коњу“ исте године. Рад позоришта током управе City Playhouse Празно позориште Форест је издато у закуп Mutual Broadcasting System у марту 1944. године на шест мјесеци. Мјуриел Вајт је купила позориште тог јула за 260.000 долара у готовини; требало је да преузме управљање када закуп породице Шуберт истекне у августу 1945. године. Баш када је закуп требало да истекне, Луис Лотито из City Playhouse Theatres је купио позориште Форест за 260.000 долара. Лотитова компанија је реновирала позориште плаво-сивом шемом боја. Свлачионице и фасада су обновљене, а инсталиран је систем за хлађење и нова сједишта. Завјесе, укључујући и ватроотпорну завјесу, такође су замјењене. Поред тога, Лотито је преименовао Форест у Коронет у септембру 1945. године, вјерујући да је старо име повезано са „кућом уклетих“. Вокер и Жилет су надгледали реновирање. Прва продукција у реновираном позоришту била је „Просјаци долазе у град“ 27. октобра 1945. године. Иако је „Просјаци“ имао само 25 представа, исте године је услиједила представа „Дјевојка из снова“ Елмера Рајса, која је имала много дужи низ од 348 представа. Након тога је услиједио још један хит, „Сви моји синови“ Артура Милера, који је премијерно изведен у јануару 1947. године, а у њој су глумили Ед Бегли, Артур Кенеди и Карл Малден у 328 представа. Ревија „Анђео у крилима“ премијерно је изведена у Коронету у децембру те године, са Полом и Грејс Хартман у главним улогама у 308 представа. Још једна ревија, „Мало чудо“ Берта Шевелова и Гауера Чемпиона, премијерно је изведена у Коронету 1948. године. Класична драма Меј Вест „Дајмонд Лил“ оживљена је 1949. године, и доживјела је 181 извођење. Мање успјешан био је двоструки програм представа Теренса Ратигана „Браунингова верзија“ и „Харлекинада“ исте године. Ревија „Карте, молим!“ је отворена у Коронету почетком 1950. године и трајала је 245 извођења. Представа Самсона Рафаелсона „Хилда Крејн“ такође је гостовала у Коронету касније исте године. Затим су изведене обновљене двије представе Лилијан Хелман: „Јесења башта“ 1951. године и „Дјечји сат“ 1952. године. Обнова представе „Џејн“, са Едном Бест, изведена је 1952. године између двије Хелманове представе. Представа Лијама О'Брајена „Изузетни господин Пенипекер“ са Берџесом Мередитом постављена је крајем 1953. године, а сљедеће године су услиједиле „Цијело љето“ и „Кадрил“. Године 1955, Коронет је био домаћин премјештања „Лошег сјемена“, као и двоструког програма „Сјећања на два понедјељка“ Артура Милера и „Поглед са моста“. Продукције Коронета 1956. године укључивале су „Велике Себастијанце“, „Успаваног принца“ и „Свету Јованку“. Након тога је 1957. године услиједио „Валцер тореадора“, а 1958. године „Прворођени“ и „Разочарани“. Рад позоришта под управом Остермана и О'Нила Инвеститор Лестер Остерман потписао је уговор у мају 1959. године о куповини позоришта за 1,2 милиона долара, који је ступао на снагу у септембру. Остерман је планирао да преименује Коронет по свом омиљеном драмском писцу, Јуџину О'Нилу, чиме би постао прва бродвејска кућа која је преименована по драмском писцу. О'Нилова удовица Карлота Монтереј се у почетку противила том потезу, наводећи забринутост да О'Нил не би желео да комерцијални простор буде назван по њему, али је Монтереј на крају попустила. У припреми за преименовање, Остерман је префарбао позориште и наручио портрет О'Нила од гравираног стакла. Верзија О'Ниловог комада Велики Бог Браун у позоришту Феникс прерађена је у октобру 1959. године, непосредно прије преименовања. Коронет је требало да буде званично преименован на церемонији 27. новембра 1959. године, уз претпремијеру драме Вилијама Инџа „Губитак ружа“, али је то отказано када је претпремијера помјерена у посљедњем тренутку. Претпремијера „Губитка ружа“ је коначно почела да се изводи 30. новембра, иако је продукција имала само 25 редовних извођења. Позориште Јуџин О'Нил је у почетку било домаћин неуспјеха када је преименовано. Први хит у Јуџину О'Нилу била је ревија Чарлса Гејнора „Show Girl“ са Керол Ченинг,, која је отворена 1961.. и имала је 100 представа. Након тога услиједиле су представе „Рос“ Теренса Ратигана крајем 1961. и „Хиљаду кловнова“ Херба Гарднера 1962. године. Мјузикл „Она ме воли“ Џерија Бока, Шелдона Харника и Џоа Мастерофа потом је постављен у Јуџину О'Нилу 1963. године. Остерман је продао позориште Јуџин О'Нил Дејвиду Џ. Когану, који је такође био власник позоришта Билтмор, у децембру 1964. за 1,35 милиона долара. Коган је био заједнички власник позоришта Јуџин О'Нил са драматургом Нилом Сајмоном, који је 1967. купио Коганов удио у власништву, чиме је стекао пуно власништво. Крајем 1960-их, два хита су прешла у позориште Јуџин О'Нил: „Чудни пар“ 1966. и „Розенкранц и Гилденстерн су мртви“ 1968. године. Након тога је услиједио мјузикл са Вест Енда „Кентерберијске приче“ 1969. године. Сајмонова супруга Марша Мејсон помагала је у управљању позориштем Јуџин О'Нил. Сајмон је задржао име позоришта након што је стекао потпуну контролу, али је тамо поставио неколико својих представа. Међу овим продукцијама биле су „Посљедњи од врелих љубавника“ 1969. године, ​​„Затвореник Друге авеније“ 1971. године, „Добри доктор“ 1973. године, и „Божји миљеник“ 1974. године, а све су биле хитови. Након тога је услиједила једна представа коју Сајмон није продуцирао: „Јентл“ Лије Наполин и Исака Башевиса Сингера, која је премијерно изведена 1975. године. Сајмон је поставио још два своја хита крајем 1970-их: Калифорнијски апартман 1976. и прераду Другог поглавља 1979. године. Његова представа „Требало би да будем у сликама“ такође је била хит 1980. године. Мејсон је надгледао рестаурацију позоришта те године, преуредивши ентеријер у беж и црвени сомот, а спољашњост у кречњак. Насупрот томе, Сајмон је имао два неуспјеха почетком 1980-их: Будале 1981. и Мали ја 1982. године. Поред тога, прерада мјузикла Ени изведена је у позоришту Јуџин О'Нил 1981. године. Рад позоришта под управом Џуџамсин и АТГ 1982-1999 Џуџамсин је купио позориште Јуџин О'Нил у марту 1982. године од Нила Сајмона. Позориште није приказивало никакве хитове у првој години рада Џуџамсина. „Бдење Џејмија Фостера“ и „Понедјељак послије чуда“ имали су кратка приказивања 1982. године, али „Убиства лоса“, која су затворена након премијере 22. фебруара 1983. године, остала су посебно озлоглашена у деценијама које су услиједила. Позориште је коначно имало умјерено успјешну представу касније 1983. године, када је тамо отварана оживљена верзија „Стаклена менажерија“ Тенесија Вилијамса. Након тога је услиједио велики хит, „Велика ријека“, која је отварана 1985. године и одржала 1.005 представа током наредне двије године. Остале продукције Јуџина О'Нила из те деценије укључивале су ограничени концертни ангажман Тома Вејтса 1987. године, као и „М. Батерфлај“ Дејвида Хенрија Хванга 1988. године. Комисија за очување знаменитости града Њујорка (LPC) почела је да разматра заштиту Јуџина О'Нила као знаменитости 1982. године, а дискусије су се наставиле током наредних неколико година. LPC је прогласила унутрашњост позоришта Јуџина О'Нила знаменитошћу 8. децембра 1987. године, иако је комисија одбила да додијели статус знаменитости спољашњости. Ово је био дио широког напора комисије 1987. године да се позориштима на Бродвеју додијели статус знаменитости. Одбор за процјену града Њујорка ратификовао је ознаке у марту 1988. године. Џуџамсин, Недерландери и Шубертови су колективно тужили LPC у јуну 1988. године да пониште ознаке знаменитости 22 позоришта, укључујући позориште Јуџин О'Нил, на основу тога што су ознаке озбиљно ограничавале обим у којем се позоришта могу модификовати. Тужба је прослијеђена Врховном суду Њујорка и Врховном суду Сједињених Америчких Држава, али су ове ознаке на крају потврђене 1992. године. Први хит који је премијерно изведен у позоришту Јуџин О'Нил 1990-их била је оживљавање драме „Мачка на усијаном лименом крову“ Тенесија Вилијамса. Након тога је 1991. године услиједила краткотрајна представа „La Bête“ и магична представа Пен и Телера. Сљедећа продукција, „Пет момака по имену Мо“, премијерно је изведена 1992. године и остала је у позоришту Јуџин О'Нил годину дана. Представа „Бриљантин!“ премијерно је изведена 1994. и изведена је 1503 пута. Током овог периода, Џуџамсин је ангажовао архитектонски биро „Campagna & Russo Architects“ да пројектују реновирање ентеријера позоришта вриједно милион долара. Архитекта за рестаурацију Франческа Русо користила је историјске фотографије за дизајнирање гипсаних радова и декорација које су приближно одговарале оригиналном изгледу позоришта. LPC је додијелио награду за рестаурацију позоришта 1994. године. Након затварања представе „Бриљантин!“, позориште Јуџин О'Нил је 1998. године доживјело два неуспјеха: представу „Биљни кревет“ Питера Вилана са 13 представа и представу „Више за љубав“ Роба Бартлета са четири представа. Посљедња продукција позоришта деведесетих година била је „Смрт трговачког путника“, која је премијерно изведена 1999. године. 2000-е до данас Представа „Чекајући у крилима“ пребачена је у позориште Јуџин О'Нил почетком 2000. године; касније те године услиједила је и представа „До голе коже“, која се играла више од две године. Оживљена верзија мјузикла „Девет“ изведена је у позоришту 2003. године. Ванбродвејска продукција „Каролина или промјена“ премјештена је у позориште Јуџин О'Нил у фебруару 2004. године, али је затворена тог августа због лоше продаје карата. Јуџин О'Нил је 2005. године био домаћин двије продукције: „Добре вибрације“ и „Свини Тод“. Роко Ландесман је купио још четири позоришта Јуџин О'Нил и Џуџамсин 2005. године, заједно са правима на емитовање изнад њих. Џордан Рот се исте године придружио Џуџамсину као резидентни продуцент. Јуџин О'Нил је потом био домаћин представе „Буђење прољећа“, која је отворена 2006. године и трајала је двије године. Године 2009, Рот је стекао 50% удјела у Џуџамсину и преузео пуно пословање фирме када се Ландесман придружио Националним фондацијама за умјетност. Исте године, Јуџин О'Нил је био домаћин представа „33 варијације“ и „Фела!“. Мјузикл „Књига Мормона“ је потом премијерно изведен у Јуџину О'Нилу у марту 2011. године. Током приказивања „Књиге Мормона“, Јуџин О'Нил је одржао једнодневно читање драме Дастина Ленса Блека „8“ 17. септембра 2011. године. „Књига Мормона“ је била посебно успјешна у поређењу са другим оригиналним продукцијама које су премијерно изведене током сезоне 2010–2011, и надокнадила је трошкове продукције у року од девет мјесеци од отварања. Позориште је затворено 12. марта 2020. године због пандемије COVID-19. Поново је отворено 5. новембра 2021. године, представама Мормонове књиге. Као дио споразума са Министарством правде Сједињених Америчких Држава 2021. године, Џуџамсин је пристао да побољша приступ за особе са инвалидитетом у својих пет бродвејских позоришта, укључујући Јуџин О'Нил. Џуџамсин и Амбасадор Театар Груп (ATG) су се сложили да се споје почетком 2023. године; удружена компанија би управљала са седам бродвејских позоришта, укључујући Јуџин О'Нил. У јулу 2023. године, Џордан Рот је продао 93% удјела у пет бродвејских позоришта у Јуџамсину, укључујући Јуџин О'Нил Театар, компанијама ATG и Providence Equity. Значајне продукције Позориште Форест (Forrest Theatre) Позориште Коронет (Coronet Theatre) Позориште Јуџин О'Нил (Eugene O'Neill Theatre) Рекорд на благајнама Књига Мормона достигла је рекорд на благајнама за позориште Јуџин О'Нил. Продукција је зарадила 2.224.280 долара током девет представа за недељу која се завршила 4. јануара 2015. године. Напомене Види још Бродвејски театар Списак позоришта на Бродвеју Списак најдуготрајнијих бродвејских представа Списак означених знаменитости града Њујорка на Менхетну од 14. до 59. улице Референце Литература Спољашње везе Званични веб-сајт Позориште Јуџин О'Нил на веб-сајту IBDB (језик: енглески)