Аполо лунарни модул

Аполо лунарни модул (ЛМ, Apollo Lunar Module; [ˈlɛm]), првобитно назван Лунарни екскурзиони модул (ЛЕМ, Lunar Excursion Module), био је лунарни лендер летелица која је летела између лунарне орбите и површине Месеца током програма Аполо Сједињених Америчких Држава. Била је то прва летелица са људском посадом која је оперисала искључиво у свемиру, и остаје једино возило са људском посадом које је слетело на неко друго небеско тело осим Земље. Структурно и аеродинамички неспособан за лет кроз Земљину атмосферу, двостепени Лунарни модул је транспортован до лунарне орбите причвршћен за Аполо командни и сервисни модул (CSM), који је имао отприлике двоструко већу масу. Посада од два члана летела је Лунарним модулом од лунарне орбите до површине Месеца. Приликом узлетања, искоришћени степен за спуштање служио је као лансирна рампа за узлетни степен, који се затим вратио до командног модула у лунарној орбити, након чега је такође одбачен. Развој ЛМ-а, под надзором компаније Груман, био је оптерећен проблемима који су одложили његов први лет без посаде за око десет месеци, а први лет са посадом за око три месеца. Ипак, ЛМ је постао најпоузданија компонента свемирског возила Аполо–Сатурн. Укупни трошкови развоја и произведених јединица ЛМ-а износили су 21,65 милијарди долара у вредности из 2016. године, прилагођено од номиналног укупног износа од 2,29 милијарди долара користећи НАСА-ине индексе инфлације за нове пројекте. Десет лунарних модула је лансирано у свемир. Од тога, шест су људи спустили на Месец од 1969. до 1972. године. Прва два лета су били тестови у ниској Земљиној орбити: Аполо 5, без посаде; и Аполо 9 са посадом. Трећи пробни лет у ниској лунарној орбити био је Аполо 10, генерална проба за прво слетање, спроведена за мисију Аполо 11. Лунарни модул мисије Аполо 13 функционисао је као чамац за спасавање, обезбеђујући систем за одржавање живота и погон како би посада преживела пут кући, након што је њихов CSM онеспособљен експлозијом резервоара са кисеоником на путу ка Месецу. Шест степени за спуштање који су слетели остали су на својим местима слетања; њихови одговарајући узлетни степени срушили су се на Месец након употребе. Један узлетни степен (Снупи мисије Аполо 10) одбачен је у хелиоцентричну орбиту након што је његов степен за спуштање одбачен у лунарној орбити. Остала три ЛМ-а су уништена током контролисаног поновног уласка у Земљину атмосферу: четири степена Аполо 5 и Аполо 9 су поново ушла одвојено, док је Акваријус мисије Аполо 13 ушао као једна целина. Оперативни профил Приликом лансирања, Лунарни модул се налазио директно испод командног и сервисног модула (CSM) са склопљеним ногама, унутар адаптера летелице и лунарног модула (SLA) причвршћеног за трећи степен Сатурн V ракете, S-IVB. Ту је остао током паркирања у Земљиној орбити и сагоревања за транслунарну ињекцију (TLI) која је послала летелицу ка Месецу. Убрзо након TLI, SLA се отворио; CSM је извео маневар којим се одвојио, окренуо, вратио да се споји са Лунарним модулом и извукао га из S-IVB. Током лета ка Месецу, поклопци за спајање су отворени и пилот Лунарног модула је ушао у ЛМ да га привремено укључи и тестира све системе осим погона. Пилот Лунарног модула је обављао улогу инжењера, надгледајући системе обе летелице. Након уласка у лунарну паркинг орбиту, командант и пилот ЛМ-а су ушли и укључили ЛМ, заменили поклопце и опрему за спајање, расклопили и закључали ноге за слетање, и одвојили се од CSM-а, летећи независно. Командант је управљао контролама лета и гасом мотора, док је пилот Лунарног модула управљао осталим системима летелице и обавештавао команданта о статусу система и навигационим информацијама. Након што је пилот командног модула визуелно прегледао стајни трап, ЛМ је повучен на безбедну удаљеност, а затим ротиран док мотор за спуштање није био усмерен напред у правцу кретања. Извршено је 30-секундно сагоревање за улазак у орбиту за спуштање како би се смањила брзина и спустио перилун ЛМ-а на око 50.000 ft (15 km) од површине, око 260 nmi (480 km) узводно од места слетања. Како се летелица приближавала перилуну, мотор за спуштање је поново покренут како би започео спуштање са погоном. За то време, посада је летела на леђима, ослањајући се на рачунар да успори предњу и вертикалну брзину летелице скоро до нуле. Контрола се вршила комбинацијом гаса мотора и потисника за оријентацију, вођених рачунаром уз помоћ радара за слетање. Током кочења, ЛМ се спустио на око 10.000 ft (3,0 km), а затим, у фази финалног прилаза, на око 700 ft (210 m). Током финалног прилаза, возило се нагнуло у скоро вертикалан положај, омогућавајући посади да гледа напред и доле и први пут види лунарну површину. Астронаути су ручно управљали летелицом Аполо само током приласка Месецу. Фаза финалног слетања почела је на око 2.000 ft (0,61 km) узводно од циљаног места слетања. У том тренутку, команданту је омогућена ручна контрола, који је имао довољно горива да лебди до два минута како би прегледао место где рачунар води летелицу и извршио потребне корекције. Ако је било потребно, слетање се могло прекинути у скоро сваком тренутку одбацивањем степена за спуштање и паљењем мотора за узлетање како би се вратио у орбиту за хитан повратак у CSM. Коначно, једна или више од три сонде дужине 672 in (17,1 m) које су се пружале из папучица на ногама лендера додирнуле би површину, активирајући светлосни индикатор контакта који је сигнализирао команданту да угаси мотор за спуштање, омогућавајући ЛМ-у да се спусти на површину. Приликом додира, сонде би се савиле чак и до 180 степени, или би се чак сломиле. Првобитни дизајн је користио сонде на све четири ноге, али почевши од првог слетања (ЛМ-5 на Аполу 11), она на мердевинама је уклоњена из забринутости да би савијена сонда након слетања могла да пробуши одело астронаута док се спушта или силази са мердевина. Првобитни план за ванбродску активност, барем до 1966. године, предвиђао је да само један астронаут напусти ЛМ док други остаје унутра „да одржава комуникацију”. На крају се сматрало да су комуникације довољно поуздане да дозволе обојици чланова посаде да ходају по површини, остављајући летелицу да је даљински надгледа Контрола мисије. Почевши од Аполо 14, додатно гориво за ЛМ је обезбеђено за спуштање са погоном и слетање коришћењем мотора CSM-а да би се постигао перилун од 50.000 ft (15 km). Након што се летелица одвојила, CSM је подигао и кружно поставио своју орбиту за остатак мисије. Када је био спреман да напусти Месец, мотор за узлетање ЛМ-а се упалио, остављајући степен за спуштање на површини Месеца. Након неколико корективних сагоревања, ЛМ се састао са CSM-ом и спојио како би пребацио посаду и узорке стена. Пошто је завршио свој посао, узлетни степен је одвојен. Мотор узлетног степена мисије Аполо 10 је радио док се гориво није потрошило, шаљући га поред Месеца у хелиоцентричну орбиту. Узлетни степен Аполо 11 је остављен у лунарној орбити да се на крају сруши; сви наредни узлетни степени (осим за Аполо 13) су намерно усмерени на Месец како би се добили подаци са сеизмометара постављених на површини. Историја Лунарни модул (првобитно назван Лунарни екскурзиони модул, познат по акрониму ЛЕМ) дизајниран је након што је НАСА одабрала да стигне на Месец путем спајања у лунарној орбити (LOR) уместо метода директног успона или спајања у Земљиној орбити (EOR). И директни успон и EOR би подразумевали слетање много теже, комплетне Аполо летелице на Месец. Када је донета одлука да се настави коришћењем LOR-а, постало је неопходно произвести засебну летелицу способну да досегне лунарну површину и узлети назад у лунарну орбиту. Уговарање и локација изградње У јулу 1962. године, једанаест фирми је позвано да поднесе предлоге за ЛЕМ. Девет компанија је одговорило у септембру, одговарајући на 20 питања постављених у НАСА-ином захтеву за понуде у ограниченом техничком предлогу од 60 страница. Груман је званично добио уговор 7. новембра 1962. Груман је започео студије о спајању у лунарној орбити крајем 1950-их и поново 1961. године. Очекивало се да ће цена уговора бити око 350 милиона долара. У почетку су постојала четири главна подизвођача: Бел Аеросистемс (мотор за узлетање), Хамилтон Стандард (системи за контролу животне средине), Марквардет (систем за контролу реакције) и Рокетдајн (мотор за спуштање). Примарни систем за навођење, навигацију и контролу (PGNCS) развила је Инструментациона лабораторија МИТ-а; Аполо рачунар за навођење је произвео Рејтион (сличан систем за навођење коришћен је у командном модулу). Резервни навигациони алат, Систем за навођење при прекиду мисије (AGS), развио је ТРВ. Стајни трап је произвео Еру-Девтек. Аполо лунарни модул је састављан у фабрици Грумана у Бетпејџу, Њујорк. Фаза пројектовања Аполо лунарни модул је углавном дизајнирао ваздухопловни инжењер Грумана Томас Џ. Кели. Први дизајн ЛЕМ-а изгледао је као мања верзија Аполо командног и сервисног модула (кабина у облику конуса на врху цилиндричног погонског дела) са склопивим ногама. Други дизајн је призивао идеју кокпита хеликоптера са великим закривљеним прозорима и седиштима како би се побољшала видљивост астронаута за лебдење и слетање. Ово је такође укључивало други, предњи прикључак за спајање, омогућавајући посади ЛЕМ-а да преузме активну улогу у спајању са CSM-ом. Како је програм напредовао, било је бројних редизајна како би се уштедела тежина, побољшала безбедност и решили проблеми. Прво су уклоњени тешки прозори кокпита и седишта; астронаути би стајали док управљају ЛЕМ-ом, подржани системом каблова и котура, са мањим троугластим прозорима који су им давали довољну видљивост места слетања. Касније је уклоњен сувишни предњи прикључак за спајање, што је значило да је командант пилот препустио активну контролу спајања пилоту командног модула; и даље је могао да види приближавање CSM-а кроз мали горњи прозор. Излазак у гломазним свемирским оделима за ванбродску активност олакшан је једноставнијим предњим отвором (32 in × 32 in or 810 mm × 810 mm). Конфигурација је замрзнута у априлу 1963. године, када су одлучени дизајни мотора за узлетање и спуштање. Поред Рокетдајна, паралелни програм за мотор за спуштање наручен је од Лабораторија за свемирску технологију (ТРВ) у јулу 1963, а до јануара 1965. уговор са Рокетдајном је отказан. Првобитно је требало да се енергија производи помоћу горивних ћелија које је израдио Прат енд Витни, сличних онима у CSM-у, али су у марту 1965. оне одбачене у корист дизајна који се у потпуности ослањао на батерије. Првобитни дизајн је имао три ноге за слетање, што је била најлакша могућа конфигурација. Али пошто би било која нога морала да носи тежину возила ако слети под значајним углом, ово је такође била и најмање стабилна конфигурација ако би се једна од ногу оштетила приликом слетања. Следећа итерација дизајна стајног трапа имала је пет ногу и била је најстабилнија конфигурација за слетање на непознат терен. Међутим, та конфигурација је била претешка и дизајнери су се одлучили за компромис са четири ноге за слетање. У јуну 1966, име је промењено у Лунарни модул (ЛМ), елиминишући реч excursion (екскурзија). Према Џорџу Лоуу, менаџеру Канцеларије програма свемирских летелица Аполо, то је било зато што се НАСА плашила да би реч excursion могла дати фриволан тон Аполу. Упркос промени имена, астронаути и друго особље НАСА-е и Грумана наставили су да изговарају скраћеницу као ([lɛm]) уместо слова „Л-М”. Обука астронаута Поредећи слетање на Месец са „операцијом лебдења”, Гас Грисом је 1963. рекао да, иако су већина раних астронаута били борбени пилоти, „сада се питамо да ли пилот који изводи ово прво слетање на Месец не би требало да буде веома искусан пилот хеликоптера”. Да би омогућила астронаутима да науче технике слетања на Месец, НАСА је 1964. уговорила са Бел Аеросистемсом изградњу Истраживачког возила за слетање на Месец (LLRV), које је користило вертикални млазни мотор монтиран на карданском зглобу да би неутралисало пет шестина своје тежине и симулирало Месечеву гравитацију, поред сопствених потисника на водоник-пероксид за симулацију мотора за спуштање и контролу оријентације ЛМ-а. Успешно тестирање два прототипа LLRV-а у Драјденовом центру за истраживање летења довело је 1966. до три производна Возила за обуку за слетање на Месец (LLTV), која су заједно са LLRV-има коришћена за обуку астронаута у Центру за свемирске летелице са људском посадом у Хјустону. Ова летелица се показала прилично опасном за летење, пошто су три од пет уништене у падовима. Била је опремљена седиштем за избацивање на ракетни погон, па је у сваком случају пилот преживео, укључујући и првог човека који је ходао по Месецу, Нила Армстронга. Развојни летови ЛМ-1 је направљен за први лет без посаде ради тестирања погонских система, лансиран у ниску Земљину орбиту на врху ракете Сатурн IB. Ово је првобитно било планирано за април 1967, након чега би уследио први лет са посадом касније те године. Али проблеми у развоју ЛМ-а су били потцењени, и лет ЛМ-1 је одложен до 22. јануара 1968, као Аполо 5. У то време, ЛМ-2 је чуван у резерви у случају да лет ЛМ-1 не успе, што се није догодило. ЛМ-3 је сада постао први ЛМ са посадом, поново предвиђен за лет у ниској Земљиној орбити ради тестирања свих система и вежбања одвајања, састанка и спајања планираних за Аполо 8 у децембру 1968. Али опет, проблеми у последњем тренутку су одложили његов лет до Аполо 9, 3. марта 1969. Планиран је био и други, виши пробни лет са посадом у Земљиној орбити након ЛМ-3, али је отказан како би се програм одржао у року. Аполо 10 је лансиран 18. маја 1969, користећи ЛМ-4 за „генералну пробу” за лунарно слетање, вежбајући све фазе мисије осим покретања спуштања са погоном до узлетања. ЛМ се спустио на 47.400 ft (9,0 mi; 14,4 km) изнад лунарне површине, затим је одбацио степен за спуштање и користио свој мотор за узлетање да се врати до CSM-а. Производни летови Прво слетање човека на Месец догодило се 20. јула 1969. у ЛМ-5 Игл мисије Аполо 11. Четири дана касније, посада Апола 11 у командном модулу Колумбија спустила се у Тихи океан, испунивши циљ председника Џона Ф. Кенедија: „...пре него што се ова деценија заврши, спустити човека на Месец и безбедно га вратити на Земљу”. Следила су слетања Аполо 12 (ЛМ-6 Интрепид) и Аполо 14 (ЛМ-8 Антарес). У априлу 1970, Аполо 13 ЛМ-7 Акваријус спасао је животе тројице астронаута након што је резервоар са кисеоником у сервисном модулу пукао, онеспособивши CSM. Акваријус је служио као „чамац за спасавање” за астронауте током њиховог повратка на Земљу. Његов мотор степена за спуштање је коришћен да замени оштећени мотор сервисног погонског система CSM-а, а његове батерије су снабдевале енергијом за пут кући и пуниле батерије командног модула које су биле кључне за поновни улазак у атмосферу. Астронаути су се безбедно спустили у јужни Тихи океан 17. априла 1970. Системи ЛМ-а, дизајнирани да подрже два астронаута 45 сати (укључујући два циклуса депресуризације и репресуризације, што узрокује губитак кисеоника), заправо су продужени да подрже три астронаута 90 сати (без циклуса притиска и губитка кисеоника). Време лебдења је максимизирано на последње четири мисије слетања коришћењем мотора сервисног модула за извођење почетног сагоревања за улазак у орбиту за спуштање 22 сата пре него што се ЛМ одвојио од CSM-а, пракса која је започела са Аполом 14. То је значило да је комплетна летелица, укључујући CSM, орбитирала око Месеца са перилуном од 91 nmi (169 km), омогућавајући ЛМ-у да започне своје спуштање са погоном са те висине са пуним теретом горива за спуштање, остављајући више резервног горива за финални прилаз. CSM би затим подигао свој перилун назад на нормалних 60 nmi (110 km). Продужене мисије класе Ј Продужени лунарни модул (ELM) коришћен на последње три мисије класе Ј—Аполо 15, 16, и 17—био је унапређен. Потисак мотора за спуштање је повећан додавањем продужетка од 10 in (250 mm) на млазницу мотора, а резервоари за гориво за спуштање су повећани. Резервоар за складиштење отпада је додат на степен за спуштање, са цевима из узлетног степена. Ова унапређења су омогућила боравак до 75 сати на Месецу. Лунарно возило је било склопљено и ношено у квадранту 1 степена за спуштање. Астронаути су га постављали након слетања. Спецификације Масе наведене овде су просек за оригинална возила пре ELM спецификација. Степен за узлетање Узлетни степен је садржао кабину за посаду са инструмент таблама и контролама лета. Садржао је сопствени погонски систем за узлетање (APS) и два резервоара са хиперголичним горивом за повратак у лунарну орбиту и спајање са Аполо командним и сервисним модулом. Такође је садржао систем за контролу реакције (RCS) за контролу оријентације и транслацију, који се састојао од шеснаест хиперголичних потисника сличних онима који су коришћени на сервисном модулу, монтираних у четири групе, са сопственим снабдевањем горивом. Предњи отвор за ванбродску активност омогућавао је приступ површини Месеца и повратак, док су горњи отвор и прикључак за спајање омогућавали приступ командном модулу. Унутрашња опрема је укључивала систем за контролу животне средине (одржавање живота); комуникациони систем на веома високој фреквенцији (VHF) са две антене за комуникацију са командним модулом; систем на уједињеном С-опсегу и усмериву параболичну антену за комуникацију са Земљом; антену за ванбродску активност која подсећа на минијатурни сунцобран и која је преносила комуникације са антена на преносивим системима за одржавање живота астронаута преко ЛМ-а; примарни (PGNCS) и резервни (AGS) систем за навођење и навигацију; оптички телескоп за поравнање за визуелно одређивање оријентације летелице; радар за спајање са сопственом усмеривом антеном; и систем за активну термичку контролу. Електричне батерије, вода за хлађење и кисеоник за дисање били су ускладиштени у количинама довољним за боравак на површини Месеца од 48 сати у почетку, што је продужено на 75 сати за касније мисије. Током периода одмора, док су били паркирани на Месецу, посада би спавала на лежаљкама разапетим преко кабине. Повратни терет је укључивао узорке лунарних стена и тла које је посада сакупила (чак до 238 lb (108 kg) на Аполу 17), плус њихове експониране фотографске филмове. Посада: 2 Запремина кабине за посаду: 235 cu ft (6,7 m3) Настањива запремина: 160 cu ft (4,5 m3) Висина одељка за посаду: 7 ft 8 in (2,34 m) Дубина одељка за посаду: 3 ft 6 in (1,07 m) Висина: 9 ft 35 in (3,63 m) Ширина: 14 ft 1 in (4,29 m) Дубина: 13 ft 3 in (4,04 m) Маса, сува: 4.740 lb (2.150 kg) Маса, бруто: 10.300 lb (4.700 kg) Атмосфера: 100% кисеоник на 48 psi (330 kPa) Вода: два резервоара од 425 lb (193 kg) Расхладна течност: 25 lb (11 kg) раствора етилен гликола / воде Термичка контрола: један активни сублиматор вода-лед Маса горива за RCS: 633 lb (287 kg) RCS потисници: Шеснаест × 100 lbf (440 N) у четири групе RCS горива: Аерозин 50 гориво / Азот-тетроксид (N2O4) оксиданс RCS специфични импулс: 290 s (2,8 km/s) Маса горива за APS: 5,187 lb (2,353 kg) ускладиштено у два резервоара за гориво од 36 cu ft (1,02 m3) APS мотор: Бел Аероспејс ЛМ узлетни мотор (LMAE) и Рокетдајн LMAE ињектори APS потисак: 3,500 lbf (15,57 N) APS горива: Аерозин 50 гориво / Азот-тетроксид оксиданс APS притисак: Два резервоара са хелијумом од 64 lb (29 kg) на 3.000 psi (21 MPa) APS специфични импулс: 311 s (3,05 km/s) APS делта-V: 7,280 ft/s (2,219 m/s) Однос потиска и тежине при узлетању: 2,124 (у лунарној гравитацији) Батерије: Две 28–32 V, 296 ампер-часовне сребро-цинк батерије; 125 lb (57 kg) свака Снага: 28 V DC, 115 V 400 Hz AC Степен за спуштање Примарни задатак степена за спуштање био је да подржи слетање са погоном и ванбродску активност на површини. Када се екскурзија завршила, служио је као лансирна рампа за узлетни степен. Његов осмоугаони облик био је подржан са четири склопиве ноге за слетање и садржао је погонски систем за спуштање (DPS) са променљивим потиском и четири резервоара за хиперголично гориво. Антена радара са континуираним таласом и Доплеровим ефектом била је монтирана поред топлотног штита мотора на доњој површини, како би слала податке о висини и брзини спуштања систему за навођење и дисплеју пилота током слетања. Скоро све спољне површине, осим врха, платформе, мердевина, мотора за спуштање и топлотног штита, биле су прекривене ћилибарним, тамно (црвенкасто) ћилибарним, црним, сребрним и жутим алуминизованим Каптон фолијама за термичку изолацију. Нога за слетање број 1 (предња) имала је причвршћену платформу (неформално познату као „трем”) испред отвора за ванбродску активност узлетног степена и мердевине, које су астронаути користили за пењање и спуштање између кабине и површине. Папучица сваке ноге имала је сонду за контакт са површином дужине 67 in-long (1,7 m), која је сигнализирала команданту да угаси мотор за спуштање. Сонда је изостављена са ноге број 1 на свакој мисији слетања, како би се избегла опасност од пробијања одела, пошто су сонде имале тенденцију да се сломе и штрче нагоре са површине. За амортизацију, свака нога је имала амортизер од алуминијумског саћа који би се згужвао при удару; стварна слетања су била мекша него што се очекивало, користећи мање компресионог опсега и остављајући причвршћене мердевине на нози више од површине него што је било предвиђено. Опрема за истраживање Месеца ношена је у склопу за модуларно складиштење опреме (MESA), фиоци монтираној на шаркама која се спуштала из левог предњег одељка. Поред алата за ископавање и кутија за сакупљање узорака, MESA је садржала телевизијску камеру са стативом; како је командант отварао MESA повлачењем ужета док се спуштао низ мердевине, камера се аутоматски активирала да пошаље прве слике астронаута на површини назад на Земљу. Застава Сједињених Држава коју су астронаути требали да поставе на површину ношена је у контејнеру монтираном на мердевинама сваке мисије слетања. Рани пакет експеримената на површини Аполо (касније Пакет експеримената на површини Месеца програма Аполо) ношен је у супротном одељку иза ЛМ-а. Спољни одељак на десном предњем панелу носио је расклопиву антену на С-опсегу која је, када се отвори, изгледала као обрнути кишобран на стативу. Ово није коришћено на првом слетању због временских ограничења и чињенице да су се комуникације примале преко С-опсег антене ЛМ-а, али је коришћено на Аполу 12 и 14. Ручно вучени Модуларни транспортер опреме (МЕТ), сличан по изгледу голф колицима, ношен је на Аполу 14 како би се олакшало ношење алата и узорака током продужених шетњи по Месецу. На продуженим мисијама (Аполо 15 и касније), антена и ТВ камера биле су монтиране на Лунарно возило, које је ношено склопљено и монтирано на спољном панелу. Одељци су такође садржали резервне батерије за Преносиви систем за одржавање живота (PLSS) и додатне канистере са литијум хидроксидом за пречишћавање угљен-диоксида из ЛМ-а. Висина: 10 ft 72 in (4,88 m) (плус 5 ft 72 in (3,35 m) сонде за слетање) Ширина/дубина, без стајног трапа: 13 ft 10 in (4,22 m) Ширина/дубина, са извученим стајним трапом: 310 ft (94 m) Маса укључујући гориво: 22,783 lb (10,334 kg) Вода: један резервоар од 151 kg (333 lb) Маса горива за DPS: 18,000 lb (8,165 kg) ускладиштено у четири резервоара за гориво од 673 cu ft (19,06 m3) DPS мотор: ТРВ ЛМ мотор за спуштање (LMDE) DPS потисак: 10,125 lbf (45,04 N), са могућношћу регулације између 10% и 60% пуног потиска DPS горива: Аерозин 50 гориво / азот-тетроксид оксиданс DPS притисак: један резервоар са суперкритичним хелијумом од 49 lb (22 kg) на 1.555 psi (10,72 MPa) DPS специфични импулс: 311 s (3.050 N×s/kg) DPS делта-V: 8,100 ft/s (2,469 m/s) Батерије: четири (Аполо 9–14) или пет (Аполо 15–17) 28–32 V, 415 Ah сребро-цинк батерије; 135 lb (61 kg) свака Произведени лунарни модули Предложене изведенице Аполо телескопски носач Једна предложена примена Апола била је орбитални соларни телескоп конструисан од вишка ЛМ-а са мотором за спуштање замењеним телескопом контролисаним из кабине узлетног степена, са уклоњеним ногама за слетање и четири соларна панела у облику „ветрењаче” који се протежу из квадранта степена за спуштање. Ово би било лансирано на некреираној ракети Сатурн IB, и спојено са командним и сервисним модулом са посадом, под називом Аполо телескопска мисија (ATM). Ова идеја је касније пребачена на првобитни дизајн мокре радионице за орбиталну радионицу Скајлаб и преименована у Аполо телескопски носач да би се спојила на бочни порт вишеструког адаптера за спајање (MDA) радионице. Када је Скајлаб промењен у дизајн „суве радионице” префабрикован на земљи и лансиран на ракети Сатурн V, телескоп је монтиран на зглобну руку и контролисан из унутрашњости MDA. Задржан је само осмоугаони облик контејнера телескопа, соларни панели и назив Аполо телескопски носач, иако више није било повезаности са ЛМ-ом. Телеметријски подсистем Аполо телескопског носача укључивао је два VHF телеметријска предајника из лансирне ракете Аполо Сатурн IB. Инструмент који је био причвршћен за Скајлаб био је телескоп дизајниран за фотографисање соларног диска у рендгенском светлу. Сликовно огледало је прототип произведен у Маршаловом центру за свемирске летове 1967. године. ЛМ камион Аполо ЛМ камион (такође познат као Лунарни теретни модул) био је самостални степен за спуштање ЛМ-а намењен за испоруку до 11.000 lb (5,0 t) терета на Месец за слетање без посаде. Ова техника је била намењена за испоруку опреме и залиха сталној лунарној бази са посадом. Како је првобитно предложено, био би лансиран на ракети Сатурн V са пуном Аполо посадом која би га пратила до лунарне орбите и водила до слетања поред базе; затим би посада базе истоварила „камион” док би се посада у орбити вратила на Земљу. У каснијим плановима AAP-а, LPM би био испоручен лунарним трајектом без посаде. Приказ на филму и телевизији Филм Рона Хауарда из 1995. Аполо 13, драматизација те мисије са Томом Хенксом, Кевином Бејконом и Билом Пакстоном у главним улогама, снимљен је коришћењем реалистичних реконструкција унутрашњости летелица Акваријус и командног модула Одисеј. Године 2013, у телевизијској емисији Arrested Development, фикционализована верзија Хауарда је приказана како има „ЛЕМ” Апола 11 у својој канцеларији, за који његов лик тврди да је коришћен за лажирање слетања на Месец 1969. godine. Развој и изградња лунарног модула драматизовани су у мини-серији из 1998. Од Земље до Месеца у епизоди под називом „Спајдер”. Ово се односи на ЛМ-3, коришћен на Аполу 9, који је посада назвала Спајдер због његовог пауколиког изгледа. Неискоришћени ЛМ-13 је коришћен у телеплеју да прикаже ЛМ-3 и ЛМ-5, Игл, који је користио Аполо 11. Лунарни модул Игл мисије Аполо 11 приказан је у филму из 2018. Први човек, биографском филму о Нилу Армстронгу. Филм из 2024. Поведи ме на Месец смештен је у позадину мисије Аполо 11; у филму, ко-протагониста има задатак да креира лажно слетање на Месец у случају да стварна мисија не успе. Медији Види још Ланјуе ЛК (летелица) Списак дизајна лунарних лендера са људском посадом Системи за бекство са Месеца Ролс-Ројс уређај за мерење потиска Референце Литература Спољашње везе NASA Lunar Module Documentation—Apollo Lunar Surface Journal Google Moon преглед места слетања Аполо мисија NASA каталог: Аполо 14 Лунарни модул Демонстрација Лунарног екскурзионог модула и објашњење његових система (1966, Томас Кели у фабрици Груман на Лонг Ајленду, епизода Science Reporter, МИТ филм постављен на YouTube) Space/Craft Assembly & Test Remembered – Сајт „посвећен мушкарцима и женама који су дизајнирали, изградили и тестирали Лунарни модул у Grumman Aerospace Corporation, Бетпејџ, Њујорк” „"We Called It 'The Bug'"”. Архивирано из оригинала 25. 12. 2010. г.. CS1 одржавање: Неподобан URL (веза), D. C. Agle, Air & Space Magazine, 1. септембар 2001—Преглед спуштања ЛМ-а Apollo 11 LM Structures handout for LM-5 (PDF) – Документ за обуку дат астронаутима који илуструје све дискретне структуре ЛМ-а Apollo Operations Handbook, Lunar Module (LM 10 and Subsequent), Volume One. Subsystems Data (PDF) Приручник произвођача који покрива системе ЛМ-а. Apollo Operations Handbook, Lunar Module (LM 11 and Subsequent), Volume Two. Operational Procedures Приручник произвођача који покрива процедуре коришћене за управљање ЛМ-ом. Apollo 15 LM Activation Checklist for LM-10 – Контролна листа која детаљно описује како припремити ЛМ за активацију и лет током мисије „Видео лансирања лунарног модула”. Архивирано из оригинала 28. 09. 2011. г.. CS1 одржавање: Неподобан URL (веза) Игре Perilune 3D процедурална симулација слетања на Месец Lander онлајн 2D симулациона игра слетања Лунарног модула „Easy Lander”. Архивирано из оригинала 05. 12. 2006. г.. CS1 одржавање: Неподобан URL (веза) 3D симулациона игра слетања Лунарног модула