MIT Lincoln Laboratory

El Laboratori Lincoln del MIT, situat a Lexington, Massachusetts, és un centre de recerca i desenvolupament finançat pel Departament de Defensa dels Estats Units amb fons federals, encarregat d'aplicar tecnologia avançada a problemes de seguretat nacional. Les activitats de recerca i desenvolupament se centren en el desenvolupament tecnològic a llarg termini, així com en la prototipació i demostració ràpida de sistemes. Les seves competències bàsiques són els sensors, la detecció integrada, el processament de senyals per a l'extracció d'informació, el suport a la presa de decisions i les comunicacions. Aquests esforços estan alineats en deu àrees de missió. El laboratori també manté diverses seus de camp arreu del món. El laboratori transfereix gran part de la seva tecnologia avançada a agències governamentals, la indústria i el món acadèmic, i ha llançat més de 100 empreses emergents. Història Orígens A instàncies de les Forces Aèries dels Estats Units, el Laboratori Lincoln va ser creat el 1951 a l'Institut Tecnològic de Massachusetts (MIT) com a part d'un esforç per millorar el sistema de defensa aèria dels Estats Units. Els principals defensors de la creació del laboratori van ser veterans de la Segona Guerra Mundial. Laboratori de Radiació del MIT de l'era II, que inclou el físic i enginyer elèctric Ivan A. Getting, el físic Louis Ridenour i el físic George E. Valley Jr. La creació del laboratori va ser impulsada per les investigacions de Valley sobre les defenses aèries dels EUA, que van culminar amb l'informe de 1950 del Comitè d'Enginyeria de Sistemes de Defensa Aèria que concloïa que els Estats Units no estaven preparats per a l'amenaça d'un atac aeri. A causa de la gestió del Laboratori de Radiació per part del MIT durant la Segona Guerra Mundial, l'experiència d'alguns del seu personal al Comitè d'Enginyeria de Sistemes de Defensa Aèria i la seva competència demostrada en electrònica avançada, la Força Aèria va suggerir que el MIT podria proporcionar la investigació necessària per desenvolupar una defensa aèria que pogués detectar, identificar i, en última instància, interceptar amenaces aèries. James R. Killian, el president del MIT, no estava disposat a involucrar-se en la defensa aèria. Va preguntar a les Forces Aèries dels Estats Units si el MIT podia dur a terme primer un estudi per avaluar la necessitat d'un nou laboratori i determinar-ne l'abast. La proposta de Killian va ser aprovada i es va dur a terme un estudi anomenat Projecte Charles (pel riu Charles que passa pel MIT) entre febrer i agost de 1951. L'informe final del Projecte Charles afirmava que els Estats Units necessitaven un sistema de defensa aèria millorat i donava suport inequívoc a la formació d'un laboratori al MIT dedicat als problemes de defensa aèria. Aquesta nova empresa es va anomenar inicialment Project Lincoln, i l'emplaçament escollit per al nou laboratori va ser a la plataforma Laurence G. Hanscom Field (ara base de la força aèria de Hanscom), on conflueixen les ciutats de Bedford, Lexington i Lincoln, a Massachusetts. Un projecte Bedford (sobre guerra antisubmarina) i un projecte Lexington (sobre propulsió nuclear d'avions) ja estaven en funcionament, per la qual cosa el general de divisió Putt, que estava a càrrec de redactar la carta del nou laboratori, va decidir anomenar el projecte amb el nom de la ciutat de Lincoln. SAGE El sistema de defensa aèria semiautomàtic per a l'entorn terrestre (SAGE) és l'inici de la història del Laboratori Lincoln del MIT en el desenvolupament de tecnologia innovadora. El sistema va ser concebut per afrontar el repte de proporcionar defensa aèria als Estats Units continentals. El SAGE va ser dissenyat per recopilar, analitzar i finalment transmetre dades d'una multitud de radars, tot prou ràpidament com per poder iniciar respostes de defensa, si calgués. La clau d'aquest sistema era un ordinador que pogués funcionar de manera fiable en temps real. L'ordinador Whirlwind del MIT, construït a la dècada del 1940, semblava ser un possible candidat per al sistema. Tanmateix, el Whirlwind no era prou fiable ni ràpid per al processament necessari per analitzar dades procedents de desenes de radars, potser fins i tot 100. Jay Wright Forrester, un professor del MIT que va ser fonamental en el desenvolupament del Whirlwind, va descobrir l'avenç que permetia a l'ordinador aconseguir una fiabilitat excepcional i duplicar la velocitat.— la memòria de nucli magnètic . La memòria de nucli magnètic va revolucionar la informàtica. Els ordinadors es van convertir en màquines que no eren només calculadores grans i ràpides; els seus usos per a diverses aplicacions van créixer. La indústria va seguir aquest desenvolupament de prop, adoptant la memòria de nucli magnètic que va ampliar les capacitats dels ordinadors. L'ordinador TX-0, en essència, una versió transistoritzada del Whirlwind, es va construir el 1955 i va entrar en funcionament el 1956. Era més petit i lleugerament més ràpid que el Whirlwind. El Whirlwind II no es va completar, però l'AN/FSQ-7 Combat Direction Central, basat en elements del seu disseny, es va convertir en el sistema de comandament i control de la xarxa de defensa aèria SAGE i la Divisió de Laboratori Lincoln. 6 van participar en aquest desenvolupament. El Laboratori Lincoln es va forjar ràpidament una reputació de ser pioner en electrònica avançada en sistemes de defensa aèria. Molts dels desenvolupaments tècnics que posteriorment van evolucionar cap a sistemes millorats per a la detecció i el seguiment aeri d'aeronaus i vehicles terrestres han format la base de la recerca actual. Referències