NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Berklee College of Music

Het Berklee College of Music is een onafhankelijk conservatorium in Boston, Massachusetts, dat in 1945 door Lawrence Berk werd opgericht. Oorspronkelijk was de naam Schillinger House of Music, naar een van de docenten, Joseph Schillinger. Na de uitbreiding van het aanbod van studierichtingen in 1954 werd door Lawrence Berk de naam veranderd, naar zijn zoon Lee Berk in Berklee School of Music en ook als woordspeling op de befaamde Universiteit van Californië - Berkeley. In 1973 werd de naam - tegelijk met de officiële erkenning als conservatorium door de staat Massachusetts - opnieuw veranderd, ditmaal in Berklee College of Music. Vanaf januari 2016 is het Berklee College of Music samengegaan met het Boston Conservatorium onder de nieuwe naam Boston Conservatory at Berklee. Overzicht Amerikaanse conservatoria waren vanaf de start meestal gericht op de opleiding in klassieke muziek. Aan het Berklee College of Music was het doel van het begin af aan om opleidingen te geven in jazz, rock en andere hedendaagse muziek, studies die aan andere conservatoria meestal niet werden aangeboden. BCoM groeide tot een van de grootste conservatoria voor hedendaagse muziek in de Verenigde Staten. In 2007 stond een academische staf van 460 personen klaar om rond 3.800 studenten op te leiden. Het conservatorium is verdeeld over 17 gebouwen in de wijk Back Bay in Boston. Verder zijn er drie gebouwen waar studenten wonen, en twee repetitie- en concertgebouwen. Het conservatorium heeft de volgende studierichtingen: Compositie Hedendaags schrijven en productie Filmmuziek Jazz-compositie Muziek Business/Management Muziek Opleiding/Pedagogiek Muziek productie & techniek Muziek Synthesis Muziektherapie Uitvoering Professionele Muziek Songwriting Bekende studenten Bekende docenten Alan Dawson (1957–1975) Al Kooper (1997–2000) John LaPorta (1962–?) Charlie Mariano (1957–?) Herb Pomeroy (1956–1996) Externe link (en) Officiële internetpagina
Berklee College of Music

A Berklee College of Music (em português: Faculdade Berklee de Música), de Boston, Massachusetts, foi fundada em 1945. Foi fundada no princípio revolucionário de que a melhor maneira de preparar estudantes para carreiras na música era com o estudo e a prática da música. Os 3.800 estudantes e os 460 membros da faculdade interagem em um ambiente projetado para fornecer a experiência de aprendizagem mais completa possível, incluindo todas as oportunidades e desafios apresentados por uma carreira na indústria contemporânea da música. A escola oferece cursos de quatro anos com graduação e/ou diploma em uma variedade de áreas relacionadas à música, como composição, performance, produção musical, engenharia musical, trilha sonora, administração, síntese musical, educação musical e musicoterapia. Vários músicos talentosos estudaram em Berklee, tais como Justin Timberlake, Mj Rodriguez, Park Bom, Abraham Laboriel, Howard Shore, Daniel Musy, Quincy Jones, Bruce Cockburn, Chico Pinheiro, John Scofield, John Petrucci, Steve Vai, John Myung, Mike Portnoy, Abe Laboriel Jr., John Mayer,Allan Holdsworth, Catriona Gray, Marina Elali e Jair Oliveira. História Berklee foi fundada por Lawrence Berk e originalmente chamava-se Schillinger House of Music, em homenagem a um de seus professores, Joseph Schillinger. A proposta original da escola era destacar o Sistema Schillinger de harmonia e composição musical. Após a expansão do curriculum da escola, em 1954, Berk alterou o nome para Berklee School of Music, por causa de seu filho Lee Berk. Quando a escola recebeu sua primeira acreditação, em 1973, o nome foi novamente mudado, passando a ser Berklee College of Music. Lee Berk jamais estudou música formalmente, tendo direcionado sua formação para Administração e Direito imobiliário. Sua filha Lucy Berk, no entanto, é uma das alunas da instituição. Na época de sua fundação quase todas as escolas de música eram focadas no ensino da música clássica. A missão original da Berklee era proporcionar treinamento formal em jazz, rock e outros gêneros não disponíveis nas demais escolas de música. Referências Ligações externas «Página oficial da Berklee College of Music» (em inglês)
Музыкальный колледж Беркли

Музыкальный колледж Беркли (англ. Berklee College of Music) — американское высшее музыкальное учебное заведение, основанное в 1945 году и расположенное в Бостоне. Основатель колледжа Лоуренс Берк первоначально назвал её Домом музыки Шиллингера (англ. Schillinger House of Music) в честь своего учителя Иосифа Шиллингера, музыкально-педагогической системе которого он был намерен следовать. В 1954 году школа была значительно расширена, и Берк переименовал её в школу музыки Беркли в честь своего сына Ли Берка (англ. Lee Berk). Особенностью колледжа Беркли была и остаётся специализация на новейших неакадемических музыкальных направлениях. С самого начала в колледже преподавался курс джазовой музыки, а первым почётным доктором стал в 1971 году Дюк Эллингтон. Среди специализаций в колледже — киномузыка и авторская песня (англ. songwriting), среди возможных профильных инструментов — банджо, мандолина, ручная перкуссия, в 1999 году открыт учебный курс хип-хопа. Среди выпускников колледжа: Стив Вай, Джон Скофилд, Майк Штерн, Джон Петруччи, Эл Ди Меола, Куинси Джонс, Говард Шор, Рамин Джавади, Чарли Пут, Уэйн Сермон, Пак Бом и другие. Примечания См. также Персоналии:Музыкальный колледж Беркли Ссылки Сайт колледжа Беркли (англ.)
Музички колеџ Беркли

Музички колеџ Беркли (енгл. Berklee College of Music) је приватни колеџ у Бостону. Највећи је независни колеџ савремене музике на свету. Познат је по студијама џеза и модерне америчке музике, а такође нуди курсеве на нивоу колеџа у широком спектру савремених и историјских стилова, као што су рок, хип-хоп, реге и хеви метал. Године 2012. отворио је кампус и у Веленсији. Бивши студенти Берклија освојили су преко 300 награда Греми, што је више од било ког другог колеџа, као и 34 награде Еми, седам награда Тони, осам Оскара и три награде Сатурн. Историја Беркли је релативно млад колеџ, основан 1945. године. Колеџ је основао Лоренс Берк, и колеџ се првобитно звао Шилингерова кућа музике, именован у част Берковог професора музике, Џосефа Шилингера. Првобитни циљ колеџа је била концентрација на Шилингеров систем музичке хармоније и композиције. Након проширивања наставног програма 1954. године, Берк мења име колеџа у Берк и додаје ли као шалу на већ постојећи универзитет у Калифорнији Беркли. И дан данас, долази до честог мешања ове две институције у свакодневном говору, те када се говори о једној или другој, увек мора да се нагласи на који Беркли се мисли (на енглеском језику ове две школе се пишу другачије Беркли у Бостону - Berklee, а Беркли у Калифорнији - Berkeley). У време оснивања ове установе, све школе у САД су нудиле наставу само у класичној музици, док је Лоренс Берк желео да оснује музичку установу која би нудила програм и у области џеза, рока, а касније и хип-хопа. Да би се студент уписао на колеџ, претходно мора да има минимум две године музичког образовања на једном инструменту или минимум три године искуства у музичкој области или индустрији, или диплому двогодишње музичке школе, и наравно висок број поена на пријемном испиту. Године 2007, поред ових критеријума, додата је и аудиција коју сви студенти морају проћи. Стопа примања нових студената је 32%. Галерија Референце Литература Спољашње везе Званични веб-сајт
Berklee College of Music

Berklee College of Music är en musikhögskola i Boston i USA, startad 1945. Skolan är välrenommerad och flera namnkunniga musiker har fått sin utbildning här. Kända alumner (urval) Al Di Meola Kevin Eubanks John Petrucci John Myung Steve Vai Mike Portnoy Laura Rizzotto Externa länkar Officiell webbplats
Музичний коледж Берклі

Музичний коледж Берклі (англ. Berklee College of Music) — американський вищий музичний навчальний заклад, заснований 1945 року і розташований у Бостоні. Засновник коледжу Лоуренс Берк спочатку назвав її Домом музики Шиллінгера (англ. Schillinger House of Music) на честь свого учителя Йосифа Шиллінгера, музично-педагогічній системі якого він мав намір випливати. В 1954 г. школа була значно розширена, і Берк перейменував її в школу музики Берклі на честь свого сина Лі Берка (англ. Lee Berk). Особливістю коледжу Берклі була й залишається спеціалізація на новітніх неакадемічних музичних напрямках. Із самого початку в коледжі викладався курс джазової музики, а першим почесним доктором став Дюк Еллінгтон (1971 рік). Серед спеціалізацій у коледжі — кіномузика й авторська пісня (англ. songwriting), серед можливих профільних інструментів — банджо, мандоліна, ударні, в 1999 році відкритий навчальний курс хіп-хопа. За станом на 2008 рік у коледжі навчалося близько 4000 студентів, викладацький склад нараховував близько 500 чоловік. Серед відомих випускників — Стів Вай, Кіт Джаррет, Квінсі Джонс, Джон Петруччі, Пола Коул, Ґу Ґуніл та інші. Примітки Посилання Офіційний сайт (англ.)
Muzeum Arthura M. Sacklera

Muzeum Arthura M. Sacklera je muzeum asijského umění, jedno ze tří Harvardových uměleckých muzeí. Nachází se v Cambridge, Massachusetts, Spojených státech amerických. Otevřeno bylo roku 1985. Muzeum vystavuje významnou kolekci asijského umění, především čínských nefritových artefaktů (nejrozsáhlejší sbírka mimo Čínu), japonských starých tisků surimono, čínských bronzů, obřadních zbraní, buddhistických soch, čínské a korejské keramiky a dalších. Rozsáhlé jsou i sbírky antického, byzantského a blízkovýchodního umění. Muzeum rovněž vlastní malby, kaligrafii a manuskripty původem z islámského světa a Indie, se zvláštním důrazem na rádžpútské umění a islámskou keramiku od 8. do 19. století. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Arthur M. Sackler Museum na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Muzeum Arthura M. Sacklera na Wikimedia Commons Oficiální web Harvard Art Museums
Harriet Tubman Park

Harriet Tubman Park, also known as Harriet Tubman Square, is located in the South End neighborhood of Boston, Massachusetts. It honors the life of abolitionist Harriet Tubman. The park is located on a triangular traffic island previously known as Columbus Square, which was developed by the Boston Parks and Recreation Department with funding from the Browne Fund, the Henderson Foundation and the New England Arts Foundation. The park's brick paving is inlaid with decorative bronze pavers which depict aspects of the story of the Underground Railroad. Located in the park are two sculptures: the Harriet Tubman Memorial, created by Fern Cunningham, and Emancipation, sculpted by Meta Vaux Warrick Fuller on the fiftieth anniversary of Lincoln's Emancipation Proclamation. The park was designed by CBA Landscape Architects and won a Boston Society of Landscape Architects Merit Award for Design. It is a stop on the Boston Women's Heritage Trail. References
Langone Park

Langone Park is a waterfront park in the North End of Boston, Massachusetts. Established in 1973, it is named for Massachusetts state senator Joseph A. Langone, Jr. and his wife Clementina Langone. The park features a Little League Baseball field, a playground, and three bocce courts. It is located on Commercial Street at the edge of Boston Harbor, immediately to the west of the Andrew P. Puopolo Jr. Athletic Field. The first park at the location, North End Beach (later North End Park), was established in 1893 as a public bathing facility. The park includes much of the area inundated by the 1919 Great Molasses Flood. To the southwest the park borders Copp's Hill Terrace and further south is Copp's Hill Burial Ground. Both sites are listed on the National Register of Historic Places. In October 2019, the third box from The Secret treasure hunt was discovered by three construction workers, after which credit was given to Jason Krupat, who had identified the exact location of the box beforehand and informed the workers to be on the lookout—a story that was featured on the Expedition Unknown TV series hosted by Josh Gates. References External links View at Langone Park Bocce brings out North End's seniors
Boston Women's Memorial

The Boston Women's Memorial is a bronze and granite grouping of three figurative sculptures on the Commonwealth Avenue Mall in Boston, Massachusetts, commemorating Phillis Wheatley, Abigail Adams, and Lucy Stone. Overview The idea of a memorial to women was first discussed in 1992 in recognition of the under-representation of women among Boston's statues. A collaboration between the Boston Women's Commission, the Commonwealth Avenue Mall Committee and the Massachusetts Historical Society, supported by Angela Menino, the mayor's wife, developed it over the next twelve years. Three women from Massachusetts history were eventually chosen for their impact on society through their writing. The design competition was won by New York sculptor Meredith Bergmann. The memorial was unveiled on October 25, 2003, by the mayor of Boston, Thomas Menino. Despite having taken longer than 12 years to be developed and created, the monument was criticized at the time as a quick-fix attempt to address the lack of female representation in Boston's public art, grouping together three historical figures who merit recognition as individuals. "The memorials to men around town don't herd heroes together; neither should a memorial to women," Christine Temin wrote in the Boston Globe. The statues present the women at street level, rather than on a pedestal, although pedestals are used as part of the artwork to refer to the ways in which women’s liberation has brought women down off their pedestals. Stone, for example, is positioned using her pedestal as an editorial desk, working on the Woman's Journal, which she founded. Quotations from the women are inscribed on their plinths. The monument has proved to be popular. Local people regularly leave items at or on the statues — scarves around the figure's necks in winter, a Boston Red Sox cap on one's head when the team won the World Series in 2004. Notes of apology were tucked into the statues’ hands after the 2016 election. For the 20th anniversary, recordings of Congresswoman Ayanna Presley reading Wheately, Attorney General Andrea Campbell reading Adams, and Mayor Michelle Wu reading Lucy Stone were added to the memorial via QR code as part of the Talking Statues program. The memorial is featured on the Ladies Walk of the Boston Women's Heritage Trail. Bergmann was later selected as the artist for the Lexington Women's Liberty Monument in Lexington, Massachusetts, which was unveiled in 2024. References External links Media related to Boston Women's Memorial at Wikimedia Commons
Monumento conmemorativo a las mujeres de Boston

El Monumento conmemorativo a las mujeres de Boston (en inglés, Boston Women's Memorial) es un trío de esculturas en el Commonwealth Avenue Mall en la ciudad de Boston, en el estado de Massachusetts (Estados Unidos). Está dedicado a Phillis Wheatley, Abigail Adams y Lucy Stone.​ Descripción La idea de un monumento a las mujeres se discutió por primera vez en 1992 en reconocimiento de la baja representación de mujeres entre las estatuas de Boston.​ Una colaboración entre la Comisión de Mujeres de Boston, el Comité del centro comercial Commonwealth Avenue y la Sociedad Histórica de Massachusetts,​ con el apoyo de Angela Menino, la esposa del alcalde, lo desarrolló durante los siguientes doce años.​​ El concurso de diseño lo ganó la escultora neoyorquina Meredith Bergmann. El monumento fue inaugurado el 25 de octubre de 2003 por el alcalde de Boston, Thomas Menino.​​ El monumento fue criticado en ese momento como un intento de solución rápida para abordar la falta de representación femenina en el arte público de Boston, agrupando a tres figuras históricas que merecen reconocimiento como individuos.​ "Los monumentos a los hombres de la ciudad no reúnen a los héroes; tampoco debería hacerlo un monumento a las mujeres", escribió Christine Temin en el Boston Globe.​ Las estatuas presentan a las mujeres a pie de calle, en lugar de sobre un pedestal, aunque los pedestales se utilizan como parte de la obra de arte. Stone, por ejemplo, se coloca usando su pedestal como escritorio editorial, trabajando en el Woman's Journal, que ella fundó.​ Las citas de las mujeres están inscritas en sus plintos. La gente local suele dejar artículos en o sobre las estatuas: bufandas alrededor del cuello de la figura en invierno, una gorra de los Medias Rojas de Boston en la cabeza cuando el equipo ganó la Serie Mundial en 2004.​ El monumento se presenta en Ladies Walk of the Boston Women's Heritage Trail.​ Referencias
Boston Sand & Gravel

Boston Sand and Gravel is a supplier of ready-to-pour concrete, concrete blocks, sand, and crushed stone, with operations and subsidiaries around eastern Massachusetts and New Hampshire in the United States. The Charlestown, Massachusetts, plant is a highly visible landmark for commuters on the north side of Boston, because it is located between the Central Artery North (part of Interstate 93) and the MBTA Commuter Rail tracks just north of North Station. Its tower directly abuts the Leverett Connector, and the ramps connecting the Zakim Bridge with the Tobin Bridge completely surround the plant, which supplied concrete for the Big Dig project which constructed them. The company was founded in 1914, and was originally located where the CambridgeSide Galleria is now. The spot was convenient to the Charles River because materials were originally sourced from dredging. Later, the company began obtaining raw material from quarries in Ossipee, New Hampshire, and Hooksett, New Hampshire. Boston Sand and Gravel owns railroad track from Ossipee to Rollinsford, New Hampshire, through its railroad subsidiary, the New Hampshire Northcoast Corporation. The location of its plant along the government-owned tracks in Charlestown provides easy access for its gravel trains, through an agreement to use the freight trackage rights kept by CSX. It also owns a terminal in Everett, Massachusetts, for shipping of aggregate materials by ship, railroad, and truck. As of 2016, the company's other subsidiaries are Manchester Sand and Gravel, Ossipee Aggregates, Rosenfeld Concrete, Southeastern Concrete, and Lawrence Ready Mix. References
Boston City Hall

Bostonská radnice je budova v centru města a sídlo samosprávy města Boston ve Spojených státech amerických. Výstavba Do soutěže na budovu bostonské radnice bylo v roce 1962 zařazeno celkem 256 návrhů. Vítězným projektem se stal návrh architektů Gerharda Kallmana, Noela McKinnella a Edwarda Knowles. Byl realizován v letech 1963–1968 stavební firmou Architects and Engineers. V interiéru iv exteriéru této budovy probíhá na různých úrovních vzájemná interakce mezi občany a státní správou. Právě zde obyvatelé Bostonu přivítali anglickou královnu Alžběta II. Při její návštěvě Spojených států v roce 1976. Popis budovy Budova radnice se nachází ve administrativním centru města. Kromě samotné budovy se v návrhu nachází i tzv. Plaza, náměstí inspirované antikou, které se stalo častým veřejným shromaždištěm. Objekt bostonské radnice je devítipodlažní. Je formálně i funkčně rozdělen do tří úseků. První čtyři podlaží jsou plně přístupné veřejnosti. Nacházejí se zde kanceláře městského úřadu. Další prostory slouží úřadu primátora a městské rady. V nejvyšších podlažích se nacházejí kanceláře radnice, které jsou poměrně málo navštěvované veřejností. Autoři vyjádřili návrh rozdělení budovy do tří částí i materiálově. Ve fasádě se střídají cihlové povrchy s povrchy z pohledového betonu a keramickým obkladem. Pohledový beton typický pro Brutalismus, evokuje vážnost sídla primátora, přičemž cihla a keramický obklad evokují přístupnost veřejnosti. Objekt radnice podpírá monolitická konstrukce, vyrobená portlandského betonu. Ostatní části stavby jsou železobetonové prefabrikáty a mají rozdílnou barevnost od litého betonu. Odezva veřejnosti Objekt bostonské radnice se setkal s úspěchem zejména v kruzích modernistických architektů. Je považován za výborný příklad architektury brutalismu. Nicméně v řadách veřejnosti a samotných zaměstnanců radnice se objekt setkal s negativními reakcemi. Zaznamenány byly stížnosti v souvislosti s nevhodným pracovním prostředím a náročnou orientací ze strany návštěvníků objektu. Stavba byla v průběhu let 2006-2008 navržena k demolici, případně přemístění úřadu radnice do jiných prostor v rámci města. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Boston City Hall na slovenské Wikipedii. Použitá literatura LeBlanc, S .: Moderne Architektur in Amerika. Deutsche Verlags-Anstalt GmbH, Stuttgart, 1998. ISBN 3-421-03136-3, zde s. 131. Miller, N., Morgan, K .: Boston Architecture 1975-1990. Přestal Verlag, Mnichov, 1990. ISBN 3-7913-1097-6, zde s. 51. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Boston City Hall na Wikimedia Commons Www.citymayors.com Www.cityofboston.gov
Boston City Hall

Die Boston City Hall ist das Rathaus von Boston, der Hauptstadt von Massachusetts. Das von den Architekturbüros Kallmann McKinnell & Wood und Campbell, Aldrich & Nulty von Gerhard Kallmann und Kollegen im Stil des Brutalismus entworfene Gebäude wurde von 1963 bis 1968 erbaut und liegt im Government Center Bostons. Die Gestaltung der Boston City Hall und der sie umgebenden Plaza sind in der Öffentlichkeit sehr kontrovers aufgenommen worden und werden bis in die Gegenwart diskutiert. Der seit 1993 regierende Bürgermeister Thomas Menino schlug 2006 vor, das Rathaus abzureißen, das Grundstück an private Investoren zu verkaufen und anderer Stelle in South Boston ein Neues zu erbauen. Angesichts der Rezession wurden diese Pläne im Dezember 2008 aufgegeben. Weblinks Einzelnachweise
Ayuntamiento de Boston

El Ayuntamiento de Boston (Boston City Hall) es la sede del gobierno municipal de Boston, Massachusetts.​ El edificio, de estilo brutalista, fue inaugurado en 1969,​ consta de nueve plantas orientadas horizontalmente y fue diseñado por Kallmann McKinnell & Knowles. Está situado en el complejo peatonal de Government Center. Gobierno Alcalde Entre los alcaldes de Boston se encuentran: Kevin H. White (1968–1984); Raymond L. Flynn (1984–1993); y Thomas M. Menino (1993 – 2014). La actual alcaldesa es Michelle Wu​ Galería Véase también America's Favorite Architecture Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Ayuntamiento de Boston. Sitio oficial de la ciudad de Boston (en inglés) iBoston en Boston City Hall (en inglés) Archivo de noticias de Google (en inglés) Brutalized in Boston, una revisión crítica del edificio (en inglés) Ayuntamiento de Boston en CityMayors (en inglés)