USS Missouri (BB-63)

L'USS Missouri (BB-63) és un cuirassat de la classe Iowa construït per a la Marina dels Estats Units (USN) a la dècada de 1940 i ara és un vaixell museu. Completat el 1944, és l'últim cuirassat encarregat pels Estats Units. El vaixell va ser assignat al Teatre del Pacífic durant la Segona Guerra Mundial, on va participar a les batalles d'Iwo Jima i Okinawa i va bombardejar les illes japoneses. El seu alcàsser va ser el lloc on es va signar l'Instrument de rendició japonès, que va posar oficialment fi a la Segona Guerra Mundial. Després de la Segona Guerra Mundial, el Missouri va servir en diverses missions diplomàtiques, de demostració de força i d'entrenament. El 1950, el vaixell va encallar durant la marea alta a la badia de Chesapeake i, després de grans esforços, va ser reflotat unes setmanes més tard. Més tard va lluitar a la Guerra de Corea durant dos viatges entre 1950 i 1953. El Missouri va ser el primer cuirassat americà a arribar a aigües coreanes i va servir com a vaixell insígnia de diversos almiralls. El cuirassat va participar en nombroses operacions de bombardeig costaner i també va servir en un paper de control per als portaavions. El Missouri va ser donat de baixa el 1955 i transferit a la flota de reserva (també coneguda com la "Flota de Naftalina"). El Missouri va ser reactivat i modernitzat el 1984 com a part del pla de 600 vaixells de la Marina. S'hi van afegir míssils de creuer i llançadors de míssils antivaixell, juntament amb electrònica actualitzada. El vaixell va servir al Golf Pèrsic escortant petroliers durant les amenaces de l'Iran, sovint mentre mantenia els seus sistemes de control de foc entrenats en llançadors de míssils iranians terrestres. Va servir a l'operació Tempesta del Desert el 1991, inclòs proporcionant suport de foc. El Missouri va ser donat de baixa de nou el 1992, però va romandre al Registre de Vaixells Navals fins que es va enregistrar el seu nom el 1995. El 1998, va ser donat a l'Associació Memorial de l'USS Missouri i es va convertir en un vaixell museu a Pearl Harbor, Hawaii. Antecedents i descripció La classe Iowa de cuirassats ràpids va ser dissenyada a finals de la dècada de 1930 en resposta a les expectatives de la Marina dels Estats Units per a una futura guerra amb l'Imperi del Japó. Van ser els últims cuirassats construïts pels Estats Units, i també van ser els vaixells més grans i ràpids del tipus de la Marina dels Estats Units. Els oficials nord-americans preferien cuirassats comparativament lents però fortament armats i blindats, però els planificadors de la Marina van determinar que una flota així tindria dificultats per portar la flota japonesa més ràpida a la batalla, en particular els creuers de batalla de la classe Kongō i els portaavions de la 1a Flota Aèria. Els estudis de disseny preparats durant el desenvolupament de les primeres classes Carolina del Nord i Dakota del Sud van demostrar la dificultat de resoldre els desitjos dels oficials de la flota amb els del personal de planificació dins dels límits de desplaçament imposats pel sistema del Tractat Naval de Washington, que havia regit la construcció de vaixells de gran tonatge des del 1923. Una clàusula d'escalada mecànica del Segon Tractat Naval de Londres de 1936 permetia un augment de 35.000 tones llargues (36.000 t) a 45.000 tones llargues (46.000 t) en cas que qualsevol nació membre es negués a signar el tractat, cosa que el Japó es va negar a fer. El Missouri té una eslora total de 887 peus 3 polzades (270.4 m) i una eslora a la línia de flotació de 860 peus (262.1 m). El vaixell té una mànega de 108 ft 2 in (33 m) i un calat de 37 ft 9 in (11.5 m) a la seva càrrega de combat completa de 57.540 tones de llargada. Els vaixells de la classe Iowa estan propulsats per quatre turbines de vapor amb engranatges de General Electric , cadascuna de les quals acciona una hèlix de cargol utilitzant el vapor proporcionat per vuit calderes Babcock & Wilcox de combustible petroli. Amb una potència nominal de 212.000 cavalls de força (158.000 kW), les turbines van ser dissenyades per donar una velocitat màxima de 32,5 nusos (60,2 km/h), però van ser construïdes per suportar una sobrecàrrega del 20%. Cap dels Iowa va fer mai proves de velocitat en aigües profundes, però el Bureau of Ships va estimar que podien assolir una velocitat d'uns 34 nusos (63 km/h) amb 225.000 cavalls de potència (168.000 kW) i un desplaçament lleuger de 51.209 tones llargues (52.031 t). Els vaixells tenien un abast de creuer dissenyat de 15.000 milles nàutiques (28.000 km) a una velocitat de 15 nusos (28 km/h), tot i que les xifres de consum de combustible del New Jersey durant les seves proves al mar suggereixen que el seu abast era d'almenys 20.150 milles nàutiques (37.320 km) a aquesta velocitat de creuer. La seva tripulació prevista constava de 117 oficials i 1.804 mariners, nombre que havia augmentat considerablement al final de la guerra el 1945. La tripulació del Missouri en aquell moment constava de 189 oficials i 2.978 mariners. Armament, control de foc, sensors i aeronaus La bateria principal dels vaixells de la classe Iowa constava de nou canons Mark 7 de 406 mm (16 polzades)/calibre 50 en tres torretes de triple canó a la línia central, dues de les quals estaven col·locades en un parell de superfoc davant de la superestructura, amb la tercera a popa. De proa a popa, les torretes es designaven com a I, II i III. La seva bateria secundària constava de vint canons de doble propòsit de 127 mm (5 polzades)/calibre 38 muntats en torretes de dos canons agrupades al centre del vaixell, cinc torretes a cada costat. A diferència dels seus vaixells germans, l'Iowa i el New Jersey, que van ser el primer parell de vaixells construïts, el Missouri i el Wisconsin es van completar amb un conjunt antiaeri de vint muntatges quàdruples per a canons AA Bofors de 40 mm (1,6 polzades), nou muntatges a cada costat i un a cadascun dels sostres de les torretes II i III. Quaranta-nou canons automàtics antiaèries lleugeres Oerlikon de 20 mil·límetres (0,8 polzades) en muntures individuals estaven distribuïts gairebé al llarg de les naus. El principal mitjà per controlar l'armament principal són dos directors Mark 38 per al sistema de control de foc Mark 38 muntat a la part superior de les torres de control de foc davantera i posterior de la superestructura. Aquests directors estaven equipats amb telèmetres de 7,8 m de llarg, tot i que el seu sensor principal era el radar de control de foc Mark 8 muntat als seus sostres. Un director de control de foc secundari Mark 40 es va instal·lar dins de la torre de comandament blindada a la part davantera de la superestructura que utilitzava el radar de control de foc Mark 27 situat a la part superior de la torre de comandament. Cada torreta està equipada amb un telèmetre de 14 m de llarg i pot actuar com a director per a les altres torretes. Quatre directors d'artilleria Mark 37, dos a la línia central als extrems de la superestructura i un a cada costat, controlen els canons de cinc polzades. Cada director estava equipat amb un telèmetre de 4,6 m i un parell de radars al sostre. Aquests eren un sistema de control de foc Mark 12 i un radar de localització d'alçada Mark 22. Cada muntura de 40 mm estava controlada remotament per un director Mark 51 que incorporava una mira giroscòpica de computació de plom Mark 14, mentre que els mariners que utilitzaven el canó de 20 mm utilitzaven una mira Mark 14 per rastrejar els seus objectius. Un radar d'alerta primerenca SK-2 estava instal·lat al pal de proa del vaixell; a sobre hi havia un radar de recerca de superfície SG. L'altre radar SG estava muntat a la part superior del pal major, situat a la xemeneia posterior. Els Iowa van ser construïts amb dues catapultes giratòries a la popa per a hidroavions i es va instal·lar una gran grua per recuperar-les. Inicialment es van transportar un trio de Vought OS2U Kingfishers, però aquests van ser substituïts per Curtiss SC Seahawks el desembre de 1944. Protecció El cinturó de blindatge intern de la línia de flotació dels vaixells de la classe Iowa té un gruix de 307 mm i una alçada de 3,2 m. A sota hi ha una traca de placa de blindatge homogènia de classe B que disminueix de gruix des de les 12,1 polzades a la part superior fins als 41 mm a la part inferior i té una alçada de 8,5 m. Les dues traces de blindatge estan inclinades cap a l'exterior als extrems superiors 19 graus per millorar la resistència del blindatge al foc horitzontal. En general, les plaques de blindatge verticals estan fetes de blindatge cimentat de classe A i el blindatge horitzontal de classe B o acer de tractament especial (STS). El blindatge del cinturó s'estén fins als dos mampares transversals a proa i popa de les barbetes del canó principal, formant la ciutadella blindada. Part del cinturó de blindatge inferior s'estén cap a popa des de la mampara posterior per protegir l'aparell de direcció dels vaixells. El seu gruix màxim oscil·la entre 330 i 343 mm a la part superior i les plaques s'estrenyen fins a 5 polzades a la part inferior. A diferència de l'Iowa i el New Jersey, les plaques de blindatge de la mampara transversal davantera del Missouri i el Wisconsin tenen un gruix màxim de 368 mm a la part superior que s'estreny fins a 297 mm. La mampara de popa té un gruix constant de 37,5 cm, però no baixa per sota de l'extensió del cinturó inferior, ja que es troba amb la tercera coberta blindada que protegeix els eixos i els aparells de direcció; l'aparell de direcció està tancat per una altra mampara de popa de 37,5 cm. Les torretes del canó principal tenen plaques de classe B de 495 mm de gruix a les cares i 241 mm de plaques de classe A als costats. Les plaques de blindatge que protegeixen les barbetes varien en gruix des de 439 mm fins a 376 mm i 295 mm, amb les plaques més gruixudes als costats i les més primes a la part frontal i posterior. Els costats de la torre de comandament tenen un gruix de 440 mm. La coberta principal dels Iowa consistia en 38 mm de blindatge STS. Sota aquesta coberta, el sostre de la ciutadella blindada està format per 152 mm de blindatge en dues capes. A sota hi ha una coberta de plaques STS de 16 mm destinades a aturar les estelles dels projectils que van perforar la coberta blindada que hi ha a sobre. La coberta blindada s'estén cap a la popa i el sostre del compartiment de l'aparell de direcció té un gruix de 160 mm. El sistema de protecció subaquàtica dels cuirassats de la classe Iowa consta de tres compartiments estancs a l'exterior del cinturó de blindatge inferior i un altre darrere. Els dos compartiments més externs es mantenen carregats amb fueloil o aigua de mar per absorbir l'energia de la detonació del cap de torpedes i alentir les estelles resultants perquè puguin ser aturades pel cinturó de blindatge inferior. Darrere del cinturó hi ha un mampara de subjecció destinada a protegir els espais interiors dels vaixells de qualsevol estella que pugui penetrar i les inundacions posteriors. Per a la protecció contra les mines navals, els Iowa tenen un doble fons que recorria tota la longitud dels vaixells i augmentava fins a un triple fons excepte a la proa i la popa. Història Construcció El Missouri va ser el tercer vaixell de la Marina dels Estats Units que va rebre el nom de l'estat de Missouri. El vaixell va ser autoritzat pel Congrés el 1938 i encarregat el 12 de juny de 1940 amb el número de buc BB-63. La quilla del Missouri es va col·locar a la drassana de Brooklyn el 6 de gener de 1941 a la rampa 1. El vaixell va ser botat el 29 de gener de 1944 davant d'una multitud d'entre 20.000 i 30.000 espectadors. A la cerimònia d'avarament, el vaixell va ser batejat per Margaret Truman, la patrocinadora del vaixell i filla de Harry S. Truman, aleshores un dels senadors de l'estat homònim del vaixell; el mateix Truman va pronunciar un discurs a la cerimònia. Els treballs d'equipament van procedir ràpidament i el vaixell va ser comissionat l'11 de juny; el capità William Callaghan va ser el seu primer comandant. El Missouri va dur a terme les seves primeres proves al mar davant de Nova York, començant el 10 de juliol, i després va navegar cap al sud fins a la badia de Chesapeake, on es va embarcar en un creuer de prova i va dur a terme entrenament. Durant aquest període, va operar amb el nou gran creuer Alaska, que també havia entrat en servei recentment, i diversos destructors d'escorta. El vaixell va salpar l'11 de novembre, amb destinació a la costa oest dels Estats Units. Va passar pel Canal de Panamà una setmana després i va continuar fins a San Francisco. Allà, es van dur a terme treballs addicionals d'equipament a la drassana naval de Hunters Point per preparar el vaixell per al seu ús com a vaixell insígnia de la flota. Segona Guerra Mundial (1944–1945) El 14 de desembre, el Missouri va sortir de San Francisco i va salpar cap a Ulithi, a les Illes Carolines, on es va unir a la resta de la flota el 13 de gener de 1945. Es va convertir en un vaixell de quarter general temporal per al vicealmirall Marc A. Mitscher. Després es va unir a la Task Force 58, que va sortir el 27 de gener per llançar un atac aeri sobre Tòquio en suport de l'operació planificada contra Iwo Jima. El Missouri va servir com a part de la pantalla antiaèria del Task Group 58.2, centrat en els portaavions Lexington, Hancock i San Jacinto, durant el bombardeig sobre Tòquio. A més de protegir els portaavions, el Missouri i els altres cuirassats van actuar com a petroliers per als destructors d'escorta, ja que el tren logístic de la flota no podia acompanyar la força d'atac durant els bombardejos. El 16 de febrer, la força especial havia arribat a la costa del Japó per començar una sèrie d'atacs aeris. La flota va procedir llavors a Iwo Jima, que va ser envaïda per les forces terrestres americanes el 19 de febrer. Aquella nit, mentre patrullava amb els portaavions, Missouri va abatre un avió japonès, probablement un bombarder Nakajima Ki-49. La Força Especial 58 va partir a principis de març i va tornar a Ulithi per reabastir-se de combustible i municions. Missouri va ser transferida al grup especial del Yorktown, TG 58.4 en aquell moment. Els vaixells van tornar a partir el 14 de març per a una altra ronda d'atacs aeris sobre el Japó. Quatre dies després, els canons antiaeris del Missouri van ajudar a destruir quatre avions japonesos. Els avions del portaavions americans van atacar diversos objectius al voltant del mar Interior, cosa que va provocar un contraatac japonès que va impactar diversos portaavions. El portaavions Franklin va resultar greument danyat i el grup de treball del Missouri va ser destacat per cobrir la seva retirada. El 22 de març, el Franklin havia abandonat la zona d'operacions i el grup va tornar a la flota per unir-se al bombardeig preparatori per a la propera invasió d'Okinawa. El Missouri va ser transferit temporalment a la TF 59, juntament amb els seus germans New Jersey i Wisconsin, per bombardejar la costa sud d'Okinawa el 24 de març, com a part d'un esforç per desviar l'atenció japonesa de l'objectiu real d'invasió al costat occidental de l'illa, durant el qual va disparar 180 trets. El Missouri va tornar posteriorment al TG 58.4. Mentre operava amb els portaavions l'11 d'abril, el Missouri va ser atacat per un kamikaze que va colpejar el costat del vaixell sota la coberta principal. L'impacte va fer destrossar l'avió, llançant gasolina a la coberta que es va incendiar ràpidament, però va ser ràpidament suprimit per la seva tripulació. L'atac va causar danys superficials i el cuirassat va romandre estacionat. Dos tripulants van resultar ferits el 17 d'abril quan un altre kamikaze va tocar la grua de popa i es va estavellar a l'estela del vaixell. El Missouri va deixar la Task Force 58 el 5 de maig per tornar a Ulithi; en el transcurs de les seves operacions davant d'Okinawa, va reclamar cinc avions abatuts i un altre probable, juntament amb un crèdit parcial per la destrucció de sis altres avions. Mentre estava de ruta, el Missouri va repostar des d'un petrolier de flota que també va portar el nou comandant del vaixell, el capità Stuart S. Murray, que va rellevar el capità Callaghan el 14 de maig. El 9 de maig, el Missouri va arribar a Ulithi, abans de continuar cap al port d'Apra, Guam, on va arribar nou dies després. L'almirall William F. Halsey Jr., comandant de la Tercera Flota, va pujar a bord del vaixell aquell dia, convertint-lo en el vaixell insígnia de la flota del que ara havia estat redesignat com a TF 38. El 21 de maig, el cuirassat va tornar a embarcar, amb destinació a Okinawa. Havia arribat a la zona operativa el 27 de maig, quan va participar en atacs contra posicions japoneses a l'illa. Juntament amb la resta de la Tercera Flota, va navegar cap al nord per dur a terme una sèrie d'atacs aeris contra aeròdroms japonesos i altres instal·lacions a l'illa de Kyūshū els dies 2 i 3 de juny. La flota va ser colpejada per un gran tifó la nit del 5 al 6 de juny, que va causar danys importants a molts vaixells de la flota, tot i que el Missouri només va patir danys menors. Una altra ronda d'atacs aeris contra objectius a Kyūshū va tenir lloc el 8 de juny. La flota es va retirar al golf de Leyte per reabastir-se de combustible i municions, i hi va arribar el 13 de juny. La Tercera Flota va reprendre la marxa l'1 de juliol per llançar una altra sèrie d'atacs a les Illes Nacionals Japoneses. Durant aquest període, el Missouri va operar amb el TG 38.4. Els avions de portaavions van atacar objectius al voltant de Tòquio el 10 de juliol, i després més al nord entre Honshū i Hokkaidō del 13 al 14 de juliol. L'endemà, el Missouri i diversos altres vaixells es van separar per formar el TG 38.4.2, que tenia la tasca de bombardejar instal·lacions industrials a Muroran, Hokkaido. Una segona missió de bombardeig va seguir la nit del 17 al 18 de juliol, moment en què el cuirassat britànic HMS King George V s'havia unit a la formació. Els cuirassats van tornar per protegir els portaavions durant els atacs contra objectius al voltant del Mar Interior i després a Tòquio a finals de mes. Després d'una breu pausa, els portaavions van reprendre els atacs al nord del Japó el 9 d'agost, el mateix dia del bombardeig atòmic de Nagasaki. L'endemà, van circular rumors que el Japó es rendiria, cosa que es va anunciar formalment el matí del 15 d'agost. La signatura de l'Instrument de Rendició Japonès Durant les dues setmanes següents, les forces aliades van fer els preparatius per començar l'ocupació del Japó. El 21 d'agost, el Missouri va enviar un contingent de 200 oficials i homes a l'Iowa, que havia de desembarcar un grup de desembarcament a Tòquio per iniciar el procés de desmilitarització del Japó. Dos dies després, es va informar a Murray que el Missouri acolliria la cerimònia de rendició, amb la data prevista per al 31 d'agost. La tripulació del vaixell va començar immediatament els preparatius per a l'esdeveniment, incloent-hi la neteja i la pintura del vaixell. Missouri va començar l'aproximació a la badia de Tòquio el 27 d'agost, guiat pel Hatsuzakura. Aquella nit, els vaixells es van aturar a Kamakura, on un missatger va portar la bandera que el comodor Matthew Perry havia hissat durant la seva expedició per obrir el Japó el 1853; la bandera s'havia d'exhibir durant la cerimònia de rendició. La flotilla va entrar a la badia de Tòquio el 29 d'agost, i el Missouri va ancorar a prop d'on Perry havia ancorat els seus propis vaixells uns noranta-dos anys abans. El mal temps va retardar la cerimònia fins al 2 de setembre. L'almirall de flota Chester Nimitz va embarcar poc després de les 08:00, i el general de l'exèrcit Douglas MacArthur, el comandant suprem dels aliats, va pujar a bord a les 08:43. Els representants japonesos, encapçalats pel ministre d'Afers Exteriors Mamoru Shigemitsu, van arribar a les 08:56 del 2 de setembre de 1945. A les 09:02, el general MacArthur es va situar davant d'una bateria de micròfons i va obrir la cerimònia de rendició de 23 minuts al món que esperava declarant: "És la meva més sincera esperança —de fet, l'esperança de tota la humanitat— que d'aquesta solemne ocasió sorgeixi un món millor de la sang i la carnisseria del passat, un món fundat sobre la fe i la comprensió, un món dedicat a la dignitat de l'home i al compliment del seu desig més preuat de llibertat, tolerància i justícia." A les 09:30 els emissaris japonesos havien marxat. Durant la tarda del 5 de setembre, Halsey va transferir la seva bandera al cuirassat South Dakota, i l'endemà a primera hora el Missouri va sortir de la badia de Tòquio. Com a part de l'Operació Catifa Màgica en curs, va rebre passatgers que tornaven a casa a Guam i després va navegar sense escorta cap a Hawaii. Va arribar a Pearl Harbor el 20 de setembre i va hissar la bandera de l'almirall Nimitz la tarda del 28 de setembre per a una recepció. Postguerra (1946–1950) L'endemà, el Missouri va salpar de Pearl Harbor amb destinació a la costa est dels Estats Units. Va arribar a la ciutat de Nova York el 23 d'octubre i va hissar la bandera del comandant de la Flota Atlàntica, l'almirall Jonas Ingram. Quatre dies després, el cuirassat va disparar una salva de 21 canons (la primera de les 3 d'aquell dia) quan Truman, que des de llavors s'havia convertit en president dels Estats Units, va embarcar per a les cerimònies del Dia de la Marina. Després d'una revisió a la drassana naval de Nova York que va incloure la substitució dels radars de control de foc Mark 8 per models Mark 13, i un creuer d'entrenament a Cuba, el Missouri va tornar a Nova York. Durant la tarda del 21 de març de 1946, va rebre les restes de l'ambaixador turc als Estats Units, Munir Ertegun. Va partir el 22 de març cap a Gibraltar i el 5 d'abril va ancorar al Bòsfor davant d'Istanbul. Va retre honors complets, incloent-hi el tret de 19 salves de canons durant el trasllat de les restes del difunt ambaixador i de nou durant el funeral a terra. L'arribada del vaixell va ser una de les causes de la crisi de l'estret turc entre Turquia i la Unió Soviètica. El Missouri va sortir d'Istanbul el 9 d'abril i va entrar a la badia de Falèron, al Pireu, Grècia, l'endemà per ser rebut per funcionaris del govern grec i ciutadans anticomunistes. Grècia s'havia convertit en l'escenari d'una guerra civil entre l'organització de resistència d'esquerres EAM-ELAS, dominada pels procomunistes, i el govern grec a l'exili que tornava. Els Estats Units van veure això com un cas de prova important per a la seva nova doctrina de contenció de la Unió Soviètica. Els soviètics també pressionaven perquè les concessions al Dodecanès s'incloguessin en el tractat de pau amb Itàlia i per a l'accés a través de l' estret dels Dardanels entre el Mar Negre i el Mediterrani. El viatge del Missouri a la Mediterrània oriental simbolitzava el compromís estratègic dels Estats Units amb la regió. Els mitjans de comunicació el van proclamar un símbol de l'interès dels Estats Units per preservar la independència de Grècia i Turquia. El Missouri va sortir del Pireu el 26 d'abril, fent escala a Alger i Tànger abans d'arribar a Norfolk el 9 de maig. Va partir cap a l'illa de Culebra el 12 de maig per unir-se a la Vuitena Flota de l'almirall Mitscher en les primeres maniobres d'entrenament atlàntiques a gran escala de la Marina de la postguerra. El cuirassat va tornar a la ciutat de Nova York el 27 de maig i va passar l'any següent navegant per les aigües costaneres de l'Atlàntic cap al nord fins a l'estret de Davis i cap al sud fins al Carib en diversos exercicis d'entrenament. El 3 de desembre, durant un exercici d'artilleria a l'Atlàntic Nord, un obús estel•lar disparat pel creuer lleuger Little Rock va impactar accidentalment el cuirassat, matant un tripulant i ferint-ne tres més. El Missouri va arribar a Rio de Janeiro el 30 d'agost de 1947 per a la Conferència Interamericana per al Manteniment de la Pau i la Seguretat Hemisferial. El president Truman va embarcar el 2 de setembre per celebrar la signatura del Tractat de Rio, que ampliava la Doctrina Monroe en estipular que un atac contra qualsevol dels països americans signataris es consideraria un atac contra tots. La família Truman va abordar el Missouri el 7 de setembre de 1947 per tornar als Estats Units i va desembarcar a Norfolk el 19 de setembre. La seva revisió a Nova York, que va durar del 23 de setembre al 10 de març de 1948 va incloure la modernització de la major part del seu conjunt de radars. El sistema SK-2 va ser substituït per un radar SR-3 i es van retirar els dos radars de control de foc SG, un SG-6 millorat va substituir l'antena davantera i l'SG de popa es va canviar per un radar de detecció d'alçada SP; els radars de control de foc Mark 25 van substituir les instal•lacions combinades Mark 12/22 als sostres dels directors Mark 37. Després de la revisió, el vaixell va treballar a la badia de Guantánamo. L'estiu de 1948 es va dedicar a creuers d'entrenament de guardiamarines i reservistes. També el 1948, el Missouri es va convertir en el primer cuirassat a acollir un destacament d'helicòpters, operant dues màquines Sikorsky HO3S-1 per a tasques utilitàries i de rescat. El cuirassat va salpar de Norfolk l'1 de novembre de 1948 per a un segon creuer d'entrenament de tres setmanes en temps fred àrtic fins a l'estret de Davis. Durant els dos anys següents, el Missouri va participar en exercicis des de la costa de Nova Anglaterra fins al Carib, alternant-lo amb dos creuers d'entrenament d'estiu per a guardiamarines. Va ser revisat a la drassana naval de Norfolk del 23 de setembre de 1949 al 17 de gener de 1950. Durant la segona meitat de la dècada de 1940, les diverses branques de servei dels Estats Units havien anat reduint els seus inventaris respecte als nivells de la Segona Guerra Mundial. Per a la Marina, això va provocar que diversos vaixells de diversos tipus fossin donats de baixa i venuts com a ferralla o col•locats en una de les diverses flotes de reserva de la Marina dels Estats Units disperses al llarg de les costes. Com a part d'aquesta contracció, tres dels cuirassats de la classe Iowa havien estat desactivats i donats de baixa, però el president Truman es va negar a permetre que el Missouri fos donat de baixa. En contra del consell del secretari de Defensa Louis Johnson, el secretari de la Marina John L. Sullivan i el cap d'operacions navals Louis E. Denfeld, Truman va ordenar que el Missouri es mantingués amb la flota activa, en part per la seva afició pel cuirassat i en part perquè l'havia batejat la seva filla Margaret. El capità William D. Brown va assumir el comandament del cuirassat el 10 de desembre mentre estava sent revisat. Aleshores l'únic cuirassat nord-americà en servei, el Missouri, provenia de Hampton Roads en el seu primer exercici d'entrenament al mar des de la revisa, a primera hora del 17 de gener de 1950, quan va encallar a 2,6 km de Thimble Shoal Light, prop d'Old Point Comfort. Va xocar amb aigües poc profundes a una distància de tres eslores del canal principal. L'error va ser el resultat d'una combinació de molts factors, inclosa la inexperiència de Brown en la maniobra d'un vaixell tan gran. L'encallament es va produir durant una marea particularment alta, cosa que va fer que l'esforç d'alliberar-lo fos encara més difícil, així com que una àncora abandonada quedés incrustada al seu casc. Després de descarregar municions, combustible i aliments per alleugerir el cuirassat, va ser reflotat l'1 de febrer amb l'ajuda de remolcadors, pontons, equips de platja i una marea creixent. Després de la posterior Junta d'Investigació Naval, Brown i tres dels seus oficials van ser jutjats per un consell de guerra. Brown va ser rellevat del comandament i els seus subordinats van ser amonestats. El capità Harold Page Smith va assumir el comandament el 7 de febrer mentre s'estaven completant les reparacions del Missouri. Després d'haver reparat la moral a bord durant el seu mandat, ja que el vaixell va ser relegat a tasques d'entrenament en un esforç per reduir costos per Johnson, Page Smith va ser substituït pel capità Irving Duke el 19 d'abril. Guerra de Corea (1950–1953) El 1950, va començar la Guerra de Corea, cosa que va impulsar els Estats Units a intervenir en nom de les Nacions Unides (ONU). El president Truman va ordenar que les forces nord-americanes estacionades al Japó es desplacessin a Corea del Sud. Truman també va enviar tropes, tancs, avions de caça i bombarders amb base nord-americana, i una forta força naval a Corea per donar suport a la República de Corea. Com a part de la mobilització naval, el Missouri va ser transferit a la Flota del Pacífic i enviat des de Norfolk el 19 d'agost per donar suport a les forces de l'ONU a la península coreana. A causa de la urgència de la seva missió, el Duke va portar el cuirassat directament a través d'un huracà davant la costa de Carolina del Nord el 20 d'agost, que va fer volar els seus helicòpters per la popa i el va danyar prou com per requerir gairebé una setmana de reparacions un cop va arribar a Pearl Harbor. El Missouri va arribar just a l'oest de Kyūshū el 14 de setembre, on es va convertir en el vaixell insígnia del contraalmirall Allan Edward Smith. Va ser el primer cuirassat americà a arribar a aigües coreanes i va bombardejar Samchok el 15 de setembre en un intent de desviar les tropes i l'atenció dels desembarcaments d'Inchon. Després d'una breu visita a Sasebo, Japó, per reabastiment, el vaixell va arribar a Incheon el 19 de setembre i va començar a bombardejar les tropes nord-coreanes mentre es retiraven cap al nord. El 10 d'octubre es va convertir en el vaixell insígnia del contraalmirall John M. Higgins, comandant de la 5a Divisió de Creuers. Va arribar a Sasebo el 14 d'octubre, on es va convertir en el vaixell insígnia del vicealmirall A. D. Struble, comandant de la Setena Flota. Després de fer pantalla al portaavions Valley Forge al llarg de la costa est de Corea, va dur a terme missions de bombardeig del 12 al 26 d'octubre a les zones de Chongjin i Tanchon, a la costa oest, i a Wonsan, on va tornar a fer pantalla de portaavions a l'est de Wonsan. Durant aquest temps, el còmic Bob Hope va visitar el cuirassat i va oferir tres actuacions per a la tripulació. Els desembarcaments amfibis de MacArthur a Incheon havien tallat les línies de subministrament de l'Exèrcit Popular Coreà (KPA); com a resultat, el KPA havia iniciat una llarga retirada de Corea del Sud cap a Corea del Nord. Aquesta retirada va ser monitoritzada de prop per la República Popular de la Xina (RPC), per por que l'ofensiva de l'ONU contra Corea creés un enemic recolzat pels Estats Units a la frontera de la Xina, i per preocupació que l'ofensiva de l'ONU a Corea pogués evolucionar cap a una guerra de l'ONU contra la Xina. En un esforç per dissuadir les forces de l'ONU d'envair completament Corea del Nord, la República Popular de la Xina va emetre advertències diplomàtiques que utilitzarien la força per protegir Corea del Nord, però aquestes advertències no es van prendre seriosament per diverses raons. Això va canviar bruscament el 19 d'octubre de 1950, quan el primer d'un total eventual de 380.000 soldats de l'Exèrcit d'Alliberament Popular sota el comandament del general Peng Dehuai va creuar a Corea del Nord, llançant un assalt a gran escala contra l'avanç de les tropes de l'ONU. L'ofensiva de la RPC va obligar les tropes de l'ONU a retirar-se. El Missouri va proporcionar suport de foc durant l'evacuació de Hungnam al desembre fins que les últimes tropes de l'ONU, la 3a divisió d'Infanteria estatunidenca, van marxar el 24 de desembre. A principis de 1951, el Missouri va alternar el servei d'escorta de portaavions i els bombardejos a la costa est de Corea fins al 19 de març. Durant una visita a Yokosuka, Japó, el capità George Wright va rellevar Duke com a oficial al comandament el 2 de març. El cuirassat va arribar a Yokosuka el 24 de març i va sortir del port quatre dies després cap als Estats Units, després d'haver disparat 2.895 projectils de setze polzades i 8.043 projectils de cinc polzades durant el seu desplegament. En arribar a Norfolk el 27 d'abril, el vaixell es va convertir en el vaixell insígnia del contraalmirall James L. Holloway, Jr., comandant de la Força de Creuers de la Flota Atlàntica. De maig a agost, va participar en dos creuers d'entrenament de guardiamarina. El Missouri va entrar a la Drassana Naval de Norfolk el 18 d'octubre per a una revisió general que va durar fins al 30 de gener de 1952. El capità John Sylvester va assumir el comandament del vaixell el mateix dia que va començar la seva revisió general. El Missouri va passar els següents sis mesos entrenant-se a la badia de Guantánamo i a Norfolk i va fer una visita al port de Nova York al maig, on va participar en les celebracions del Dia de la Marina, acollint gairebé 11.000 visitants. Va tornar a Norfolk el 4 d'agost i va entrar a la drassana naval de Norfolk per preparar-se per a una segona missió a la zona de combat coreana. El capità Warner Edsall va rellevar el Sylvester al començament de la revisió. El cuirassat va sortir de Hampton Roads l'11 de setembre i va arribar a Yokosuka el 17 d'octubre. El vicealmirall Joseph J. Clark, comandant de la Setena Flota, va embarcar el seu estat major el 19 d'octubre. La seva missió principal era proporcionar suport de foc naval, amb el nom en clau "Atacs Cobra", a la zona de Chaho-Tanchon, a Chongjin, a la zona de Tanchon-Sonjin, i a Chaho, Wonsan, Hamhung i Hungnam del 25 d'octubre al 2 de gener de 1953. Un dels helicòpters del vaixell es va estavellar el 21 de desembre mentre intentava avaluar els danys d'un bombardeig; els tres homes a bord van morir. El Missouri va arribar a Incheon el 5 de gener i després va navegar cap a Sasebo. El general Mark W. Clark, comandant en cap del Comandament de l'ONU, i l'almirall Sir Guy Russell, comandant en cap britànic de la Flota de l'Extrem Orient, van visitar el cuirassat el 23 de gener. En les setmanes següents, el Missouri va reprendre les missions "Cobra" al llarg de la costa est de Corea. Com a part d'aquestes, el vaixell entraria al port de Wonsan per bombardejar objectius allà. L'artilleria de Corea del Nord la va atacar infructuosament allà en dues ocasions, el 5 i el 10 de març, ja que els seus projectils es van fusionar i van esclatar a l'aire. En represàlia per aquest darrer incident, els canons de cinc polzades del Missouri van disparar 998 projectils contra les posicions nord-coreanes. L'última missió de bombardeig del Missouri va ser contra la zona de Kojo el 25 de març; havia disparat 2.895 projectils de setze polzades i 8.043 de cinc polzades durant el desplegament. L'endemà, l'Edsall va patir un atac de cor fatal mentre el comandava a través de les xarxes antisubmarines que defensaven el port de Sasebo. El capità Robert Brodie va assumir el comandament el 4 d'abril. El Missouri va ser rellevat com a vaixell insígnia de la Setena Flota el 6 d'abril per Nova Jersey i va sortir de Yokosuka el 7 d'abril. El Missouri va arribar a Norfolk el 4 de maig; el contraalmirall E.T. Woolridge, comandant dels cuirassats-creuers de la Flota Atlàntica, va hissar la seva bandera a bord 10 dies després. Va partir el 8 de juny en un creuer d'entrenament de guardiamarines al Brasil, Cuba i Panamà i va tornar a Norfolk el 4 d'agost. El Woolridge va arriar la seva bandera a l'octubre quan es va transferir a un altre vaixell; el contraalmirall Clark Green, comandant de la Divisió de Cuirassats 2, el va substituir. El cuirassat va ser revisat a la drassana naval de Norfolk del 20 de novembre al 2 d'abril de 1954, cosa que va incloure la substitució dels seus canons de 16 polzades i el canvi del seu radar SP per un sistema SPS-8 que requeria un reforç del pal major per suportar el seu pes. El dia abans del final de la revisa, el capità Taylor Keith va rellevar Brodie al comandament del vaixell. Com a vaixell insígnia del contraalmirall Ruthven Libby, que havia rellevat Woolridge, el Missouri va partir de Norfolk el 7 de juny com a vaixell insígnia del creuer d'entrenament de guardiamarines a Lisboa, Portugal, Cherbourg, França i Cuba. Durant aquest viatge, el Missouri es va unir als altres tres cuirassats de la seva classe, l'única vegada que els quatre vaixells van navegar junts. Va tornar a Norfolk el 3 d'agost i va partir el 23 d'agost per ser posat en reserva a la costa oest. El vaixell va allotjar 16.900 persones a Long Beach, però més de 20.100 van visitar San Francisco. El Missouri va arribar a Seattle el 15 de setembre, on va tornar a allotjar visitants i posteriorment va descarregar les seves municions a les instal·lacions de Bangor. El vaixell va ser donat de baixa el 26 de febrer de 1955 a la drassana naval de Puget Sound, on va ser assignat al grup Bremerton de la Flota de Reserva del Pacífic. El Missouri va conservar el seu radar Mark 27 fins a mitjans de la dècada de 1950. Desactivació El Missouri estava amarrat a l'últim moll de l'amarratge de la flota de reserva. Va servir com a atracció turística, registrant uns 250.000 visitants a l'any, que venien a veure la "coberta de rendició" on una placa de bronze commemorava el lloc (35° 21′ 17″ N, 139° 45′ 36″ E) a la badia de Tòquio on el Japó es va rendir als aliats. L'exposició històrica que l'acompanyava incloïa còpies dels documents de rendició i fotos. Van passar gairebé trenta anys abans que el Missouri tornés al servei actiu. Reactivació (1984–1990) Segons el programa de l'administració Reagan per construir una marina de 600 vaixells, liderat pel secretari de la marina John F. Lehman, el Missouri va ser reactivat i remolcat pel vaixell de salvament Beaufort fins a la drassana naval de Long Beach l'estiu de 1984 per sotmetre's a una modernització abans de la seva nova posada en servei prevista. Com a preparació per al trasllat, una tripulació mínima de 20 persones va passar tres setmanes treballant de 12 a 16 hores al dia preparant el cuirassat per al seu remolc. Durant els mesos següents, es va retirar l'armament obsolet del vaixell: canons antiaeris de 20 mm i 40 mm, els seus directors i quatre dels seus deu suports de canó de 5 polzades. Al seu lloc a la superestructura es van instal·lar quatre llançadors quàdruples Mk 141 per a 16 míssils antinau RGM-84 Harpoon, vuit suports de llançador de caixa blindada Mk 143 per a 32 míssils de creuer BGM-109 Tomahawk i un quartet de canons rotatius Phalanx CIWS de 20 mm per a la defensa contra míssils antinau enemics i avions enemics. També va rebre millores en els sistemes de radar i control de foc per als seus canons i míssils, i va millorar les seves capacitats de guerra electrònica. Les addicions van incloure un radar d'alerta primerenca AN/SPS-49 i un radar de cerca de superfície AN/SPS-67 mentre que es van retirar el radar SPS-8 i el pal major. La capacitat addicional de míssils va fer necessaris sistemes de suport de foc addicionals per llançar i guiar l'artilleria. Per disparar els míssils antivaixell Harpoon, el vaixell estava equipat amb el sistema de control de foc SWG-1. El Missouri també estava equipat amb l'AN/SLQ-25 Nixie per ser utilitzat com a esquer contra torpedes enemics, un sistema de guerra electrònica AN/SLQ-32 Electronic Warfare Suite que pot detectar, bloquejar i enganyar el radar d'un oponent i un sistema Mark 36 SRBOC per disparar coets chaff destinats a confondre els míssils enemics. La tripulació del vaixell ara estava formada per 65 oficials i 1.450 soldats. Durant la modernització, la campana del vaixell de 360 kg, que s'havia tret del cuirassat i s'havia enviat a Jefferson City, Missouri, per a les celebracions del sesquicentenari a l'estat, va ser retornada formalment al cuirassat abans de la seva nova comissió. El Missouri va ser formalment reincorporat a San Francisco el 10 de maig de 1986 amb el capità Albert Kaiss al comandament. "Aquest és un dia per celebrar el renaixement del poder marítim americà", va dir el secretari de Defensa Caspar Weinberger a una audiència de 10.000 persones a la cerimònia de nova comissió, instruint a la tripulació que "escoltés els passos dels que han anat abans que vosaltres. Us parlen d'honor i de la importància del deure. Us recorden les vostres pròpies tradicions". Margaret Truman va pronunciar un breu discurs especialment dirigit a la tripulació del vaixell, que va acabar amb "ara cuideu del meu nen". Els seus comentaris van ser rebuts amb aplaudiments de la tripulació. Només breument al comandament, el Kaiss va ser rellevat pel capità James A. Carney el 20 de juny. Tres mesos després, el Missouri va sortir del seu nou port base de Long Beach per a un creuer al voltant del món, visitant Pearl Harbor, Hawaii; Sydney, Hobart i Perth, Austràlia; Diego Garcia; el Canal de Suez; Istanbul, Turquia; Nàpols, Itàlia; Rota, Espanya; Lisboa, Portugal; i el Canal de Panamà. El Missouri es va convertir en el primer cuirassat americà a circumnavegar el món des de la "Gran Flota Blanca" de Theodore Roosevelt 80 anys abans, una flota que incloïa el primer cuirassat anomenat USS Missouri (BB-11). El 1987, el Missouri va ser equipat amb llançagranades de 40 mm i canons de cadena de 25 mm i enviat a participar en l'operació Earnest Will, l'escorta de petroliers kuwaitians amb bandera canviada al Golf Pèrsic. Aquestes armes de menor calibre es van instal•lar a causa de l'amenaça dels vaixells de cigarrets Boghammar tripulats per l'Iran i de fabricació sueca que operaven al Golf Pèrsic en aquell moment. El 25 de juliol, el vaixell va partir per un desplegament de sis mesos a l'Oceà Índic i al Mar d'Aràbia Nord. Va passar més de 100 dies seguits al mar en un ambient calorós i tens. Com a peça central del Grup de Batalla Echo, el Missouri va escortar combois de petroliers a través de l'Estret d'Ormuz, mantenint el seu sistema de control de foc entrenat en llançadors de míssils Silkworm iranians amb base terrestre. El vaixell va tornar als Estats Units via Diego Garcia, Austràlia i Hawaii a principis de 1988. El capità John Chernesky va rellevar Carney el 6 de juliol a Pearl Harbor durant els exercicis biennals Rim of the Pacific (RimPac) que havien començat unes setmanes abans. Altres aspectes destacats de l'any van incloure visites a ports a la Columbia Britànica i Washington. Durant els primers mesos de 1989, el Missouri es trobava a la drassana naval de Long Beach per a tasques de manteniment rutinari. Va ser allà on el Missouri va ser l'escenari del videoclip de Cher per a If I Could Turn Back Time. Uns mesos més tard, va partir cap a l'exercici multinacional del Pacífic (PacEx) '89, on ell i el New Jersey van fer una demostració de potència de foc davant d'Okinawa per als japonesos i alguns dels altres vaixells aliats. El Missouri va disparar 45 bales de 16 polzades i 263 de 5 polzades, considerablement més que el seu germà. El punt culminant del PacEx va ser una visita al port de Busan, Corea del Sud, durant la qual va tenir alguns problemes per atracar a les aigües poc profundes del port. A finals d'any, el vaixell va visitar Mazatlán, Mèxic. A principis de 1990, el Missouri va tornar a participar a l'exercici RimPac i Kaiss va tornar per rellevar Chernesky el 13 de juny. Guerra del Golf (gener-febrer de 1991) El 2 d'agost de 1990, l'Iraq va envair Kuwait. A mitjans d'aquell mes, el president dels Estats Units, George H.W. Bush, va enviar els primers de centenars de milers de tropes a l'Aràbia Saudita i a la zona del Golf Pèrsic, juntament amb una forta força de suport naval, per donar suport a una força multinacional. El Missouri havia programat un creuer de quatre mesos de port a port pel Pacífic que començaria al setembre, després del qual el vaixell havia de començar el procés d'inactivació. En canvi, aquest creuer es va cancel•lar pocs dies abans de la sortida del vaixell i es va posar en espera a l'espera de ser mobilitzat per al servei a l'Orient Mitjà. Com a part dels preparatius per al combat, un destacament de vehicles aeris no tripulats AAI RQ-2 Pioneer van ser transferits al vaixell per millorar la seva capacitat de dirigir els seus trets. El Missouri va salpar el 13 de novembre de 1990 cap a les aigües turbulentes del Golf Pèrsic. Va sortir de Long Beach, amb una àmplia cobertura de premsa, i es va dirigir cap a Hawaii i les Filipines per a més proves de camí cap al Golf Pèrsic. Durant el camí va fer parades a Subic Bay i Pattaya, Tailàndia, abans de transitar per l'Estret d'Ormuz el 3 de gener de 1991. Abans que comencés l'Operació Tempesta del Desert a finals d'aquell mes, el Missouri es va preparar per llançar míssils d'atac terrestre Tomahawk i proporcionar suport de foc naval segons calgués. El vaixell va disparar el seu primer míssil Tomahawk contra objectius iraquians a la 01:40 del matí del 17 de gener de 1991, seguit de 27 míssils addicionals durant els cinc dies següents. El 29 de gener, la fragata Curts va escortar el Missouri cap al nord. En la seva primera acció de bombardeig de Tempesta del Desert, va bombardejar un búnquer de comandament i control iraquià prop de la frontera saudita, la primera vegada que els seus canons de 16 polzades havien estat disparats en combat des del març de 1953 davant de Corea. El cuirassat va bombardejar les defenses de platja al Kuwait ocupat la nit del 3 de febrer, disparant 112 trets del canó principal durant els tres dies següents fins que va ser rellevat pel Wisconsin. El Missouri va disparar 60 trets més davant de Khafji l'11 i el 12 de febrer abans de dirigir-se cap al nord cap a l'illa de Faylaka. Després que els dragamines netegessin un carril a través de les defenses iraquianes, el vaixell va disparar 133 trets durant quatre missions de bombardeig costaner com a part de la finta de desembarcament amfibi contra la costa kuwaitià el matí del 23 i 24 de febrer. El fort cop va atreure l'atenció iraquiana; en resposta a l'atac d'artilleria del cuirassat, els iraquians van disparar dos míssils HY-2 Silkworm contra el cuirassat, un dels quals es va estavellar poc després del llançament. L'altre míssil va ser interceptat per un míssil GWS-30 Sea Dart llançat des del destructor britànic HMS Gloucester en 90 segons i es va estavellar al mar a uns 640 m davant del Missouri Poc després, els drons Pioneer del cuirassat van localitzar els llançamíssils i els van neutralitzar amb uns cinquanta projectils de 16 polzades. Durant la campanya, el Missouri va estar involucrat en un incident de foc amic amb la fragata Jarrett. Segons l'informe oficial, el 25 de febrer, el Phalanx CIWS del Jarrett va atacar els míssils enemics disparats pel Missouri com a contramesura, i els projectils perduts van impactar contra el cuirassat, un dels quals va penetrar a través d'un mampara i va quedar incrustat en un passadís interior del vaixell. Un mariner a bord del Missouri va ser colpejat al coll per runes voladores i va patir ferides lleus. Durant l'operació, Missouri també va ajudar les forces de la coalició que participaven en la neteja de mines navals iraquianes al Golf Pèrsic. Quan va acabar la guerra, la tripulació del vaixell havia destruït almenys 15 mines navals. Amb les operacions de combat fora de l'abast de les armes del cuirassat el 26 de febrer, el Missouri havia disparat un total de 783 projectils de setze polzades i havia llançat 28 míssils de creuer Tomahawk durant la campanya, i va començar a patrullar el nord del Golf Pèrsic fins a salpar cap a casa el 21 de març. Després de fer parades a Fremantle i Hobart, Austràlia, el vaixell de guerra va visitar Pearl Harbor abans d'arribar a casa a l'abril. Va passar la resta de l'any acollint visitants entre missions d'entrenament, aquesta última inclosa un "viatge de record" el 7 de desembre per commemorar el 50è aniversari de l'atac de Pearl Harbor el 1941. Durant aquella cerimònia, el Missouri va acollir el president Bush, la primera visita presidencial d'aquest tipus per al vaixell de guerra des de la de Harry S. Truman el setembre de 1947. Vaixell museu (1998 fins a l'actualitat) El col·lapse de la Unió Soviètica a principis dels anys noranta i l'absència d'una amenaça percebuda per als Estats Units van provocar retallades dràstiques en el pressupost de defensa, i l'alt cost de mantenir i operar els cuirassats com a part de la flota activa de la Marina dels Estats Units es va tornar antieconòmic. Com a resultat, el Missouri va ser donat de baixa el 31 de març de 1992 a Long Beach. El seu últim comandant, el capità Albert L. Kaiss, va escriure al Pla del Dia final del vaixell: El Missouri va tornar a formar part de la flota de reserva de la Marina dels Estats Units a la drassana naval de Puget Sound, Bremerton, Washington, fins al 12 de gener de 1995, quan va ser eliminat del Registre de Vaixells Navals. Va romandre a Bremerton, però no va estar obert als turistes com ho havia estat del 1957 al 1984. Malgrat els intents dels grups de ciutadans de mantenir-lo a Bremerton i reobrir-lo com a lloc turístic, la Marina dels Estats Units volia combinar un símbol del final de la Segona Guerra Mundial amb un que representés (per als Estats Units) el seu inici. El 4 de maig de 1998, el secretari de la Marina John H. Dalton va signar el contracte de donació que el va transferir a l'Associació Memorial USS Missouri (MMA) d' Honolulu, Hawaii, una organització sense ànim de lucre. Va ser remolcada pel Sea Victory des de Bremerton el 23 de maig fins a Astoria, Oregon, on va romandre en aigua dolça a la desembocadura del riu Columbia per matar i deixar anar els percebes d'aigua salada i les herbes marines que havien crescut al seu casc a Bremerton, després va ser remolcada a través del Pacífic oriental i va atracar a Ford Island, Pearl Harbor, el 22 de juny, a 460 m de l'Arizona Memorial. Menys d'un any després, el 29 de gener de 1999, el Missouri va ser inaugurat com a museu gestionat per la MMA. Originalment, la decisió de traslladar el Missouri a Pearl Harbor va trobar certa resistència. El Servei de Parcs Nacionals va expressar la seva preocupació que el cuirassat, el nom del qual s'ha convertit en sinònim del final de la Segona Guerra Mundial, eclipsés el cuirassat Arizona, la dramàtica explosió i posterior enfonsament del qual el 7 de desembre de 1941 s'ha convertit des de llavors en sinònim de l'atac a Pearl Harbor. Per ajudar a protegir-se contra aquesta impressió, el Missouri es va col•locar molt enrere i davant de l'Arizona Memorial, de manera que els que participaven en cerimònies militars a les cobertes de popa del Missouri no poguessin veure l'Arizona Memorial. La decisió de posar la proa del Missouri davant de l'Arizona Memorial tenia la intenció de transmetre que el Missouri vetlla per les restes de l'Arizona perquè els que estan enterrats dins del casc de l'Arizona puguin descansar en pau. El Missouri va ser inclòs al Registre Nacional de Llocs Històrics el 14 de maig de 1971 per haver acollit la signatura de l'instrument de la rendició japonesa que va posar fi a la Segona Guerra Mundial. No és elegible per a la designació com a Monument Històric Nacional perquè va ser àmpliament modernitzat en els anys posteriors a la rendició. El 14 d'octubre de 2009, el Missouri va ser traslladat del seu atracament a Battleship Row a un dic sec a la drassana naval de Pearl Harbor per sotmetre's a una revisió de tres mesos. L'obra, amb un cost de 18 milions de dòlars, incloïa la instal•lació d'un nou sistema anticorrosió, la repintura del buc i la millora dels mecanismes interns. Els treballadors del dic sec van informar que el vaixell tenia fuites en alguns punts del costat d'estribord. Les reparacions es van completar la primera setmana de gener de 2010 i el vaixell va ser retornat al seu atracament a Battleship Row el 7 de gener de 2010. La gran reobertura del vaixell va tenir lloc el 30 de gener. El 2018, es va completar un projecte de 3,5 milions de dòlars per restaurar i preservar la superestructura. Això incloïa el pont de navegació inferior al nivell quatre, que inclou la caseta de cartes, la cabina del capità al mar, la caseta del pilot i la torre de comandament, i el pont obert al nivell cinc. Distincions El Missouri va obtenir tres estrelles de batalla pel servei a la Segona Guerra Mundial, cinc pel servei a la Guerra de Corea i tres més pel servei a la Guerra del Golf. També ha obtingut les següents condecoracions: Aparicions en la cultura popular Cher va demanar filmar el seu videoclip de 1989 de la seva cançó "If I Could Turn Back Time" a bord d'un vaixell de l'Armada dels Estats Units i l'Oficina d'Informació de l'Armada a Washington ho va aprovar. L'Armada tenia la intenció de filmar-lo a bord del New Jersey perquè el Missouri seria al mar a l'hora prevista. L'oficial d'informació del Missouri va dir al productor: "Som el cuirassat més històric del món. Aquí és on va acabar la Segona Guerra Mundial. Voleu fer-ho aquí." Cher va canviar la seva agenda perquè es pogués filmar a bord del Missouri. L'actuació es va filmar durant el cap de setmana del 4 de juliol. "La gent de producció va fer una feina espectacular equipant el vaixell amb llums; el cuirassat es va convertir en un escenari dramàtic per al... vídeo". La seva actuació va ser més atrevida del que s'esperava, amb ella portant un vestit molt revelador i asseguda a cavall d'un dels canons de 16 polzades durant una part de l'actuació. El vídeo va ser majoritàriament ben rebut, especialment per la tripulació, però l'Armada va rebre algunes queixes. El columnista Jack Anderson va escriure: "Si els cuirassats poguessin envermellir-se, l'USS Missouri seria d'un vermell brillant." Després, el capità del Missouri va ordenar que es toqués la cançó quan el vaixell estigués fent reabasteixements en marxa amb altres vaixells. El Missouri va ser fonamental per a la trama de la pel·lícula de 1992 Under Siege, tot i que moltes de les escenes del vaixell es van rodar a bord del cuirassat similar però més antic USS Alabama. El vaixell juga un paper important en l'acte final del joc d'acció i sigil del 2008 Metal Gear Solid 4: Guns of the Patriots. El vaixell també va aparèixer de manera destacada a la pel·lícula d'acció i ciència-ficció del 2012 Battleship. Com que el Missouri no s'ha mogut pel seu propi compte des del 1992, es van obtenir imatges del vaixell al mar amb l'ajuda de tres remolcadors. Notes Referències Bibliografia Butler, John. Strike Able-Peter: The Stranding and Salvage of the USS Missouri. Annapolis, Maryland: Naval Institute Press, 1995. ISBN 1-55750-094-0. Draminski, Stefan. The Battleship USS Iowa. Oxford, UK: Osprey Publishing, 2020. ISBN 978-1-4728-2729-6. Friedman, Norman. U.S. Battleships: An Illustrated Design History. Annapolis, Maryland: Naval Institute Press, 1985. ISBN 0-87021-715-1. «United States of America». A: Chesneau, Roger. Conway's All the World's Fighting Ships 1922–1946. New York: Mayflower Books, 1980, p. 86–166. ISBN 0-8317-0303-2. Kaplan, Philip. Battleship. London: Aurum Press, 2004. ISBN 1-85410-902-2. Plantilla:Cite DANFS Man of War: Log of the United States Heavy Cruiser Louisville. The Dunlap Printing Co., 1946. Polmar, Norman. The Naval Institute Guide to the Ships and Aircraft of the U.S. Fleet. Annapolis, Maryland: Naval Institute Press, 2001. ISBN 1-55750-656-6. Rohwer, Jürgen. Chronology of the War at Sea, 1939–1945: The Naval History of World War Two. 3rd rev.. Annapolis, Maryland: Naval Institute Press, 2005. ISBN 1-59114-119-2. Sharpe, Richard. Jane's Fighting Ships 1991–92. London: Bulter & Tanner, 1991. ISBN 0-7106-0960-4. Stillwell, Paul. Battleship Missouri: An Illustrated History. Annapolis, Maryland: Naval Institute Press, 1996. ISBN 1-55750-780-5. Sumrall, Robert F. Iowa Class Battleships: Their Design, Weapons, and Equipment. Annapolis, Maryland: Naval Institute Press, 1988. ISBN 0-87021-298-2. Bibliografia addicional Garzke, William H.; Dulin, Robert O. Battleships: United States Battleships in World War II. Annapolis: Naval Institute Press, 1976. ISBN 0-87021-099-8. Muir, Malcolm. The Iowa Class Battleships. New York: Sterling Publishing Company, 1987. ISBN 0-8069-8338-8. Newell, Gordon. Mighty Mo: The Biography of the Last Battleship. Seattle: Superior Publishing Company. Reilly, John C. Jr.. Operational Experience of Fast Battleships: World War II, Korea, Vietnam. Washington DC: Naval Historical Center, 1989. OCLC 19547740. Whitley, M. J.. Battleships of World War Two: An International Encyclopedia. Annapolis: Naval Institute Press, 1998. ISBN 1-55750-184-X. Enllaços externs Battleship Missouri Memorial museum website Photo gallery at Naval Historical Center