Музей Гіллвуд

Музей Гіллвуд( англ. Hillwood Estate, Museum & Gardens) — художній музей та парк, розташований у столиці Сполучених Штатів місті Вашингтон. Садиба Гіллвуд, перетворена на музей Ще 1955 року багата пані Марджорі Пост придбала у власність садибу Гіллвуд. Вона вже мала значну колекцію творів мистецтва Франції (переважно декоративно-ужиткове мистецтво) та коштовну колекцію живопису майстрів Російської імперії. Ще в роки перебування у Москві як дружина дипломата Сполучених Штатів вона відвідувала численні на той час комісіонні крамниці, куди поскидали меблі, друковану графіку і картини з пограбованих дворянських садиб російських аристократів і будинків міських багатіїв. Вона зналася на старовинній порцеляні і купувала її ще у антикварних крамницях Західної Європи. Тепер вона купувала антикваріат у московських комісіонних крамницях, як це було звично для неї. Як родина дипломата, вони отримуваи також подарунки від більшовицького уряду. Не обтяжені культурою і розрахунками на майбутнє, московські урядовці забирали твори мистецтва, наприклад, з Третьяковської галереї і дарували їх іноземним дипломатам, серед них і чоловіку пані Марджорі Пост. Так згодом вона стала володаркою надзичайно коштовної колекції творів російського мистецтва, низка котрих мала або музейне, або унікальне значення. Все це було перевезене у садибу Гіллвуд з метою перетворити її на окремий музей. Вона могла би передати колекції у спадок власним родичам, але вони вже були забезпечені і садиба була перетворена на публічний музей після смерті володарки. Був також створений каталог-інвентар її збірок ( над ним працював Марвін Росс). Фонди музею Російська порцеляна 18 століття Агітаційна порцеляна (початку радянської доби) Акварельні і графічні твори (россіка) Портрети російських імператорів і їх родин Пасхальні яйця роботи Карла Фаберже та ювелірні вироби його фірми російські ікони ювелірний посуд з пограбованих російських церков Шедевр збірки у відділку живопису Безумовним шедевром у відділку живопису Російської імперії став « Портрет графині Юлії Самойлової з вихованкою Джованіною Пачіні та арапчатком ». Парадний портрет меценатки і прихильниці Карла Брюллова створювався у два заходи . Первісно Карл Брюллов почав працювати над цим портретом 1832 року у Римі. Про дату довідались з листа Тургенєва до князя Петра Андрійовича Вяземського , державного діяча, друга поета Олександра Пушкіна і самого непоганого поета. Юлія Павлівна походила з родини Пален і Скавронських, а родинними зв'язками була пов'язана з царським домом Романових, з родами російських і італійських аристократів . Її за примусом віддали заміж за молодого флігель-ад'ютанта і графа Миколу Олександровича Самойлова. Самойлов вже був закоханий у Олександру Римську-Корсакову, але його авторитарна мати настояла на шлюбі з багатою Юлією Пален . Шлюб виявився надто невдалим і згодом вони домовились роз'їхатись, позаяк офіційне розлучення було справою важкою і небажаною у колі російських аристократів. Дітей у шлюбі з графом Самойловим не було і це з одного боку розкувало поведінку молодої, темпераментної і багатої Юлії Павлівни, з другого боку заклало низку життєвих проблем (флірт і нові невдалі кохання, взяття вихованок-дівчат замість власних дітей, проблеми з дорослими вихованками). Чопорне коло петербурзьких аристократів щиру у почуттях і мінливу графіню Самойлову вважало ексцентричною і трохи зарозумілою. Її яскрава зовнішність (нагадувала чорняву італійку ) і не менш яскраві вчинки стануть на роки привідами для чужої прискипливої уваги і пліток. Самойлова мимоволі стала «героїнею» приватних листів і мемуарів. Доля звела молоду аристократку і молодого художника у Італії . Чуттєва Самойлова закохалась у талановитого художника і її почуття отримало взаємність . Про шлюб з коханим, але нешляхетним Карлом Брюлловим, на той час не могло бути й мови. Коханню це не заважало і молоді багато спілкувались, разом відвідали розкопані Помпеї тощо. Юлія Самойлова роками мешкала у Мілані, де увійшла у місцеве коло італійських аристократів . Вона жваво цікавилась мистецтвом, музикою і театром. Значні кошти вона не стільки за аристократичними настановами, а за щирим захопленням витрачала на художників, скульпторів, композиторів. Так, у її міланському палаці збирались італійські композитори Гаетано Доніцетті, Вінченцо Белліні, Джоаккіно Антоніо Россіні . Меценатську діяльність Юлії Самойлової у Мілані помітили і ініціювали 1845 року створення на її честь пам'ятної медалі (у вільному перекладі « Покровительці вільних мистецтв ») . Вони познайомились 1827 року в римському салоні Зінаїди Волконської, меценатки , російської аристократки, що перейшла у католицтво. Брюллов, що прибув у Рим ще 1822 року, довго не міг найти значущу тему для звітової катини перед Товариством заохочення художників та перед Імператорською академією. Чи не були пов'язані зволікання художника через втручання кохання в його італійське життя і приємне спілкування з Самойловою ? Портрет Юлії Самойлової з Джованіною та арапчатком сторювався у ті ж роки, що і картина «Останній день Помпеї». Відомо, що Помпеї вони відвідали разом. Закоханий художник не тільки портретував Юлію, а й переніс її портретні риси щонайменше на двох паньонок в звітовій картині. В парадному портреті Юлії Самойлової він подав її у стрімкому русі, наче вона вбігла у палацову залу після прогулянки. Вона в повному розквіті жіночої краси і є практично ідеалом тогочасної аристократичної моди — модна зачіска, розкішні коштовності, рідкісної краси сукня з синього атласа, коштовна індійська шаль, котру вона невимушено скидає на руки арапчатки. Всі персонажі картини наче радіють зустрічі з нею, не оминаючи вихованки і кімнатної собачки, демонструють їй свою прихильність. Парадний портрет довго залишався у Західній Європі, міняючи власників. Його привозили у Російську імперію ще за років царату на виставку 1905 року, що відбулась і Таврійському палаці. Вдруге вже за часів СРСР портрет привозили влітку 1966 року на виставку у Третьяковську галерею, але ніхто не зробив спробу придбати шедевр для радянських збірок. Згодом портрет став надбанням музею Гіллвуд і став перлиною відділку живопису. Споруда музею і парк, галерея фото Акварельні портрети аристократів доби Олександра Пушкіна (Альбом Мідлтон) Картини і твори російських художників у музеї Див. також Колекціонування Іконопис Парадний портрет Академізм Третьяковська галерея Медальєрне мистецтво Декоративно-ужиткове мистецтво Примітки Посилання Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Музей Гіллвуд Джерела http://www.hillwoodmuseum.org/ [Архівовано 28 квітня 2016 у Wayback Machine.] (офіційний сайт музею) журнал «Художник», № 11, 1966, статья «История одного портрета»