Масакр у Сенд Крику

Масакр у Сенд Крику (познат и као Чивингтонов масакр, битка на Сенд Крику или масакр над Чејенима) представљао је масакр над Чејенима и Арапахоима који је извршила америчка војска током Америчко-индијанских ратова. Догађај се одиграо 29. новембра 1864. године, када је 675 људи из Треће колорадске коњице, под командом пуковника добровољаца Џона Чивингтона, напало и уништило село Чејена и Арапахоа у југоисточном делу територије Колорадо. Том приликом убијено је и осакаћено између 70 и преко 600 домородаца. Чивингтон је тврдио да је погинуло 500 до 600 ратника, али већина извора процењује да је страдало око 150 људи, од чега око две трећине жена и деце. Место догађаја данас је означено као Национално историјско место масакра на Сенд Крику, којим управља Служба националних паркова Сједињених Држава. Масакр се сматра делом низа догађаја познатих као Колорадски ратови. Позадина Споразум из Форт Ларамија Према одредбама Уговора из Форт Ларамија из 1851. године, склопљеног између Сједињених Држава и седам домородачких народа, укључујући Чејене и Арапахо, Сједињене Државе признале су да Чејени и Арапахои поседују пространу територију која је обухватала земље између река Норт Плат и Арканзас, и источно од Стеновитих планина до западног Канзаса. То подручје укључивало је данашњи југоисточни Вајоминг, југозападну Небраску, већи део источног Колорада и најзападније делове Канзаса. Међутим, у новембру 1858. године откриће злата у Стеновитим планинама у Колораду, тада делу територије Канзас, изазвало је златну грозницу код Пајкс Пика. Мигранти су у великом броју почели да прелазе преко земаља Чејена и Арапахоа. Такмичили су се за ресурсе, а неки досељеници покушали су и да остану. Територијалне власти Колорада вршиле су притисак на савезне органе да се поново дефинишу границе домородачких земаља у тој области, па је у јесен 1860. године А. Б. Гринвуд, комесар за индијанска питања, стигао у Бентову нову тврђаву на реци Арканзас ради преговора о новом уговору. Ограничење домородачких земаља Дана 18. фебруара 1861. године, шест поглавица јужних Чејена и четири Арапахоа потписали су са Сједињеним Државама Уговор из Форт Вајса, којим су уступили већину земаља које су им биле признате Уговором из Форт Ларамија. Међу чејенским поглавицама били су Црни Котao (Black Kettle), Бели Антилоп (White Antelope, Vó'kaa'e Ohvó'komaestse), Мршави Медвед (Lean Bear), Мали Вук (Little Wolf) и Високи Медвед (Tall Bear). Арапахо поглавице биле су Мали Гавран (Little Raven), Олуја (Storm), Обрисана Глава (Shave-Head), Велика Уста (Big Mouth) и Нивот (Niwot, или Лева Рука – Left Hand). Чејенски ратници осудили су поглавице које су потписале уговор и претили им смрћу уколико покушају да спроведу његове одредбе. Према новом уговору, резерват, мањи од 1/13 територије признате уговором из 1851. године, налазио се у источном Колораду, између реке Арканзас и Сенд Крика. Већина чејенских група, укључујући и Псе ратнике (Dog Soldiers), милитаристички савез Чејена и Лакота настао крајем 1830-их, била је бесна на поглавице потписнике. Они су одбацили уговор, који никада није био потврђен од стране Савета 44, врховног племенског тела, и одбили да поштују његова ограничења. Наставили су да живе и лове на подручјима богатим бизонима у данашњем источном Колораду и западном Канзасу, постајући све ратоборнији због таласа беле миграције преко њихових земаља. Тензије су биле нарочито високе у области реке Смоки Хил у Канзасу, дуж које је отворен нови пут ка налазиштима злата. Чејени који су се противили уговору тврдили су да га је потписала само мањина поглавица, без сагласности и одобрења остатка племена, да потписници нису разумели шта су прихватили и да су били подмићени богатом поделом поклона. Званичници су, међутим, сматрали да су Индијанци који одбијају да га поштују непријатељски расположени и да припремају рат. Чејени су 1861. почели да изводе мање нападе и прекршаје. Пошто нису били кажњавани, они су временом постали озбиљнији. Жеља за ратом била је толико снажна да је агент Лори саветовао гувернера Џона Еванса да поново започне преговоре са Чејенима 1863. године. Еванс је пристао и пошао да се састане са поглавицама, али они нису дошли на договорено место. Гувернер је затим послао свог водича Елбриџа Герија да их пронађе. Гери се вратио две недеље касније, известивши да је одржан савет на коме је одлучено да се не састану са гувернером. Поглавица Бул Медвед (Bull Bear) понудио је да се сусретне, али његови ратници му то нису дозволили. Ескалација непријатељстава Крајем 1863. и почетком 1864. године појавиле су се вести да ће се формирати савез племена равница ради „протеривања белаца из земље”. Током пролећа и лета 1864. године Сијукси, Команчи, Киове, Чејени и Арапахои били су укључени у активна непријатељства која су довела до убистава бројних цивила, уништавања стоке и усева, прекида снабдевања региона и угрожавања колорадских досељеника глађу или нападима племена равница. 12. априла припадници Првог пука колорадске коњице напали су Чејене у близини Фремонтовог воћњака, без икаквог покушаја преговора или постизања мира. 13. априла, један пастир запослен код компаније Irving, Jackmann & Company известио је да су Чејени и Арапахои одвели 60 волова и 12 коња и мазги из њиховог кампа јужно од Денвера. Џорџ Бент (пола Чејен, пола белац, који је преживео масакр на Сенд Крику заједно са својом породицом и припадницима племена) оспорио је ову верзију. Према његовим речима, Чејени су нашли стоку како лута по динарским брежуљцима и одвели је у камп с намером да је чувају док се не појави власник. Мала јединица под командом поручника Кларка Дана послата је да поврати стоку. Уследио је сукоб у коме су погинула четворица војника, док су племена задржала заплењену стоку. И поручник Џорџ Ејр добио је задатак да пронађе и захтева повратак волова. Уколико би захтев био одбијен, наређено му је да нападне камп. Без покушаја преговора, Ејр и његови људи опљачкали су и спалили камп Поглавице Врана (Crow Chief), а затим и камп Поглавице Куна (Chief Coon), који су домороци напустили након што су их извиђачи упозорили на долазак војске. 16. маја 1864. године, мање од 15 месеци након што је посетио председника Линколна у Вашингтону, Мршави Медвед (Lean Bear), Црни Котao и други из племена кампoвали су у ловиштима бизона близу Еш Крика. Први пук колорадске коњице под командом поручника Ејра приближио се групи. Уверен да је сусрет миран, Мршави Медвед им је изашао у сусрет, носећи председничку медаљу мира и документ потписан од Линколна којим се потврђује његова лојалност и пријатељство према белцима. Међутим, Ејрови људи деловали су по наређењу пуковника Џона Чивингтона да „убијају Чејене где год да их нађу”. Ејр је наредио да се пуца у Мршавог Медведа, који је смртно рањен и пао са коња, након чега су га војници више пута упуцали док је лежао на земљи. Летo 1864. обележила су нова непријатељства, укључујући масакр породица Хангате 11. јуна. Извештаји из новина тог времена говоре о нападима Чејена на досељенике и бројним зверствима. Избијање Америчког грађанског рата 1861. довело је до организације војних снага у територији Колорадо, али је пажња федералне владе била усмерена на пораз Конфедерације. Као последица тога, кола, досељеници, насеобине и линије снабдевања у региону остали су без значајне заштите. До лета 1864. готово свака поштанска кола била су нападана, досељеници одсечени, а насеља непрестано пљачкана. Становници су напуштали своје фарме и ранчеве и тражили уточиште у већим центрима, попут Денвера. 8. августа 1864. изведен је координисан напад на све постојеће поштанске линије у региону. Између 11. августа и 7. септембра гувернер Џон Еванс упутио је више писама секретару за рат Едварду Стантону тражећи војну помоћ, али Секција није могла да повуче Други колорадски пук, под командом пуковника Форда, са источног ратишта. Као резултат вишеструких апела, одобрено је формирање Трећег пука добровољаца Колорада, састављеног од „стодневних људи”. Током 1864. године, пре масакра на Сенд Крику, забележена су 32 напада домородаца. У њима је погинуло 96 досељеника, 21 је био рањен, а осам заробљено. Украдено је између 250 и 300 грла стоке, нападнуто или уништено 12 каравана и поштанских кола, а девет ранчева и насеобина опљачкано. Џорџ Бент, пола Чејен и припадник „Пасјих ратника” у кампу Црног Котла на Сенд Крику, оставио је бројна сведочанства о начину живота Чејена и свом искуству у сукобима. Он је Сенд Крик називао битком, пишући да је посећивао поглавице Црног Котла, Малог Огртача (Little Robe), Језика Медведа (Bear Tongue), Црвеног Месеца (Red Moon) и друге „који су били са мном у бици на Сенд Крику”.„Ја нисам велики ратни вођа, али сви војници у овој земљи су под мојом командом. Моје правило у борби са белцима или Индијанцима је да се борим све док не положе оружје и не потчине се војној власти. Најближи су мајору Винкупу и могу отићи код њега кад год буду спремни да то учине.” — Пуковник Џон Милтон Чивингтон, на мировном савету у Денверу, 28. септембра 1864. Упозорење на безобзирно насиље америчких добровољаца 15. јуна 1864. мајор Т. И. Мекени, помоћник генерал-адјутанта у Одељењу Канзаса, упозорио је свог надређеног, генерала Самјуела Рајана Кертиса, да би још неколико непромишљених убистава Индијанаца од стране добровољаца могло ујединити различита племена у општи рат против америчке војске:„Мислим да ће, ако се не будемо изузетно обазриви, доћи до крвавог рата. Наша политика би требало да буде да покушамо да их придобијемо, добро чувамо пошту и караване како бисмо спречили крађе, и зауставимо ове извиђачке јединице које лутају земљом, а не знају једно племе од другог, па убијају све што личи на Индијанца. Биће довољно само неколико убистава од стране наших трупа да уједине сва ова ратоборна племена равница, која су годинама у миру и међусобно повезана браковима. Заиста бих желео да се неки разуман и добар човек постави за команданта трупа дуж путева од Смоки Форка, на Ливенвортском путу, до Волнат Крика, и од Кау Крика све до Форт Лајона, на канзаском или старом Санта Фе путу.” — Мајор Т. И. Мекени Гувернер Еванс обећава рат Како сукоби између Индијанаца, досељеника и војске у Колораду нису престајали, племена су водила рат током пролећних и летњих месеци, све док набавка животних намирница није постајала тешка. Тада би у зимском периоду настојали да склопе мир, обезбеде залихе, оружје и муницију, чекајући повратак повољнијег времена када би непријатељства могла поново да отпочну. У јулу 1864. гувернер Колорада Џон Еванс послао је проглас племенима равница, позивајући оне који су били пријатељски расположени да дођу на безбедно место у Форт Лајон на источним равницама, где ће им америчка војска обезбедити храну и заштиту. Сам проглас носио је датум 27. јуна 1864. године. Тек три месеца касније, 28. септембра, Чејени су дошли у Денвер на мировне преговоре са гувернером Евансом. На овом савету гувернер Еванс рекао је поглавицама да мир у том тренутку није могућ и да „мир морате правити са војницима, а не са мном”. На састанку је поглавица Бели Антилоп изразио страх да би војници могли убити неке од његових људи док он преговара. Еванс му је одговорио да таква опасност заиста постоји, додајући да је један од војних старешина, пуковник Чивингтон, присутан и да ће он рећи племенима шта је неопходно за постизање мира. Еванс је тиме јасно ставио до знања да циљ прогласа није био пружање мира, већ настојање да се придобију она племена која су била пријатељски настројена, а која су услед тога била изложена одбацивању од стране осталих. Поруке које су белачки преговарачи дали на састанку 28. септембра биле су веома противречне. С једне стране, гувернер Еванс рекао је поглавицама: „Ви најбоље можете ратовати лети. Ја најбоље могу ратовати зими. До сада сте имали предност. Моје време тек долази.” С друге стране, пуковник Чивингтон рекао је окупљеним поглавицама да, уколико желе мир, треба да дођу у Форт Лајон и ставе се под заштиту мајора Винкупа. Око 6. новембра 1864. у Форт Лајон стигла су 652 Арапахоа под вођством поглавице Малог Гаврана, где их је снабдевао мајор Ентони, који је у међувремену заменио Винкупа. Неколико дана касније, када је на сличан начин у тврђаву стигло око 600 Чејена, мајор Ентони их је одбио и ускратио им снабдевање. Напад Камп Чејена близу тврђаве Лион Поглавица Црни Котao (Black Kettle), вођа групе од око 163 јужна Чејена, повео је своје људе, којима су се придружили и неки Арапахои под вођством поглавице Нивота (Niwot), у Форт Лајон, поступајући у складу са договорима постигнутим на мировном савету у Денверу у септембру 1864. године. Након извесног времена, домороци су под претњом по сопствену безбедност замољени да се преместе у логор на Биг Сенди Крику, мање од 40 миља северозападно од Форт Лајона. „Пасји ратници” (Dog Soldiers), који су били одговорни за многе нападе на белце, нису били део овог логора. Већина племенских ратника остала је у својим домовима, одбивши да напусте земљу под видом претње, тако да је у логору остало око 75 мушкараца, као и све жене и деца. Међу мушкарцима који су остали већина је била престара или превише млада да би могла да лови. Црни Котao је на свој шатор истакaо америчку заставу са белом заставом везаном испод ње, како му је саветовао заповедник Форт Лајона. Циљ је био да покаже пријатељске намере и спречи евентуални напад колорадских војника. Мировни поглавица Очини (Ochinee), који је покушавао да посредује у миру за Чејене, био је међу убијенима. Он и још 160 људи, углавном жена и деце, убијени су током масакра.„Деда Очини (One-Eye) побегао је из логора, али када је видео да ће његов народ бити поклан, намерно је одлучио да се врати у једнострану битку и умре са њима.” — Мери Прауерс Хаднал, кћи Амаше Прауерс Чивингтон напада логор У међувремену, Чивингтон је са 425 људи из 3. колорадске коњице стигао у Форт Лајон 28. новембра 1864. године. Тамо је преузео команду над 250 војника из 1. колорадске коњице и можда 12 људи из 1. пука добровољаца Новог Мексика, након чега је кренуо ка логору Црног Котла. Као водич служио му је Џејмс Бекворт, познати граничар који је пола века живео међу Индијанцима. Неколико официра из Форт Лајона противило се нападу. Капетан Силас Соул, поручник Џозеф Крамер и поручник Џејмс Конор протестовали су да би напад на миран камп представљао кршење дате безбедносне гаранције Индијанцима и нарушавање части униформе америчке војске. Следећег јутра Чивингтон је наредио напад. Двојица официра, капетан Соул и поручник Крамер, одбили су да изврше наређење и наредили својим људима да не отварају ватру. Међутим, остали војници одмах су напали село. Игноришући америчку заставу и белу заставу која је подигнута недуго након почетка напада, убили су што више становника.„Видео сам тела расечена у комаде, горе осакаћена него што сам икад видео; жене расечене у комаде... ножевима; скалпиране; с разбијеним мозговима; деца стара два-три месеца; све узрасте, од одојчади до ратника... Ко их је осакатио? Трупе Сједињених Држава…” — Џон С. Смит, сведочење пред Конгресом, 1865.„Видео сам једну жену на обали којој је нога била сломљена. Војник јој је пришао са сабљом. Подигла је руку да се заштити; он је ударио и сломио јој руку. Преврнула се и подигла другу руку; он је ударио и сломио и ту, а затим је оставио живу. Видео сам једну жену распореног стомака, са нерођеним дететом поред себе.” — Роберт Бент, New York Tribune, 1879.„Једно мало дете, старо можда три године, голо је ходало по песку. Индијанци су отишли напред, а оно је заостајало. Видео сам војника како сјаши с коња, на око 70 метара, подигне пушку и опали. Промашио је. Други је дошао и рекао: ’Дај мени, погодићу га.’ Он је такође промашио. Трећи је урадио исто и дете је пало.” — Мајор Ентони, New York Tribune, 1879.Са тела жрта одсецани су прсти и уши ради накита. Тело Белог Антилопа било је посебно мета, осим скалпа, војници су му одсекли нос, уши и тестисе, последње за дуванску кесицу.„Само помислите на тог пса Чивингтона и његове прљаве хртове, тамо на Сенд Крику. Његови људи су пуцали на жене и децу, дували мозгове невиним малишанима. И ви такве зовете хришћанима, а Индијанце дивљацима?” — Кит Карсон пуковнику Џејмсу РаслингуДомороци, без артиљерије, нису могли да пруже значајнији отпор. Неки су одсекли коње из стада и побегли уз Сенд Крик или ка оближњем чејенском логору. Други, попут Џорџа Бента, укопавали су се у песку дуж обале. Преживели су упркос паљби. Ратник Јутарња Звезда (Morning Star) сведочио је да је већина жртава страдала од топовске ватре. Чивингтон је тврдио пред Конгресом да је убијено 500–600 ратника. Историчар Алан Бринкли процењује број убијених на 133, од чега 105 жена и деце. Џон С. Смит је сведочио да је убијено 70–80, од чега 20–30 ратника. Џорџ Бент је у писму 1889. писао о 137 убијених (28 мушкараца и 109 жена и деце), а у писму 1913. навео је „око 53 мушкарца” и „110 жена и деце”. Укупни губици војске били су 24 мртва и 52 рањена (4 убијена и 21 рањен у 1. коњици, 20 мртвих и 31 рањен у 3. коњици). Д. Браун је тврдио да су неки Чивингтонови људи били пијани и да су жртве војске делом последица пријатељске ватре, али ове наводе одбацују Грегори Ф. Михно и Стан Хојг. Пре повлачења, Чивингтонови људи опљачкали су типије и одвели коње. Убијали су и рањене, скалпирали мртве, без обзира на пол и узраст, украшавали оружје и опрему људским остацима, укључујући и фетусе и гениталије. Трофеји су јавно приказивани у денверском позоришту „Аполон” и по салунима. Познато је да су масакр преживела тројица домородаца: Чарли Бент, брат Џорџа Бента, и две чејенске жене које су касније предате Вилијаму Бенту. Према писању Ларија Мекмуртрија, сина Чивингтоновог извиђача Џона Смита (из брака са Индијанком), он је такође био у логору, преживео напад и касније био „погубљен”. Последице Масакр на Сенд Крику резултирао је великим губицима у животима, углавном међу чејенским и арапахо женама и децом. Најтеже су страдали Вутапиу, група Црног Котла. Можда је половина Хевхаитаниуа нестала, укључујући поглавице Жутог Вука (Yellow Wolf) и Великог Човека (Big Man). Оивимана, под вођством Ратне Капе (War Bonnet), изгубила је око половину својих припадника. Тешке губитке претрпели су и Хисиометанио (Ridge Men) под Белим Антилопом. Поглавица Једно Око (One Eye) такође је убијен, заједно са многим члановима своје групе. Кланови Сухтаи и Хевикснипахис под вођством поглавице Песковитог Брда (Sand Hill) имали су релативно мале губитке. Пасји ратници (Dog Soldiers) и Масикота, који су у то време били савезници, нису били присутни на Сенд Крику. Од око десет арапахо шатора под вођством поглавице Леве Руке (Left Hand), у којима је било око 50–60 људи, само је неколицина преживела. Преживели, од којих су многи били рањени, цео дан су се крили у рупама ископаним испод обале Сенд Крика. Увече су кренули узводно и провели ноћ на прерији. Када су касније отишли на место логора, пронашли су врло мало преживелих. После хладне ноћи без склоништа, упутили су се ка чејенском логору на извориштима реке Смоки Хил. Убрзо су се сусрели са другим преживелима који су успели да побегну са делом коњичког стада или су се враћали из кампа на Смоки Хилу, где су потражили уточиште током напада. Затим су стигли у логор где су добили помоћ. Масакр је озбиљно нарушио традиционалну чејенску власт, јер је убијено осам чланова Савета четрдесет четворице: Бели Антилоп, Једно Око, Жути Вук, Велики Човек, Медвед Човек (Bear Man), Ратна Капа, Шарана Врана (Spotted Crow) и Медвеђа Огртач (Bear Robe), као и вође неких војних друштава Чејена. Међу убијенима било је и највише оних поглавица који су се залагали за мир са белим досељеницима и владом САД. Њихово убиство и слабљење мирашке фракције додатно су појачали друштвени и политички раскол: традиционални саветници, зрелији људи који су настојали да граде консензус и мисле на будућност свог народа, нашли су се у сукобу са млађим и милитантнијим Пасјим ратницима. Пасји ратници су од 1830-их еволуирали из чејенског војног друштва у засебну групу Чејена и Лакота ратника. Њихова територија била је око изворишта река Републикан и Смоки Хил у јужном Небраски, северном Канзасу и североисточном Колораду. До 1860-их, како су сукоби са белим досељеницима јачали, Пасји ратници и друга војна друштва супротстављали су се утицају традиционалног Савета четрдесет четворице, који је био наклоњенији миру. За Пасје ратнике, масакр на Сенд Крику био је доказ бесмислености политике мира и уговора попут Уговора из Форт Ларамија и Форт Вајса. Они су веровали да је њихова милитантна позиција према белцима тиме оправдана. Догађаји на Сенд Крику нанели су тежак ударац традиционалном кланском систему Чејена и ауторитету њиховог Савета поглавица. Он је већ био ослабљен епидемијом колере из 1849, која је однела можда и половину јужночeјенске популације, посебно припаднике група Масикота и Октогуна. Додатно га је подривало и издвајање Пасјих ратника као засебне групе. Одмазда После бруталног покоља оних који су заговарали мир, многи Чејени, укључујући великог ратника Римског Носа (Roman Nose), као и бројни Арапахои, придружили су се Пасјим ратницима. Тражили су освету над досељеницима широм долине Плат, укључујући и напад 1865. године на утврђење које је касније постало Форт Каспер у Вајомингу. Након масакра, преживели су стигли у логоре Чејена на рекама Смоки Хил и Републикан. Тамо је пушена и преношена „ратна лула” (war pipe) из логора у логор међу ратницима Сијукса, Чејена и Арапахоа у региону. У јануару 1865. изведен је напад са око 1.000 ратника на поштанску станицу и утврђење, тада познато као Камп Ранкин, на месту данашњег Џулсбурга у Колораду. Уследили су бројни напади дуж Јужног Плата, источно и западно од Џулсбурга, као и други напад на само насеље почетком фебруара. Већина домородаца потом је кренула на север, у Небраску, на путу ка Блек Хилсу и области реке Паудер. Црни Котao наставио је да заступа мир и није учествовао у другом нападу нити у походу ка области реке Паудер. Са 80 шатора вратио се на реку Арканзас, тражећи мир са становницима Колорада. Званичне истраге У почетку је напад на Сенд Крику извештаван као победа над храбрим и бројним непријатељем. Међутим, већ након неколико недеља сведоци и преживели почели су да износе приче о могућем масакру. Спроведене су три истраге, две војне и једна пред Заједничким комитетом за вођење рата (Joint Committee on the Conduct of the War). Комитет је изјавио:„Што се тиче пуковника Чивингтона, ваш комитет једва може да пронађе одговарајуће речи да опише његово понашање. Носећи униформу Сједињених Држава, која би требало да буде симбол правде и хуманости; држећи важну позицију команданта једног војног округа, и самим тим имајући част владе у својим рукама, он је намерно испланирао и извршио подмукао и кукавички масакр који би обрукао и најсуровијег дивљака међу онима који су били жртве његове окрутности. Имајући пуна сазнања о њиховом пријатељском карактеру, и сам делимично учествовавши у томе да буду доведени у позицију привидне сигурности, искористио је њихову неприпремљеност и беспомоћност како би удовољио најгорим страстима које су икада проклеле људско срце. У закључку, ваш комитет сматра да, ради одбране правде и очувања части нације, треба одмах предузети енергичне мере да се уклоне са функција они који су обрукали владу која их је запослила, и да се казне, онако како њихови злочини заслужују, они који су криви за ове бруталне и кукавичке поступке.”Изјаве које су прикупили мајор Едвард В. Винкуп и његов ађутант потврдиле су касније наводе преживелих. Оне су приложене уз његове извештаје и могу се наћи у Званичним записима рата побуне (Official Records of the War of the Rebellion). Ти документи коришћени су као доказ пред Заједничким комитетом, али и у одвојеним војним саслушањима у Денверу. Поручник Џејмс Д. Канон описао је осакаћивање полних органа жртава:„Мушкарци, жене и деца — свима су одсецани полни органи. Чуо сам човека који каже да је изрезао интимне делове жене и носио их изложене на штапу. Чуо сам и за случај детета старог неколико месеци које је бачено у корито за храну у једним колима и после извесног времена остављено да умре. Чуо сам за бројне случајеве у којима су мушкарци одсецали женске полне органе и качили их преко седала својих седала, а неки и на шешире.”Током ових истрага бројни сведоци изнели су тешка сведочења, готово увек потврђена изјавама других сведока. Капетан Силас Соул, који је својим људима наредио да не отварају ватру, убијен је у Денверу од стране човека из Чивингтонове јединице, само неколико недеља након што је дао исказ. Већина питања упућених Соулу односила се на догађаје пре или после масакра; није био директно питан о томе што је одбио да учествује у борби, али из његових других изјава јасно је да он и његови људи нису учествовали у масакру. Ипак, упркос препоруци Заједничког комитета, нико од починилаца није оптужен. Чивингтон је већ био поднео оставку на војну дужност, па је био ван домашаја војне правде. Једина последица за њега био је крај његових политичких амбиција. На територији Капитола државе Колорадо 1909. године постављен је споменик који је Сенд Крик навео као једну од „битака и окршаја” у којима су се бориле колорадске трупе током Америчког грађанског рата. Године 2002. Историјско друштво Колорада (History Colorado), овлашћено од стране Генералне скупштине Колорада, додало је додатну плочу којом се истиче да су првобитни дизајнери споменика „погрешно представили” Сенд Крик називајући га битком. Споразум из Малог Арканзаса Након што су стварни детаљи масакра постали широко познати, савезна влада Сједињених Држава послала је посебну комисију чији су чланови уживали поштовање међу Индијанцима, па је 1865. године потписан Уговор на Малој Арканзасу (Treaty of the Little Arkansas). Њиме је Индијанцима обећан слободан приступ земљама јужно од реке Арканзас, искључење са територија од Арканзаса на северу до реке Плат, као и земљиште и новчане репарације за преживеле потомке жртава Сенд Крика. Међутим, Вашингтон је поништио уговор мање од две године касније. Све главне одредбе биле су занемарене, а уместо тога, Уговор у Медисин Лоџу (Medicine Lodge Treaty) свeо је резервате на 10% њихове претходне територије, смештене на знатно неповољнијим подручјима у Оклахоми. Касније мере америчке владе додатно су умањиле површину резервата. Сећање Место на Биг Сенди Крику у округу Кајова данас је заштићено од стране Службе националних паркова САД. Национално историјско место масакра на Сенд Крику свечано је отворено 28. априла 2007, готово 142 године након масакра. Организација American Battlefield Trust и њени партнери сачували су 640 ари (260 хектара) земљишта и уступили га националном историјском локалитету. Прецизна локација овог историјског места предмет је расправе. Чак и Мајк Боуен у својој самостално објављеној књизи тврде да су Индијанци били логоровани узводно, на приватном имању породице Боуен, одакле је пронађено преко 4.000 артефаката. Према званичним подацима Службе националних паркова, Индијанци су били улогорени испод заравни данашњег локалитета, одакле нису могли да виде долазак војске. Међутим, Џорџ Бент је сведочио да су Индијанци приметили војску издалека, јер је Мали Медвед тог јутра изашао по свог коња и са оближњег брда видео војнике како надолазе у дугој црној линији на хоризонту (писмо Бента Џорџу Хајду, 14. април 1906). Изложба о масакру под називом Судар: Масакр у Сенд Крику 1860-их – данас отворена је 2012. у новом Историјском центру Колорада у Денверу, али је одмах наишла на критике припадника племена Северних Чејена. У априлу 2013. изложба је затворена за јавност ради консултација са племеном. Дана 3. децембра 2014, гувернер Колорада Џон Хикенлупер формално се извинио потомцима жртава масакра на комеморацији поводом 150. годишњице догађаја у Денверу. „Не треба да се бојимо да критикујемо и осудимо оно што је неоправдиво. У име државе Колорадо желим да се извиним. Нећемо бежати од ове историје”, изјавио је Хикенлупер. Године 2015. започета је изградња споменика жртвама масакра на територији капитола државе Колорадо. У октобру 2022. најављено је да ће националном историјском локалитету бити додато скоро 3.500 ари (14 km²) земљишта ради очувања за племена. „Племена Чејена и Арапахоа радују се проширењу од 3.478 ари за Национално историјско место масакра на Сенд Крику, што обезбеђује заштиту нашег светог места”, изјавио је гувернер племена Чејена и Арапахоа Реџи Васана. Министарка унутрашњих послова САД Деб Хааланд том приликом је рекла: „Наша свечана одговорност у Министарству унутрашњих послова, као чувара националних блага Америке, јесте да испричамо причу наше нације. Догађаји који су се овде одиграли заувек су променили ток историје Северних Чејена, Северних Арапахоа и племена Чејена и Арапахоа.” У популарној култури Масакр на Сенд Крику приказан је или поменут у бројним делима, у различитим медијима: Стрипови Nemesis the Warlock у издању 2000 AD бр. 504 (1986) приказује масакр. 30. епизода италијанске стрип-саге Storia del West аутора Ђина Д’Антонија (Gino D'Antonio) обрађује теме повезане са масакром. Филмови Масакр је приказан у више вестерн филмова, укључујући: Tomahawk (1951), Massacre at Sand Creek (Playhouse 90) (1956), The Guns of Fort Petticoat (1957), Soldier Blue (1970), The Last Warrior (1970), Young Guns (1988) и Last of the Dogmen (1995). Филм Little Big Man (1970), далеко познатији и успешнији, садржи рану сцену масакра. У њему лик који тумачи Дастин Хофман спашава Чејенку која се порађа након што су војници убили њеног мужа; он се затим враћа у своје старо племе са њом и узима је за жену. Масакр се помиње и у филму Iron Man 3 (2013), у дијалогу Тревора Слетерија. Књижевност Sulle frontiere del Far-West (1909), Емилио Салгари Cheyenne Autumn (1953), Мари Сандоз A Very Small Remnant (1963), Мајкл Стрејт Centennial (1974), Џејмс Мичнер From Sand Creek (1981), Сајмон Ортиз Bury My Heart at Wounded Knee (1971), Ди Браун The Massacre at Sand Creek (1995), Брус Катлер Oh What a Slaughter! (2005), Лари Мекмуртри Flight (2007), Шерман Алекси Choke Creek (2009), Лорен Смол Young Sherlock Holmes: Fire Storm (2011), Ендру Лејн Piavinnia (2014), Џо Ен Кесел Remembering the Sand Creek Massacre: A Historical Review of Methodist Involvement, Influence, and Response (2016), Гери Л. Робертс There There (2018), Томи Оринџ — садржи фикционализовану верзију масакра The Minutes Трејсија Летса — фикционализована верзија догађаја као кључна радња Wandering Stars (2024), Томи Оринџ — роман који прати интергенерацијску трауму и отпорност, а почиње масакром. Музика Песме о Сенд Крику укључују: „Scalplock” (Dreadzone) „Black Kettle’s Ballad” (Gila) „Banner Year” (Five Iron Frenzy) „The Crimson Parson” (Питер Ла Фарџ) „Fiume Sand Creek” (Фабрицио де Андре) „The Song of Crazy Horse” (Ј. Д. Блекфут, са истоименог албума) „Psalm of Sand Creek” (Sons of Perdition, country gothic бенд). Телевизија Gunsmoke, епизода The Drummer (9. октобар 1972) садржи описе и приказе сличног догађаја под називом „Масакр на Рок Крику”. Минисерија Centennial (1978), епизода 5, The Massacre, обухвата масакр на Сенд Крику. Dr. Quinn, Medicine Woman, епизода A Cowboy’s Lullaby (20. фебруар 1993) — масакр је наведен као разлог зашто локални Чејени одбијају да усвоје дете мешовитог порекла. The West (1996), сезона 1, епизода 4, приказује масакр. Минисерија Into the West (2005), епизода 4, Hell on Wheels, укључује приказ масакра. Референце