SpaceX

Space Exploration Technologies Corporation, cu numele comercial SpaceX, este o companie privată americană activă în domeniile zborurilor spațiale, telecomunicațiilor și inteligenței artificiale, cu sediul la complexul de dezvoltare Starbase din Starbase, Texas. De la înființarea sa în 2002, compania a înregistrat progrese remarcabile în domeniul propulsiei rachetelor, al vehiculelor de lansare reutilizabile, al zborurilor spațiale cu echipaj uman și al tehnologiei constelațiilor de sateliți. Începând cu anul 2026, SpaceX efectuează anual mai multe lansări orbitale decât orice alt furnizor, inclusiv față de competitori privați și programe naționale precum programul spațial chinez. SpaceX, NASA și Forțele Armate ale Statelor Unite colaborează strâns în temeiul unor contracte guvernamentale. SpaceX a fost fondată de Elon Musk în 2002, animată de viziunea reducerii costurilor lansărilor spațiale și a deschiderii drumului spre o colonie autosustenabilă pe Marte. În 2008, racheta Falcon 1 a atins cu succes orbita, după trei tentative de lansare eșuate. Compania s-a orientat ulterior spre dezvoltarea rachetei de capacitate superioară Falcon 9 și a capsulei Dragon 1, în vederea îndeplinirii contractelor COTS încheiate cu NASA pentru aprovizionarea Stației Spațiale Internaționale. Până în 2012, SpaceX a finalizat toate zborurile de testare COTS și a început să execute misiuni de aprovizionare comercială către Stația Spațială Internațională. Tot în această perioadă, compania a demarat dezvoltarea tehnologiei necesare pentru recuperarea și reutilizarea primei trepte a rachetei Falcon 9. SpaceX a realizat prima recuperare reușită a primei trepte în 2015, urmată de prima sa relansare în 2017. Racheta Falcon Heavy, alcătuită din trei propulsoare Falcon 9, a efectuat primul său zbor în 2018, la capătul unui proces de dezvoltare de peste un deceniu. Începând cu mai 2026, rachetele Falcon 9 au aterizat și au fost relansate de peste 630 de ori, cu un ritm susținut de 1–3 lansări pe săptămână. Aceste realizări au atras investiții private considerabile, determinând SpaceX să caute diversificarea surselor sale de venit. În 2019, primul satelit operațional al constelației de sateliți de internet Starlink a devenit funcțional. În anii următori, Starlink a ajuns să genereze cea mai mare parte a veniturilor companiei și a constituit baza pentru omologul său militar, Starshield. În 2020, SpaceX a pus în exploatare capsulele Dragon 2 pentru misiuni cu echipaj uman în beneficiul NASA și al unor clienți privați. În aceeași perioadă, compania a început construcția prototipurilor de testare pentru Starship — cel mai mare vehicul de lansare construit vreodată —, menit să concretizeze pe deplin viziunea unui vehicul de lansare complet reutilizabil, eficient economic și cu întrebuințări multiple. SpaceX dezvoltă totodată propriul costum spațial în cadrul programului Polaris, precum și modulul de aterizare lunară cu echipaj în cadrul programului Artemis al NASA. Compania nu este cotată la bursă, însă se preconizează lansarea unei oferte publice inițiale (IPO) în cursul anului 2026. Un cotidian de specialitate din industria spațială a estimat veniturile SpaceX la peste 10 miliarde de dolari în 2024, iar o ofertă din 2025 pentru achiziționarea de acțiuni interne a evaluat compania la 800 de miliarde de dolari, conferindu-i titlul de cea mai valoroasă companie privată din lume. Istoric 2001–2004: Fondare În prima parte a anului 2001, Elon Musk l-a întâlnit pe Robert Zubrin și a donat US$100,000 organizației sale Mars Society, alăturându-se pentru scurtă vreme consiliului său de administrație. A susținut o comunicare plenară la cel de-al patrulea congres al organizației, unde a anunțat Mars Oasis, un proiect care își propunea să amplaseze o seră pe Marte și să cultive plante acolo. Musk a încercat inițial să procure un vehicul de lansare Dnepr pentru proiect, prin intermediul unor contacte rusești furnizate de Jim Cantrell. Musk s-a întors cu echipa sa la Moscova, de această dată însoțit de Michael Griffin, care avea să devină ulterior cel de-al 11-lea administrator al NASA, însă a constatat că interlocutorii ruși deveniseră tot mai puțin receptivi. În zborul de întoarcere, Musk a afirmat că ar putea înființa o companie capabilă să construiască rachetele la prețuri accesibile de care proiectul avea nevoie. Prin aplicarea principiului integrării verticale, utilizarea pe cât posibil a unor componente comerciale standardizate disponibile pe piață și adoptarea abordării modulare specifice ingineriei software moderne, Musk era convins că SpaceX ar putea reduce considerabil costurile de lansare. La începutul anului 2002, Elon Musk a început recrutarea de personal pentru compania sa, care urma să fie denumită SpaceX. Musk a contactat cinci persoane pentru pozițiile inițiale din cadrul companiei aflate la început de drum, printre care Griffin — care a refuzat funcția de inginer-șef —, Jim Cantrell și John Garvey (Cantrell și Garvey aveau să fondeze ulterior compania Vector Launch), inginerul de rachete Tom Mueller și Chris Thompson. SpaceX și-a stabilit inițial sediul într-un depozit din El Segundo, California. Primii angajați ai SpaceX, precum Tom Mueller (director tehnic), Gwynne Shotwell (director executiv operațional) și Chris Thompson (vicepreședinte pentru operațiuni), proveneau din corporațiile vecine TRW și Boeing. Până în noiembrie 2005, compania număra 160 de angajați. Musk a intervievat și aprobat personal toți angajații din perioada de început a SpaceX. Musk a declarat că unul dintre obiectivele sale cu SpaceX este reducerea costurilor și sporirea fiabilității accesului în spațiu, cu un factor de zece față de nivelul existent. 2005–2009: Falcon 1 și primele lansări orbitale SpaceX și-a dezvoltat primul lansator orbital, Falcon 1, din fonduri proprii. Falcon 1 era un lansator ușor nereutilizabil, cu două trepte până pe orbită. Costul total de dezvoltare al rachetei Falcon 1 s-a situat între aproximativ US$90 milioane și US$100 milioane. Seria de rachete Falcon a fost denumită după nava spațială fictivă Millennium Falcon din Star Wars. În 2004, SpaceX a contestat la Government Accountability Office (GAO) o decizie a NASA, nemulțumită de un contract atribuit fără licitație companiei Kistler Aerospace. Înainte ca GAO să poată răspunde, NASA a retras contractul și a înființat programul COTS. În 2005, SpaceX a anunțat planuri de a dezvolta, până la sfârșitul deceniului, un program spațial comercial calificat pentru zboruri cu echipaj uman — program care avea să devină ulterior nava spațială Dragon. În 2006, compania a fost selectată de NASA, care i-a alocat US$396 milioane pentru contracte de demonstrare a aprovizionării cu echipaj și marfă a Stației Spațiale Internaționale (ISS), în cadrul programului COTS. Primele două lansări Falcon 1 au fost achiziționate de Departamentul Apărării al Statelor Unite în cadrul Proiectului Falcon al DARPA, care evalua noi lansatoare americane potrivite pentru transportul rachetelor hipersonice din cadrul programului Prompt Global Strike. Primele trei lansări ale rachetei, între 2006 și 2008, s-au soldat toate cu eșecuri care aproape au dus compania la faliment. Eșuase și finanțarea destinată Tesla Motors, astfel încât Tesla, SolarCity și Musk însuși s-au aflat, în același timp, cu toții în pragul falimentului. Potrivit relatărilor, stresul îl făcea pe Musk „să se trezească din coșmaruri, țipând și cuprins de dureri fizice”. Situația financiară a început să se redreseze odată cu prima lansare reușită, obținută la a patra încercare, pe 28 septembrie 2008. Musk a împărțit ultimele US$30 milioane care îi mai rămăseseră între SpaceX și Tesla, iar în decembrie NASA a atribuit SpaceX primul contract de servicii comerciale de reaprovizionare (CRS), în valoare de US$1,6 miliarde, salvând astfel compania din punct de vedere financiar. Datorită acestor factori și activităților comerciale pe care le-au făcut posibile, Falcon 1 a fost retrasă din uz la scurt timp după cea de-a doua lansare reușită — și a cincea în total —, în iulie 2009. Acest lucru i-a permis companiei SpaceX să își concentreze resursele asupra dezvoltării unei rachete orbitale mai mari, Falcon 9. Tot atunci, Gwynne Shotwell a fost promovată în funcția de președintă a companiei, ca recunoaștere a rolului avut în negocierea cu succes a contractului CRS cu administratorul asociat al NASA, Bill Gerstenmaier. 2010–2012: Falcon 9, Dragon și contractele cu NASA Inițial, SpaceX intenționa ca, după lansatorul său ușor Falcon 1, să dezvolte un lansator de capacitate intermediară, Falcon 5. În schimb, în 2005 compania a decis să treacă direct la dezvoltarea rachetei Falcon 9, un lansator de capacitate superioară reutilizabil. Dezvoltarea rachetei Falcon 9 a fost accelerată de NASA, care s-a angajat să achiziționeze mai multe zboruri comerciale cu condiția demonstrării anumitor capacități. Totul a pornit de la o finanțare inițială acordată în 2006 prin programul Commercial Orbital Transportation Services (COTS). Valoarea totală a contractului s-a ridicat la US$278 milioane și era destinată finanțării dezvoltării navei spațiale Dragon și a rachetei Falcon 9, precum și lansărilor demonstrative ale ansamblului Falcon 9–Dragon. În cadrul acestui contract, Falcon 9 a efectuat primul său zbor în iunie 2010, transportând unitatea de calificare a navei Dragon, o machetă a navei spațiale Dragon. Prima navă spațială Dragon operațională a fost lansată în decembrie 2010, în cadrul misiunii COTS Demo Flight 1 — al doilea zbor al rachetei Falcon 9 —, și a revenit în siguranță pe Pământ după două orbite, îndeplinindu-și toate obiectivele misiunii. Până în decembrie 2010, linia de producție a SpaceX fabrica câte o rachetă Falcon 9 și o navă Dragon la fiecare trei luni. În aprilie 2011, în cadrul celei de-a doua runde a programului Commercial Crew Development (CCDev), NASA a acordat companiei SpaceX un contract de US$75 milioane pentru dezvoltarea unui sistem de salvare la lansare integrat pentru Dragon, în vederea calificării acesteia pentru zboruri cu echipaj uman, ca vehicul de transport al echipajelor către ISS. În august 2012, NASA a atribuit SpaceX un Space Act Agreement (SAA) cu preț fix, pentru elaborarea unui proiect detaliat al sistemului de transport al echipajelor. La începutul anului 2012, aproximativ două treimi din acțiunile SpaceX îi aparțineau lui Musk, iar cele șaptezeci de milioane de acțiuni ale sale erau estimate la acel moment la US$875 milioane pe piețele private, ceea ce situa valoarea companiei la US$1,3 miliarde. În mai 2012, odată cu lansarea Dragon C2+, Dragon a devenit prima navă spațială comercială care a transportat marfă la Stația Spațială Internațională. După acest zbor, evaluarea companiei pe piața de capital privat aproape s-a dublat, atingând US$2,4 miliarde, adică US$20 pe acțiune. Până la acel moment, SpaceX funcționase, de-a lungul primului său deceniu de activitate, cu o finanțare totală de aproximativ US$1 miliard. Din această sumă, capitalul privat a contribuit cu aproximativ US$200 milioane, dintre care în jur de US$100 milioane de la Musk și alte aproximativ US$100 milioane de la ceilalți investitori. Programul activ de testare a reutilizării derulat de SpaceX a început la sfârșitul anului 2012, prin testarea componentelor de joasă altitudine și viteză redusă ale tehnologiei de aterizare. Prototipurile Falcon 9 au efectuat decolări și aterizări verticale (VTOL). Testele la viteză și altitudine ridicate ale tehnologiei de revenire atmosferică a propulsorului au început la sfârșitul anului 2013. 2013–2015: Lansări comerciale și creștere rapidă SpaceX a efectuat prima sa misiune comercială pentru un client privat în 2013. În 2014, SpaceX a câștigat nouă dintre cele 20 de contracte atribuite prin licitație deschisă la nivel mondial. În același an, Arianespace a solicitat guvernelor europene subvenții suplimentare, pentru a face față concurenței SpaceX. Tot din 2014, capacitățile și prețurile SpaceX au început să influențeze și piața lansării sarcinilor utile militare americane, dominată timp de aproape un deceniu de marele furnizor american de servicii de lansare United Launch Alliance (ULA). Monopolul făcuse posibil ca, în timp, costurile de lansare practicate de furnizorul american să urce la peste US$400 milioane. În septembrie 2014, directorul pentru zboruri spațiale comerciale al NASA, Kevin Crigler, a atribuit SpaceX contractul Commercial Crew Transportation Capability (CCtCap), pentru finalizarea dezvoltării sistemului de transport al echipajelor. Contractul prevedea mai multe jaloane tehnice și de certificare, un zbor de test fără echipaj, un zbor de test cu echipaj și șase misiuni operaționale după certificare. În ianuarie 2015, SpaceX a atras o finanțare de US$1 miliard de la Google și Fidelity Investments, în schimbul a 8,33% din companie, evaluând astfel SpaceX la aproximativ US$12 miliarde. În aceeași lună, compania a anunțat dezvoltarea unei noi constelații de sateliți, denumită Starlink, menită să ofere servicii globale de internet în bandă largă prin intermediul a 4.000 de sateliți. Falcon 9 a suferit primul său eșec major la sfârșitul lunii iunie 2015, când cea de-a șaptea misiune de reaprovizionare a ISS, CRS-7, a explodat la două minute după lansare. Cauza a fost identificată în cedarea unui tirant de oțel, lung de circa 60 cm, care susținea un recipient sub presiune cu heliu și care s-a desprins sub efectul forței de accelerație. S-a produs astfel o breșă prin care heliul aflat la presiune ridicată a pătruns în rezervorul de propergol de joasă presiune, provocând eșecul. 2015–2017: Etape importante în reutilizare SpaceX a reușit pentru prima dată aterizarea și recuperarea unei prime trepte în decembrie 2015, în cadrul misiunii Falcon 9 zborul 20. În aprilie 2016, compania a realizat prima aterizare reușită pe o navă-dronă autonomă de tip spațioport (ASDS), Of Course I Still Love You, în Oceanul Atlantic. Până în octombrie 2016, în urma aterizărilor reușite, SpaceX anunțase că le oferă clienților o reducere de preț de 10% dacă aleg să își lanseze sarcina utilă pe o primă treaptă Falcon 9 reutilizată. Un al doilea eșec major s-a produs la începutul lunii septembrie 2016, când o rachetă Falcon 9 a explodat în timpul unei operațiuni de alimentare cu propergol, premergătoare unui test de ardere statică standard dinaintea lansării. Sarcina utilă — satelitul de comunicații AMOS-6, evaluat la US$200 milioane — a fost distrusă. Explozia a fost provocată de oxigenul lichid folosit drept propergol, care s-a răcit într-atât încât s-a solidificat și s-a aprins în contact cu recipientele de heliu din material compozit pe bază de carbon. Deși nu a fost considerat un zbor eșuat, incidentul a determinat compania să își întrerupă lansările timp de patru luni, până la stabilirea cauzelor. SpaceX a reluat zborurile în ianuarie 2017. În martie 2017, SpaceX a lansat o rachetă Falcon 9 recuperată anterior, pentru satelitul SES-10. A fost prima dată când o rachetă orbitală purtătoare de sarcină utilă ajungea din nou în spațiu. Prima treaptă a fost recuperată din nou, marcând totodată prima aterizare a unei rachete de clasă orbitală reutilizate. 2017–2018: Lider mondial al lansărilor comerciale În iulie 2017, compania a atras o finanțare de US$350 milioane, care i-a ridicat valoarea la US$21 miliarde. În 2017, SpaceX a atins o cotă de 45% din piața mondială a contractelor de lansare comercială atribuite. Până în martie 2018, SpaceX avea în portofoliu peste 100 de lansări, reprezentând venituri contractuale de aproximativ US$12 miliarde. Printre clienți se numărau atât companii comerciale, cât și entități guvernamentale (NASA/DOD). Astfel, SpaceX a devenit principalul furnizor mondial de servicii de lansare comercială, raportat la numărul de lansări contractate. În 2017, SpaceX a înființat o filială, The Boring Company, și a demarat lucrările la un scurt tunel de test, pe un teren adiacent sediului și fabricii SpaceX, cu un număr restrâns de angajați ai companiei. Tunelul a fost finalizat în mai 2018 și deschis publicului în decembrie 2018. În cursul anului 2018, The Boring Company a fost desprinsă într-o entitate juridică de sine stătătoare: 6% din capital a revenit companiei SpaceX, mai puțin de 10% angajaților din perioada de început, iar restul lui Elon Musk. 2019–2025: Starship, primele lansări cu echipaj uman și Starlink În 2019, SpaceX a atras capital în valoare de US$1,33 miliarde pe parcursul a trei runde de finanțare. Până în mai 2019, valoarea SpaceX urcase la US$33,3 miliarde și ajunsese la US$36 miliarde în martie 2020. La 19 august 2020, în urma unei runde de finanțare de US$1,9 miliarde — una dintre cele mai mari mobilizări de capital realizate vreodată de o companie privată printr-o singură rundă —, valoarea SpaceX a crescut la US$46 miliarde. În februarie 2021, SpaceX a mai atras US$1,61 miliarde într-o rundă de capital propriu, de la 99 de investitori, la o valoare de aproximativ US$420 pe acțiune, ceea ce a ridicat valoarea companiei la aproximativ US$74 miliarde. Până în 2021, SpaceX atrăsese peste US$6 miliarde prin finanțare cu capital propriu. Cea mai mare parte a sumelor atrase începând cu 2019 a fost folosită pentru desfășurarea operațională a constelației de sateliți Starlink, precum și pentru dezvoltarea și fabricarea lansatorului Starship. Până în octombrie 2021, valoarea SpaceX urcase la US$100,3 miliarde. La 16 aprilie 2021, Starship HLS a câștigat un contract care urma să îi confere un rol esențial în programul Artemis de zboruri spațiale cu echipaj uman al NASA. Tot până în 2021, SpaceX încheiase acorduri cu Google Cloud Platform și Microsoft Azure pentru furnizarea serviciilor terestre de calcul și de rețea necesare Starlink. O nouă rundă de finanțare, în 2022, a evaluat SpaceX la US$127 miliarde. În iulie 2021, SpaceX a prezentat o nouă navă-dronă, denumită A Shortfall of Gravitas, pe care a aterizat pentru prima dată un propulsor — provenit de la misiunea CRS-23 — la 29 august 2021. În primele 130 de zile ale anului 2022, SpaceX efectuase 18 lansări de rachete și două amerizări cu astronauți la bord. La 13 decembrie 2021, directorul executiv al companiei, Elon Musk, a anunțat că aceasta demarează un program de eliminare a dioxidului de carbon, menit să transforme carbonul captat în combustibil pentru rachete, după ce, în luna februarie precedentă, donase US$100 milioane către X Prize Foundation pentru a constitui premiile în bani destinate câștigătorilor unui concurs de dezvoltare a celei mai bune tehnologii de captare a carbonului. În august 2022, agenția Reuters a relatat că Agenția Spațială Europeană (ESA) inițiase discuții preliminare cu SpaceX, care ar fi putut duce la utilizarea temporară a lansatoarelor companiei, în condițiile în care Rusia blocase accesul la rachetele Soiuz în contextul invaziei ruse a Ucrainei. De la acea invazie și pe tot parcursul războiului mai amplu dintre Rusia și Ucraina, Starlink a fost utilizat pe scară largă. În 2022, racheta Falcon 9 a SpaceX a devenit și deținătoarea recordului mondial pentru cele mai multe lansări ale unui singur tip de vehicul într-un singur an.Format:Primary source inline În cursul anului 2022, SpaceX a lansat o rachetă aproximativ o dată la șase zile, totalizând 61 de lansări. Cu o singură excepție (un Falcon Heavy în noiembrie), toate au fost efectuate cu rachete Falcon 9. În septembrie 2023, SpaceX a anunțat că va renunța la transmiterea în direct, pe YouTube, a unora dintre misiunile sale, actuale și viitoare, urmând să le difuzeze live pe X. În noiembrie 2023, SpaceX a anunțat că își va achiziționa furnizorul de parașute Pioneer Aerospace, aflat în faliment, pentru US$2,2 milioane. La 16 iulie 2024, Elon Musk a anunțat pe X că SpaceX își va muta sediul din Hawthorne, California, la SpaceX Starbase, în Brownsville, Texas. Musk a invocat drept motiv legea californiană AB1955, adoptată recent, „și numeroasele altele care au precedat-o, atacând deopotrivă familiile și companiile”. Această nouă lege interzice districtelor școlare din California să le impună profesorilor să informeze părinții cu privire la schimbările legate de orientarea sexuală și de identitatea de gen ale unui elev. Potrivit documentelor depuse la Secretarul de Stat al Californiei, sediul s-a mutat oficial la Brownsville, Texas în august 2024. Mutarea sediului SpaceX a fost privită, cel puțin pe termen scurt, ca fiind în mare parte simbolică. Unitatea din Hawthorne continuă să susțină lansatoarele Falcon ale companiei, produsul de bază al SpaceX în 2024. Misiunea Polaris Dawn a SpaceX, din 2024, a inclus prima activitate extravehiculară privată din istorie, marcând o etapă importantă în explorarea spațială comercială. În 2025, ProPublica a relatat că investitori chinezi plasau fonduri în SpaceX prin intermediul unor entități offshore, precum cele din Insulele Cayman. Experții au apreciat că acest lucru ar putea ridica probleme de securitate națională în raport cu autoritățile de reglementare. Ulterior, în cursul aceluiași an, ProPublica a relatat că participația chineză la capitalul SpaceX se extindea, probabil, până la investiții directe, invocând declarația dată în instanță de investitorul Iqbaljit Kahlon. Până în iulie 2025, în cadrul unei emisiuni de acțiuni în valoare de 5 miliarde de dolari, SpaceX a convenit să investească 2 miliarde de dolari în SpaceXAI. În decembrie 2025, Elon Musk a confirmat oferta publică inițială a SpaceX, preconizată să aibă loc la mijlocul anului 2026, după ce respinsese anterior ideea listării companiei la bursă. În ianuarie 2026, au fost desemnate patru bănci care să coordoneze oferta. Potrivit analiștilor, aceasta ar putea fi cea mai mare ofertă publică inițială din istorie, cu o evaluare potențială de peste 1.000 de miliarde de dolari. Reuters a analizat documentele depuse de SpaceX și a constatat că structura acționariatului l-ar împiedica, în practică, pe oricine altcineva în afară de Elon Musk să îl demită din funcțiile de director executiv și de președinte al consiliului de administrație; cu privire la aceasta, Lucian Bebchuk, profesor la Harvard Law School, a afirmat că situația „nu este una obișnuită” și că, de regulă, „demiterea directorului executiv este o decizie a consiliului de administrație”. Starship În ianuarie 2019, SpaceX a anunțat că va concedia 10% din personalul său pentru a contribui la finanțarea proiectelor Starship și Starlink. Vehiculul Starship are rolul de a permite transportul la scară largă de oameni și marfă către Lună, Marte și mai departe. Starship este cea mai mare și mai puternică rachetă lansată vreodată, cu o capacitate de sarcină utilă proiectată de peste 100 de tone. Construcția primelor prototipuri și testele pentru Starship au început la începutul anului 2019, în Florida și Texas. Mai târziu în același an, întreaga activitate de construcție și de testare a Starship a fost mutată la noul complex de lansare SpaceX din sudul Texasului. La 20 aprilie 2023, primul zbor de test orbital al Starship s-a încheiat cu o explozie în aer, deasupra Golfului Mexic, înainte de separarea propulsorului. După lansare, mai multe motoare ale propulsorului au cedat treptat, astfel încât vehiculul a atins max q mai târziu decât fusese prevăzut. „Max q” este punctul teoretic de solicitare mecanică maximă din timpul secvenței de lansare a unui vehicul spațial; în cazul unei rachete care trebuie autodistrusă în timpul ascensiunii, max q corespunde momentului autodistrugerii. În cele din urmă, vehiculul și-a pierdut controlul și s-a rotit haotic până la activarea sistemului automat de terminare a zborului, care a distrus intenționat racheta. Elon Musk, SpaceX și alte persoane familiarizate cu industria spațială au considerat acest zbor de test un succes. Musk a declarat la acel moment că vor fi necesare „șase–opt săptămâni” pentru pregătirea infrastructurii în vederea unei noi lansări. În octombrie 2023, un director de rang înalt al SpaceX a afirmat că firma era pregătită să lanseze următorul zbor de test încă din septembrie. Acesta a acuzat autoritățile de reglementare că împiedică progresul proiectului, adăugând că întârzierea ar putea face ca astronauții chinezi să revină pe Lună înaintea celor americani. La 18 noiembrie 2023, SpaceX a lansat Starship în cadrul celui de-al doilea zbor de test al său, ambele vehicule zburând câteva minute înainte de a exploda separat. La începutul lunii martie 2024, SpaceX a anunțat că vizează data de 14 martie ca dată provizorie de lansare pentru următorul zbor de test al configurației Starship, fără echipaj, sub rezerva eliberării unei „licențe de lansare” de către FAA. Licența a fost acordată la 13 martie 2024. La 14 martie 2024, la ora 13:25 UTC, Starship a fost lansată pentru a treia oară și, pentru prima dată, și-a atins traiectoria suborbitală planificată. Zborul s-a încheiat cu o defecțiune a propulsorului cu puțin timp înainte de aterizare și cu pierderea navei în timpul revenirii în atmosferă, deasupra Oceanului Indian. La 4 iunie 2024, SpaceX a primit licența de lansare pentru cel de-al patrulea zbor de test al Starship. Acordarea licenței a fost remarcabilă întrucât, pentru prima dată, FAA a inclus o clauză care îi permitea companiei SpaceX să efectueze zboruri de test ulterioare fără o anchetă privind incidentele, cu condiția ca acestea să respecte un profil de lansare similar și să folosească echipamente cu aceleași specificații. Prevederea ar putea contribui la accelerarea calendarului de dezvoltare. La 12 octombrie 2024, SpaceX a primit aprobarea FAA pentru cel de-al cincilea zbor de test al Starship. A fost primul zbor fără cedări de motoare și prima prindere reușită cu ajutorul turnului de lansare. SpaceX a lansat Starship în cadrul celui de-al șaselea zbor de test la 19 noiembrie 2024. Propulsorul a renunțat la tentativa de prindere, în timp ce nava a efectuat o reaprindere a motoarelor în spațiu. La 16 ianuarie 2025, SpaceX a lansat Starship în cadrul celui de-al șaptelea zbor de test, cu prima navă din generația Block 2, Ship 33 (înaltă de 123 de metri, respectiv 403 ft). Testul a transportat și o sarcină utilă demonstrativă, un simulator Starlink V3, și a fost lansat la ora 22:37 UTC. El s-a soldat cu cea de-a doua prindere a propulsorului Super Heavy, B14, însă, după 8 minute, SpaceX a pierdut contactul cu „Ship” — treapta superioară a Starship —, ceea ce a dus la pierderea navei în timpul ascensiunii. Potrivit relatărilor, nava a explodat la aproximativ 8,5 minute după lansare, deasupra Oceanului Atlantic, în apropierea Insulelor Turks și Caicos. La 18 ianuarie, FAA a dispus o anchetă privind incidentul. La 7 martie 2025, SpaceX a lansat o nouă rachetă Starship, de această dată din Texas. Contactul a fost pierdut la câteva minute după începutul zborului de test, iar nava a căzut rotindu-se și s-a dezintegrat, resturile fiind văzute pe cerul Floridei. Potrivit anchetei preliminare, cel de-al șaptelea zbor de test al Starship a fost perturbat de o scurgere de oxigen, de scântei și de incendii prelungite în secțiunea sa posterioară, ceea ce a dus la oprirea motoarelor rachetei și la activarea sistemului de autodistrugere al navei. La 18 iunie 2025, o rachetă SpaceX Starship a explodat în timpul unui test de ardere statică la complexul Starbase al companiei din Texas, în urma a ceea ce firma a descris drept o „anomalie majoră”. Judecătorul Eddie Treviño Jr. din comitatul Cameron a contactat 10 instituții federale și statale pentru a se interesa de rolul acestora în anchetele privind explozia, însă fiecare a refuzat să investigheze, ceea ce a generat preocupări de ordin reglementar. Helen Ramirez, administratorul orașului Brownsville, a afirmat că serviciul de pompieri local era insuficient dotat pentru a face față incendiilor provocate de explozii de rachete. La scurt timp după explozie, mai mulți angajați ai SpaceX au depus documente la Secretarul de Stat al Texasului pentru înființarea Serviciului de Pompieri Voluntari Starbase, menit să intervină la solicitări în limitele orașului, fără a include amplasamentul de testare. În timpul curățării amplasamentului, prăbușirea unei macarale, legată de încălcări ale normelor de securitate a muncii, a determinat Occupational Safety and Health Administration să amendeze SpaceX cu aproximativ 116.000 de dolari. Lansări cu echipaj uman O etapă importantă a fost atinsă în mai 2020, când SpaceX a lansat cu succes pe orbită doi astronauți NASA (Doug Hurley și Bob Behnken) la bordul unei nave spațiale Crew Dragon, în cadrul misiunii Crew Dragon Demo-2. Compania a devenit astfel prima entitate privată care trimitea astronauți la Stația Spațială Internațională, marcând totodată prima lansare orbitală cu echipaj uman de pe teritoriul american în ultimii 9 ani. Misiunea a fost lansată de la Complexul de lansare 39A de la Kennedy Space Center (LC-39A), în Florida. Starlink În mai 2019, SpaceX a lansat primul lot mare, de 60 de sateliți Starlink, dând startul desfășurării a ceea ce avea să devină, în anul următor, cea mai mare constelație de sateliți comerciali din lume. În 2022, cele mai multe lansări SpaceX s-au concentrat pe Starlink, un serviciu de internet destinat consumatorilor, care trimite pe orbită loturi de sateliți emițători de internet și care numără în prezent peste 6.000 de sateliți pe orbită. La 16 iulie 2021, SpaceX a încheiat un acord pentru achiziția companiei Swarm Technologies — o firmă privată care construia o constelație de sateliți pe orbita terestră joasă, destinată comunicării cu dispozitive din Internetul lucrurilor (IoT) —, în valoare de US$524 milioane. În decembrie 2022, Comisia Federală pentru Comunicații (FCC) a Statelor Unite a aprobat lansarea a până la 7.500 de sateliți de nouă generație ai SpaceX în cadrul rețelei sale de internet Starlink. În septembrie 2025, SpaceX a anunțat că va cumpăra drepturile de utilizare a unei părți din spectrul de frecvențe al EchoStar, în cadrul unei tranzacții în numerar și acțiuni în valoare de 17 miliarde de dolari. Compania a precizat că va folosi acest spectru ca bază pentru serviciul Starlink de conectare directă cu telefonul (direct-to-cell), la nivel mondial. 2026–prezent La 2 februarie 2026, SpaceX a anunțat achiziția companiei xAI, o firmă de inteligență artificială fondată tot de Musk, în cadrul unei tranzacții integral în acțiuni, prin care xAI a devenit filială deținută integral de SpaceX. Achiziția îmbină capabilitățile SpaceX în domeniul rachetelor și al sateliților cu tehnologia de inteligență artificială a xAI. SpaceX a precizat că obiectivul este dezvoltarea unor centre de date pentru inteligență artificială amplasate în spațiu, menite să depășească limitările de alimentare cu energie și de răcire ale instalațiilor terestre. Planul prevede plasarea pe orbită a unui număr mare de sateliți care să asigure capacitate de calcul pentru inteligența artificială, precum și explorarea unor operațiuni pe termen lung pe Lună și pe Marte. Tranzacția a evaluat SpaceX la 1.000 de miliarde de dolari și xAI la 250 de miliarde de dolari, însumând 1.250 de miliarde de dolari, fiind cea mai valoroasă achiziție de companii din istorie. În martie, SpaceX a anunțat proiectul Terafab, o inițiativă comună cu Tesla și xAI pentru realizarea unui amplu complex de fabricare de semiconductoare, axat pe construirea unei „mega-fabrici” integrate vertical, proiectate să producă o capacitate de calcul pentru inteligență artificială de peste un terawatt (o mie de miliarde de wați) pe an și să cuprindă cipuri logice avansate, module de memorie și tehnologii de încapsulare. Într-o primă etapă, vor construi o fabrică de semiconductoare mult mai mică, destinată iterării rapide, cu toate funcțiile sub același acoperiș, pe terenul existent Giga Texas, în apropiere de Austin, Texas. Luna următoare, The New York Times a relatat că SpaceX a convenit să achiziționeze Cursor, un startup de dezvoltare de software asistată de inteligență artificială, pentru US$60 de miliarde. La 15 mai, compania a primit aprobarea FAA pentru capsula sa de livrare de pe orbită pe Pământ, Starfall. La 20 mai 2026, SpaceX a depus documentația pentru o ofertă publică inițială. Compania intenționează să se listeze la bursa Nasdaq sub simbolul bursier SPCX. La începutul lunii iunie, s-a relatat că firma intenționa să atragă 75 de miliarde de dolari prin această ofertă, ceea ce ar evalua compania la 1.750 de miliarde de dolari. La 22 mai, SpaceX a lansat cu succes cel de-al doisprezecelea zbor de test al Starship. A fost primul zbor al vehiculului V3, care încorporează motoare Raptor 3. În timpul lansării, unul dintre cele 33 de motoare Raptor 3 ale primei trepte Super Heavy s-a oprit prematur, la fel ca unul dintre cele 6 motoare ale treptei superioare Starship; în pofida acestor opriri, vehiculul și-a atins totuși traiectoria suborbitală planificată. Sinteza realizărilor Echipamente Lansatoare SpaceX a dezvoltat trei lansatoare. Lansatorul ușor Falcon 1 a fost primul dintre ele și a fost retras din uz în 2009. Lansatorul mediu Falcon 9 și lansatorul greu Falcon Heavy sunt ambele operaționale. Falcon 1 era o rachetă de mici dimensiuni, capabilă să plaseze câteva sute de kilograme pe orbita terestră joasă. A fost lansată de cinci ori între 2006 și 2009, dintre care două lansări reușite. Falcon 1 a fost prima rachetă cu finanțare privată și combustibil lichid care a ajuns pe orbită. Falcon 9 este un lansator mediu capabil să plaseze pe orbită până la 22.800 de kilograme (50.265 lb), concurând cu rachetele Delta IV și Atlas V, precum și cu alți furnizori de servicii de lansare din întreaga lume. Prima sa treaptă are nouă motoare Merlin. Racheta Falcon 9 v1.0 a ajuns cu succes pe orbită de la prima încercare, la 4 iunie 2010. Al treilea său zbor, COTS Demo Flight 2, lansat la 22 mai 2012, a dus pe orbită prima navă spațială comercială care a ajuns și a andocat la Stația Spațială Internațională (ISS). Vehiculul a fost îmbunătățit succesiv la versiunile Falcon 9 v1.1 (2013), Falcon 9 Full Thrust (2015) și, în cele din urmă, Falcon 9 Block 5 (2018). Prima treaptă a Falcon 9 este proiectată să aterizeze prin retropropulsie, să fie recuperată și să zboare din nou. Falcon Heavy este un lansator greu capabil să plaseze până la 63.800 kg (140.700 lb) pe orbita terestră joasă (LEO) sau 26.700 kg (58.900 lb) pe orbită de transfer geosincronă (GTO). Acesta folosește trei corpuri de primă treaptă Falcon 9 ușor modificate, cu un total de 27 de motoare Merlin 1D. Falcon Heavy și-a efectuat cu succes misiunea inaugurală la 6 februarie 2018, lansând pe orbită heliocentrică automobilul personal Tesla Roadster al lui Musk. Atât Falcon 9, cât și Falcon Heavy sunt certificate pentru a efectua lansări în cadrul programului National Security Space Launch (NSSL). Începând cu Format:Falcon rocket statistics, Falcon 9 și Falcon Heavy au fost lansate de Format:Falcon rocket statistics ori, înregistrând Format:Falcon rocket statistics misiuni complet reușite, o reușită parțială și un eșec în zbor. În plus, în 2016, o rachetă Falcon 9 a suferit un eșec înainte de zbor, premergător unui test de ardere statică. SpaceX dezvoltă un sistem de lansare super-greu complet reutilizabil, cunoscut sub numele de Starship. Acesta este alcătuit dintr-o primă treaptă reutilizabilă, numită Super Heavy, și din vehiculul spațial reutilizabil care constituie treapta a doua, Starship. Începând cu 2017, sistemul era menit să înlocuiască, până la începutul anilor 2020, echipamentele de lansare existente ale companiei. Motoare-rachetă De la înființarea SpaceX în 2002, compania a dezvoltat mai multe motoare-rachetă — Merlin, Kestrel și Raptor — destinate utilizării în lansatoare, Draco pentru sistemul de control al orientării al navelor spațiale din seria Dragon, și SuperDraco pentru capacitatea de salvare a navei Crew Dragon. Merlin este o familie de motoare-rachetă care folosește drept propergoli oxigen lichid (LOX) și RP-1. A fost folosit pentru prima dată la propulsia primei trepte a Falcon 1, iar în prezent este utilizat la ambele trepte ale vehiculelor Falcon 9 și Falcon Heavy. Kestrel folosește aceiași propergoli și a fost utilizat drept motor principal al celei de-a doua trepte a rachetei Falcon 1. Draco și SuperDraco sunt motoare-rachetă cu propergol lichid hipergolic. Motoarele Draco sunt folosite la sistemul de control al orientării al navelor spațiale Dragon și Dragon 2. Motorul SuperDraco este mai puternic, opt astfel de motoare asigurând capacitatea de salvare la lansare a navelor spațiale Dragon 2 cu echipaj uman, într-un scenariu de avarie. Raptor este o nouă familie de motoare cu ciclu de ardere în trepte cu flux integral, alimentate cu oxigen lichid și metan lichid, destinate propulsiei primei și celei de-a doua trepte ale sistemului de lansare Starship, aflat în dezvoltare. Versiunile de dezvoltare au fost supuse unor teste de aprindere la sfârșitul anului 2016, iar motorul a zburat pentru prima dată în 2019, propulsând vehiculul Starhopper până la o altitudine de 20 m (66 ft). Nava spațială Dragon SpaceX a dezvoltat nava spațială Dragon pentru transportul de marfă și echipaj către Stația Spațială Internațională (ISS). Nava spațială Dragon 1, din prima generație, a fost folosită exclusiv pentru operațiuni de transport de marfă. A fost dezvoltată cu sprijinul financiar al NASA, în cadrul programului Commercial Orbital Transportation Services (COTS). După un zbor demonstrativ COTS reușit, în 2010, SpaceX a fost aleasă pentru a primi un contract de Commercial Resupply Services (CRS). Nava spațială Dragon 2, din a doua generație și aflată în prezent în exploatare, a efectuat primul său zbor către ISS, fără echipaj, la începutul anului 2019, urmat de un zbor cu echipaj în 2020. A fost dezvoltată cu sprijinul financiar al NASA, în cadrul programului Commercial Crew. Varianta de transport de marfă a Dragon 2 a zburat pentru prima dată în decembrie 2020, într-o misiune de reaprovizionare a ISS, în cadrul contractului CRS încheiat cu NASA. În martie 2020, SpaceX a prezentat Dragon XL, concepută ca navă de reaprovizionare pentru stația spațială Lunar Gateway, planificată de NASA, în cadrul unui contract Gateway Logistics Services (GLS). Dragon XL urmează să fie lansată cu racheta Falcon Heavy și poate transporta peste 5.000 kg (11.000 lb) către stația Gateway, unde va rămâne andocată pe perioade de șase până la douăsprezece luni. SpaceX a proiectat un costum spațial destinat purtării în interiorul navei Dragon, pentru protecție în cazul unei eventuale depresurizări. La 4 mai 2024, SpaceX a prezentat un al doilea costum spațial, conceput pentru activitate extravehiculară și destinat unei ieșiri în spațiu în cadrul misiunii Polaris Dawn. Nave-dronă autonome de tip spațioport SpaceX recuperează în mod curent prima treaptă a rachetelor Falcon 9 și Falcon Heavy după lansările orbitale. Racheta aterizează la un punct de aterizare prestabilit, folosindu-se exclusiv de sistemele proprii de propulsie. Atunci când rezervele de propergol nu permit revenirea la locul de lansare (RTLS), rachetele aterizează pe o platformă plutitoare aflată în ocean, denumită navă-dronă autonomă de tip spațioport (ASDS). SpaceX intenționa, de asemenea, să introducă platforme de lansare plutitoare — platforme petroliere modificate — care să ofere o opțiune de lansare pe mare pentru lansatorul său Starship. În februarie 2023, SpaceX vânduse deja platformele petroliere, însă nu exclusese utilizarea unor platforme maritime în viitor. Starlink Starlink este o constelație de sateliți de internet aflată în dezvoltare la Starlink Services, LLC, filială deținută integral de SpaceX, alcătuită din mii de sateliți de comunicații interconectați, aflați pe orbite la circa 550 km altitudine. Obiectivul său este de a răspunde cererii mondiale ridicate și încă neacoperite de servicii de internet în bandă largă la cost redus. Dezvoltarea a început în 2015, iar primii sateliți-prototip de testare au fost lansați în cadrul misiunii SpaceX a satelitului Paz, în 2017. În mai 2019, SpaceX a lansat primul lot de 60 de sateliți la bordul unei rachete Falcon 9. Operarea inițială de testare a constelației a început la sfârșitul anului 2020, iar primele comenzi au fost preluate la începutul anului 2021. Clienților li s-au promis viteze ale serviciului de internet între 50 Mbit/s și 150 Mbit/s și o latență cuprinsă între 20 ms și 40 ms. În decembrie 2022, Starlink a depășit un milion de abonați la nivel mondial. Numărul mare de sateliți Starlink planificați a fost criticat de astronomi, din cauza preocupărilor legate de poluarea luminoasă, luminozitatea sateliților Starlink, atât în domeniul optic, cât și în cel radio, interferând cu observațiile științifice. Drept răspuns, SpaceX a adus sateliților Starlink mai multe îmbunătățiri menite să le reducă luminozitatea. Numărul mare de sateliți folosiți de Starlink creează totodată riscuri pe termen lung de coliziuni cu deșeuri spațiale. Sateliții sunt însă echipați cu motoare cu efect Hall alimentate cu kripton, care le permit să iasă de pe orbită la sfârșitul duratei de viață. De asemenea, sunt proiectați să evite autonom coliziunile, pe baza datelor de urmărire transmise de la sol. În decembrie 2022, SpaceX a anunțat Starshield, un program de integrare a unor sarcini utile aparținând unor entități militare sau guvernamentale la bordul unei platforme satelitare derivate din Starlink. Space Development Agency este un client esențial, care achiziționează sateliți pentru un sistem spațial de apărare antirachetă. În iunie 2024, SpaceX a lansat o versiune compactă a antenelor sale Starlink, „Starlink Mini”, concepută pentru utilizarea internetului prin satelit în deplasare. Oferită la prețul de US$599 într-o lansare cu acces timpuriu, era mai scumpă decât modelul de bază. Cu jumătate din dimensiunea și o treime din greutatea versiunii standard, antena Mini dispunea de un router Wi-Fi încorporat, de un consum redus de energie și de viteze de descărcare de peste 100 Mbit/s. Alte proiecte Hyperloop În iunie 2015, SpaceX a anunțat că va sponsoriza o competiție Hyperloop și că va construi, în apropierea sediului său, o pistă de testare la scară redusă, lungă de 1,6 km, destinată probelor competiției. Compania a organizat competiția în fiecare an, între 2017 și 2019. Programul de testare a anticorpilor COVID-19 În colaborare cu medici și cercetători din mediul academic, SpaceX a invitat în 2020 toți angajații să participe la crearea unui program de testare a anticorpilor COVID-19. Astfel, 4.300 de angajați s-au oferit voluntari să doneze probe de sânge, ceea ce a dus la o lucrare științifică evaluată inter pares, care îi creditează drept coautori pe opt angajați ai SpaceX și sugerează că un anumit nivel al anticorpilor COVID-19 ar putea oferi o protecție durabilă împotriva virusului. Submarinul de salvare În iulie 2018, Musk a dispus ca angajații săi să construiască un submarin de mici dimensiuni pentru a sprijini salvarea unor copii blocați într-o peșteră inundată din Thailanda. Richard Stanton, conducătorul echipei internaționale de scafandri salvatori, l-a încurajat pe Musk să faciliteze construcția vehiculului, ca soluție de rezervă în cazul agravării inundațiilor. Ulterior însă, Stanton a concluzionat că submarinul nu ar fi funcționat și a afirmat că implicarea continuă a lui Musk, deși cunoștea deficiențele acestuia, „a dăunat efortului de salvare”. Ingineri de la SpaceX și The Boring Company au construit submarinul, în opt ore, dintr-un tub de transfer al oxigenului lichid al unei rachete Falcon 9 și l-au livrat personal în Thailanda. În cele din urmă, autoritățile thailandeze au refuzat să folosească submarinul, considerând că nu era potrivit pentru misiunea de salvare. Sedii și instalații SpaceX își are sediul central la SpaceX Starbase, în apropiere de Brownsville, Texas, unde își fabrică și își lansează vehiculul Starship. Cea mai mare parte a operațiunilor companiei se desfășoară însă din biroul său din Hawthorne, California — locul unde a avut anterior sediul central —, unde construiește rachetele Falcon și navele spațiale Dragon și unde își are centrul de control al misiunilor. Compania mai operează o fabrică de sateliți Starlink la Redmond, Washington, și un centru de dezvoltare și testare a rachetelor la McGregor, Texas, și menține un birou în zona Washington, D.C., aproape de principalii clienți guvernamentali. SpaceX are două situri de lansare active în Florida, unul în California și unul la Starbase, în Texas. Hawthorne, California: fabricarea Falcon și Dragon, controlul misiunilor SpaceX operează o instalație de mari dimensiuni în Hawthorne, o suburbie a orașului Los Angeles. Clădirea cu trei etaje, construită inițial de corporația Northrop pentru fabricarea fuzelajelor de Boeing 747, găzduiește spațiile de birouri ale SpaceX, centrul de control al misiunilor și instalațiile de fabricare a rachetelor Falcon 9. Zona are una dintre cele mai mari concentrări de sedii, instalații și filiale din sectorul spațial din SUA, printre care campusurile principale de fabricare a sateliților ale Boeing/McDonnell Douglas, corporația The Aerospace, Raytheon, Jet Propulsion Laboratory al NASA, Space Systems Command al Forțelor Spațiale ale Statelor Unite de la Baza Forțelor Aeriene Los Angeles, Lockheed Martin, BAE Systems, Northrop Grumman și AECOM etc., dispunând de un bazin numeros de ingineri aerospațiali și de absolvenți recenți de inginerie. SpaceX recurge la un grad ridicat de integrare verticală în producția rachetelor și a motoarelor sale. Compania își construiește în regie proprie motoarele-rachetă, treptele rachetelor, navele spațiale, principalele sisteme de avionică și toate componentele software, la sediul său din Hawthorne, ceea ce este neobișnuit pentru industria spațială. Instalația din Hawthorne a fost sediul central al SpaceX până în august 2024. Mutarea sediului a fost privită însă, cel puțin pe termen scurt, ca fiind în mare parte simbolică, întrucât instalația va rămâne esențială pentru operațiunile companiei. Starbase, Texas: fabricarea și lansarea Starship SpaceX fabrică și lansează vehiculele de test Starship de la SpaceX Starbase, în Boca Chica, lângă Brownsville, Texas, după ce a anunțat primele planuri pentru această instalație de lansare în august 2014. Administrația Federală a Aviației (FAA) a emis autorizația în iulie 2014. SpaceX a început lucrările la noua instalație de lansare în 2014, construcția intensificându-se în a doua jumătate a anului 2015, primele lansări suborbitale de la complex având loc în 2019 și cele orbitale începând din 2023. SpaceX s-a confruntat cu o atenție sporită în privința impactului asupra mediului al complexului său Starbase. În august 2024, Comisia pentru Calitatea Mediului din Texas a sancționat SpaceX pentru încălcarea reglementărilor de mediu, prin deversarea repetată de poluanți în apele din apropierea sitului de lansare de la Boca Chica. EPA a amendat SpaceX cu aproximativ US$150,000 pentru presupusa deversare de „ape uzate industriale” și încălcarea Legii privind calitatea apei. McGregor, Texas: Centrul de dezvoltare și testare a rachetelor Centrul SpaceX de dezvoltare și testare a rachetelor din McGregor, Texas este un centru de testare a motoarelor-rachetă. Fiecare motor-rachetă și fiecare propulsor fabricat de SpaceX trebuie să treacă prin McGregor pentru testarea finală, înainte de a fi folosit în misiunile de zbor. Centrul servește totodată drept poligon de testare pentru diverse componente și motoare în cadrul procesului de cercetare și dezvoltare. Pe lângă testarea motoarelor, după amerizare și recuperare, navele spațiale Dragon fac o oprire la McGregor pentru a li se extrage combustibilii hipergolici periculoși, înainte de a-și continua drumul către Hawthorne pentru recondiționare. SpaceX numește acest centru cel mai avansat și mai activ centru de testare a motoarelor-rachetă din lume și a precizat că, din 2024, de la deschiderea sa fuseseră efectuate peste 7.000 de teste, cu șapte aprinderi de motoare într-o zi obișnuită, pe mai mult de o duzină de standuri de testare. În pofida profilului său discret în comparație cu celelalte instalații ale companiei, centrul reprezintă o componentă esențială a operațiunilor SpaceX, iar președinta și directoarea operațională a companiei, Gwynne Shotwell, își are biroul principal la McGregor. Fost amplasament al uzinei de muniție Bluebonnet în timpul celui de-al Doilea Război Mondial, situl a fost folosit ulterior de Beal Aerospace, înainte de a fi închiriat de SpaceX în 2003. De atunci, compania l-a extins considerabil, de la 256 acri (104 ha) în 2003 la 4.000 acri (1.600 ha) până în 2015. În iulie 2021, SpaceX a anunțat planuri de a construi la McGregor o a doua unitate de producție a motoarelor Raptor. Această extindere ar urma să crească semnificativ capacitatea de producție a SpaceX, ținta fiind producerea a 800–1.000 de motoare Raptor pe an. Fabricile Starlink Filiala Starlink a SpaceX își desfășoară activitatea în două unități principale: fabricarea sateliților are loc în apropiere de Seattle, Washington, iar cea a terminalelor pentru utilizatori, în apropiere de Austin, Texas. Campusul de dezvoltare și fabricare a sateliților Starlink ocupă peste 314.000 square feet (29.200 m2) în cel puțin șase clădiri din Redmond, Washington, la est de Seattle. Prima clădire a fost deschisă la începutul anului 2015, iar compania s-a extins ulterior în cinci clădiri din Redmond Ridge Corporate Center. În decembrie 2023, Starlink a deschis o fabrică de terminale pentru utilizatori la marginea localității Bastrop, Texas, la est de Austin. În primele nouă luni de funcționare, fabrica de 1.000.000-square-foot (93.000 m2) a produs un milion de terminale pentru utilizatori și era pe cale să devină cea mai mare fabrică de circuite imprimate din Statele Unite. Instalații de lansare SpaceX operează patru situri de lansare orbitală: la Cape Canaveral Space Force Station și Kennedy Space Center în Florida și la Baza Forțelor Spațiale Vandenberg în California, pentru rachetele Falcon, și la Starbase, lângă Brownsville, Texas, pentru Starship. SpaceX a indicat că vede o nișă pentru fiecare dintre cele patru instalații orbitale și că are suficiente contracte de lansare pentru a folosi din plin fiecare rampă. Situl Vandenberg permite orbite puternic înclinate (66–145°), în timp ce Cape Canaveral și Kennedy permit orbite de înclinare medie (28,5–55°). Înclinări mai mari, inclusiv orbita heliosincronă (SSO), sunt posibile din Florida prin survolarea Cubei. Înainte de retragerea sa din uz, toate lansările Falcon 1 au avut loc la Ronald Reagan Ballistic Missile Defense Test Site, pe insula Omelek din Insulele Marshall. În aprilie 2007, Pentagonul a aprobat utilizarea de către SpaceX a Complexului de lansare 40 de la Cape Canaveral (SLC-40). Situl este folosit din 2010 pentru lansări Falcon 9, în principal pe orbite terestre joase și geostaționare. Fostul Complex de lansare 13 de la Cape Canaveral, redenumit acum Zonele de aterizare 1 și 2, este folosit din 2015 pentru aterizările primei trepte (propulsorului) Falcon 9. Ulterior, SpaceX urmează să retragă din uz aceste două zone de aterizare și să adauge trei zone de aterizare pentru rachetele Falcon 9 și Falcon Heavy, în vederea aterizărilor de tip „revenire la situl de lansare” — două la LC-39A și una la SLC-40. Complexul de lansare 4 de la Vandenberg (SLC-4E) a fost închiriat de la armată în 2011 și este folosit pentru sarcini utile destinate orbitelor polare. Situl Vandenberg poate lansa atât rachete Falcon 9, cât și Falcon Heavy, dar nu poate efectua lansări pe orbite de înclinare joasă. Complexul învecinat SLC-4W a fost transformat în 2015 în Zona de aterizare 4, pentru aterizările propulsoarelor. La 14 aprilie 2014, SpaceX a semnat un contract de închiriere pe 20 de ani pentru Complexul de lansare 39A de la Kennedy Space Center. Rampa a fost ulterior modificată pentru a permite lansări Falcon 9 și Falcon Heavy. Din 2024, este singura rampă care permite lansări Falcon Heavy. La 30 mai 2020, SpaceX a lansat de la rampa 39A prima sa misiune cu echipaj uman către ISS. Începând cu 2019, rampa 39A a fost pregătită pentru a găzdui, în cele din urmă, și lansări Starship. Din cauza întârzierilor în obținerea autorizațiilor FAA de lansare pentru Boca Chica, Texas, pregătirea rampei 39A pentru Starship a fost accelerată în 2022. Contracte SpaceX a câștigat de la NASA contracte atât demonstrative, cât și de aprovizionare propriu-zisă pentru Stația Spațială Internațională (ISS), pe baza tehnologiei dezvoltate de companie. SpaceX este, de asemenea, certificată pentru lansările militare ale SUA de sarcini utile din clasa Evolved Expendable Launch Vehicle (EELV). Cu aproximativ treizeci de misiuni în portofoliu doar pentru anul 2018, SpaceX avea contracte în valoare de peste US$12 miliarde. Transportul de marfă către Stația Spațială Internațională (ISS) În 2006, SpaceX a câștigat un contract NASA Commercial Orbital Transportation Services (COTS) de fază 1, pentru demonstrarea livrării de marfă către ISS, cu o posibilă opțiune contractuală pentru transportul echipajelor. Prin acest contract — conceput de NASA pentru a oferi o „finanțare inițială”, prin Space Act Agreements, în vederea dezvoltării de noi capacități — NASA a plătit SpaceX US$396 milioane pentru dezvoltarea configurației de transport de marfă a navei Dragon, în timp ce SpaceX a dezvoltat lansatorul Falcon 9 din resurse proprii. S-a demonstrat că aceste acorduri Space Act au economisit NASA milioane de dolari în costuri de dezvoltare, făcând dezvoltarea unei rachete de 4–10 ori mai ieftină decât dacă ar fi fost realizată exclusiv de NASA. În decembrie 2010, odată cu lansarea misiunii SpaceX COTS Demo Flight 1, SpaceX a devenit prima companie privată care a lansat, plasat pe orbită și recuperat cu succes o navă spațială. În cadrul misiunii SpaceX COTS Demo Flight 2, din mai 2012, nava Dragon s-a cuplat cu succes la ISS — o premieră pentru o navă spațială privată. Commercial Resupply Services (CRS) este o serie de contracte atribuite de NASA între 2008 și 2016 pentru livrarea de marfă și provizii la ISS, cu nave spațiale operate comercial. Primele contracte CRS, semnate în 2008, au atribuit SpaceX US$1,6 miliarde pentru 12 misiuni de transport de marfă, acoperind livrările până în 2016. SpaceX CRS-1, prima dintre cele 12 misiuni de reaprovizionare planificate, a fost lansată în octombrie 2012; a ajuns pe orbită, s-a cuplat la stație și a rămas acolo timp de 20 de zile, după care a reintrat în atmosferă și a amerizat în Oceanul Pacific. De atunci, misiunile CRS au zburat către ISS de aproximativ două ori pe an. În 2015, NASA a prelungit contractele din faza 1, comandând încă trei zboruri de reaprovizionare de la SpaceX, iar ulterior a extins contractul până la un total de douăzeci de misiuni de transport de marfă către ISS. Ultima misiune Dragon 1, SpaceX CRS-20, a plecat de la ISS în aprilie 2020, după care nava Dragon a fost retrasă din uz. În ianuarie 2016 a fost atribuită o a doua etapă de contracte, SpaceX numărându-se printre câștigători. Compania urmează să efectueze până la nouă zboruri CRS suplimentare cu nava îmbunătățită Dragon 2. În martie 2020, NASA a contractat SpaceX pentru dezvoltarea navei spațiale Dragon XL, destinată transportului de provizii către stația spațială Lunar Gateway. Dragon XL va fi lansată cu o rachetă Falcon Heavy. Misiuni cu echipaj uman SpaceX este responsabilă de transportul astronauților NASA către și dinspre ISS. Contractele cu NASA au pornit în cadrul programului Commercial Crew Development (CCDev), menit să ducă la dezvoltarea unor nave spațiale operate comercial, capabile să transporte astronauți la ISS. Primul contract a fost atribuit companiei SpaceX în 2011, urmat de altul în 2012, pentru continuarea dezvoltării și a testării navei sale spațiale Dragon 2. În septembrie 2014, NASA a ales SpaceX și Boeing drept cele două companii care urmau să fie finanțate pentru dezvoltarea unor sisteme de transport al echipajelor americane către și dinspre ISS. SpaceX a obținut US$2,6 miliarde pentru a finaliza și certifica nava Dragon 2 până în 2017. Contractele prevedeau cel puțin un zbor de test cu echipaj, cu cel puțin un astronaut NASA la bord. După obținerea certificării NASA pentru zboruri spațiale cu echipaj uman, contractul îi impunea companiei SpaceX să efectueze între două și șase misiuni cu echipaj către stație. SpaceX a finalizat primul test-cheie de zbor al navei sale Crew Dragon, un test de salvare de la rampă, în mai 2015, iar la începutul anului 2019 a efectuat cu succes un zbor de test complet, fără echipaj. Capsula s-a andocat la ISS, după care a amerizat în Oceanul Atlantic. În ianuarie 2020, SpaceX a efectuat un test de salvare în zbor — ultimul zbor de test înaintea celor cu echipaj —, în care nava Dragon și-a pornit motoarele sistemului de salvare la lansare într-un scenariu de avarie simulat. La 30 mai 2020, misiunea Crew Dragon Demo-2 a fost lansată către Stația Spațială Internațională, cu astronauții NASA Bob Behnken și Doug Hurley la bord — prima dată când un vehicul cu echipaj era lansat din SUA după 2011 și prima lansare comercială cu echipaj uman a SpaceX către ISS. Misiunea Crew-1 a fost lansată cu succes către Stația Spațială Internațională la 16 noiembrie 2020, cu astronauții NASA Michael Hopkins, Victor Glover și Shannon Walker, alături de astronautul JAXA Soichi Noguchi, toți membri ai echipajului Expediția 64. La 23 aprilie 2021, misiunea Crew-2 a fost lansată către Stația Spațială Internațională cu astronauții NASA Shane Kimbrough și K. Megan McArthur, astronautul JAXA Akihiko Hoshide și astronautul ESA Thomas Pesquet. Misiunea Crew-2 s-a andocat cu succes la 24 aprilie 2021. SpaceX oferă, de asemenea, zboruri spațiale cu echipaj contra cost pentru persoane private. Prima dintre aceste misiuni, Inspiration4, a fost lansată în 2021 în numele lui Jared Isaacman, directorul executiv al Shift4 Payments. Misiunea a lansat nava Crew Dragon Resilience de la Complexul de lansare 39A al Kennedy Space Center din Florida, în vârful unui lansator Falcon 9, a plasat capsula Dragon pe orbita terestră joasă și s-a încheiat cu succes aproximativ trei zile mai târziu, când Resilience a amerizat în Oceanul Atlantic. Toți cei patru membri ai echipajului au urmat un curs de pregătire pentru astronauți comerciali, oferit de SpaceX. Pregătirea a inclus lecții de mecanică orbitală și de operare în mediul de microgravitație, antrenament în condiții de stres, instruire pentru situații de urgență și simulări de misiune. Apărare națională În 2005, SpaceX a anunțat că i-a fost atribuit un contract de tip livrare nedeterminată/cantitate nedeterminată (IDIQ), care permitea Forțelor Aeriene ale Statelor Unite să achiziționeze de la companie lansări în valoare de până la US$100 milioane. Trei ani mai târziu, NASA i-a atribuit companiei un contract IDIQ de servicii de lansare în valoare de până la US$1 miliard, în funcție de numărul de misiuni atribuite. În decembrie 2012, SpaceX a anunțat primele sale două contracte de lansare cu Departamentul Apărării al Statelor Unite (DoD). Centrul pentru Sisteme Spațiale și de Rachete al Forțelor Aeriene ale Statelor Unite i-a atribuit companiei două misiuni din clasa EELV: Deep Space Climate Observatory (DSCOVR) și Space Test Program 2 (STP-2). DSCOVR a fost lansat cu un lansator Falcon 9 în 2015, iar STP-2 cu o rachetă Falcon Heavy, la 25 iunie 2019. Racheta Falcon 9 v1.1 a fost certificată pentru National Security Space Launch (NSSL) în 2015, ceea ce a permis companiei SpaceX să contracteze servicii de lansare cu Forțele Aeriene pentru orice sarcini utile clasificate ca fiind de securitate națională. Astfel a fost spart monopolul deținut din 2006 de United Launch Alliance (ULA) asupra lansărilor de sarcini utile clasificate ale Forțelor Aeriene ale Statelor Unite. În aprilie 2016, Forțele Aeriene ale Statelor Unite i-au atribuit companiei SpaceX prima astfel de lansare de securitate națională — lansarea celui de-al doilea satelit GPS III —, pentru US$82,7 milioane. Aceasta a costat cu aproximativ 40% mai puțin decât costul estimat al unor misiuni similare anterioare. SpaceX a efectuat și a treia lansare GPS III, la 20 iunie 2020. În martie 2018, SpaceX a obținut un contract suplimentar de US$290 milioane de la Forțele Aeriene ale Statelor Unite, pentru lansarea altor trei sateliți GPS III. Oficiul Național de Recunoaștere (NRO) al SUA a achiziționat, de asemenea, lansări de la SpaceX, prima dintre acestea având loc la 1 mai 2017. În februarie 2019, SpaceX a obținut un contract de US$297 milioane de la Forțele Aeriene ale Statelor Unite, pentru lansarea altor trei misiuni de securitate națională, toate programate să fie lansate cel mai devreme în anul fiscal 2021. În august 2020, Forțele Spațiale ale Statelor Unite au atribuit contractele National Security Space Launch (NSSL) pentru următorii 5–7 ani. SpaceX a câștigat un contract de US$316 milioane pentru o lansare și urma totodată să acopere 40% din necesarul de lansări de sateliți al armatei SUA pe parcursul acestei perioade. SpaceX proiectează și lansează, de asemenea, sateliți militari personalizați pentru Space Development Agency, ca parte a unui nou sistem de apărare antirachetă pe orbita terestră joasă. Constelația ar oferi Statelor Unite capacitatea de a detecta, viza și, eventual, intercepta rachete nucleare și arme hipersonice lansate de oriunde pe Pământ. Atât China, cât și Rusia au adus în atenția Organizației Națiunilor Unite preocupări legate de acest program, iar diverse organizații avertizează că ar putea fi destabilizator și ar putea declanșa o cursă a înarmării în spațiu. În martie 2024, Reuters a relatat că, în cadrul unui contract de US$1,8 miliarde semnat cu Oficiul Național de Recunoaștere în 2021, SpaceX construiește o rețea de sute de sateliți de spionaj. Potrivit Reuters, această nouă rețea ar putea funcționa ca un roi pe orbite joase. În decembrie 2024, The Wall Street Journal a relatat că Musk nu avea acces la secretele guvernamentale. Concurența pe piața lansărilor și presiunea asupra prețurilor Prețurile reduse de lansare practicate de SpaceX, în special pentru sateliții de comunicații plasați pe orbită de transfer geostaționară (GTO), au exercitat o presiune de piață asupra concurenților, determinându-i să își reducă propriile prețuri. Înainte de 2013, piața liber concurențială a lansărilor de sateliți de comunicații fusese dominată de Arianespace (cu racheta Ariane 5) și de International Launch Services (cu racheta Proton). Cu un preț afișat de US$56,5 milioane pe lansare pe orbita terestră joasă, rachetele Falcon 9 erau cele mai ieftine din industrie. Ca urmare a concurenței din partea SpaceX, operatorii europeni de sateliți fac presiuni asupra ESA pentru reducerea prețurilor de lansare ale rachetelor Ariane 5 și Ariane 6. SpaceX a pus capăt monopolului United Launch Alliance (ULA) asupra sarcinilor utile militare ale SUA în momentul în care a început să concureze pentru lansările de securitate națională. În 2015, anticipând o scădere a lansărilor interne, militare și de spionaj, ULA a declarat că va da faliment dacă nu va câștiga comenzi comerciale de lansare a sateliților. În acest scop, ULA a anunțat o amplă restructurare a proceselor și a personalului, menită să reducă la jumătate costurile de lansare. Mărturia depusă de SpaceX în fața Congresului în 2017 sugera că procedura NASA bazată pe acordurile Space Act — „stabilirea doar a unei cerințe generale pentru transportul de marfă către stația spațială, lăsând detaliile în seama industriei” — a permis companiei SpaceX să proiecteze și să dezvolte racheta Falcon 9 pe cont propriu, la un cost substanțial mai mic. Potrivit cifrelor proprii ale NASA, verificate independent, costul total de dezvoltare a rachetei Falcon 9, inclusiv al rachetei Falcon 1, a fost estimat la US$390 milioane. În 2011, NASA estima că dezvoltarea unei rachete asemănătoare propulsorului Falcon 9, pe baza procedurilor sale tradiționale de contractare, ar fi costat agenția aproximativ US$4 miliarde — de circa zece ori mai mult. În mai 2020, administratorul NASA Jim Bridenstine a remarcat că, datorită investițiilor NASA în SpaceX, Statele Unite dețin 70% din piața comercială a lansărilor — o îmbunătățire majoră față de 2012, când din această țară nu se efectua nicio lansare comercială. Din 2024, SpaceX operează programele Rideshare și Bandwagon (de înclinare medie), care reprezintă o concurență suplimentară pentru lansatoarele de sateliți mici. Afaceri corporative Evoluția afacerii Consiliul de administrație Schimbări în conducere În noiembrie 2022, compania a anunțat că directoarea operațională Gwynne Shotwell și vicepreședintele Mark Juncosa vor coordona Starbase, instalația sa de lansare din Texas, alături de Omead Afshar, care la acea vreme coordona operațiunile Tesla din Texas. Shyamal Patel, director principal de operațiuni la acest sit, urma să se mute la cel de la Cape Canaveral. CNBC a relatat că aceste schimbări la nivel de conducere demonstrau „sentimentul de urgență din interiorul companiei privind punerea în zbor a rachetei Starship”. Impozite Potrivit The New York Times, SpaceX nu a plătit, probabil, decât foarte puțin impozit federal pe venit, ori chiar deloc, datorită reportării pierderilor fiscale de până la 5,4 miliarde de dolari, însă a comunicat în mod privat investitorilor că s-ar putea să nu valorifice niciodată o parte sau totalitatea acestor pierderi. Cultura organizațională Potrivit fostei administratoare adjuncte a NASA, Lori Garver, compania are, în ansamblu, o cultură a angajaților dominată de bărbați, similară celei din industria zborurilor spațiale în general. În decembrie 2021, au fost publicate acuzații de hărțuire sexuală la locul de muncă din partea a cinci foști angajați SpaceX, de la stagiari până la ingineri cu normă întreagă. Aceștia au susținut că au fost supuși unor avansuri nedorite și unor interacțiuni neplăcute. În plus, relatările cuprindeau acuzații privind existența unei culturi a hărțuirii sexuale în cadrul companiei și a uneia în care plângerile adresate directorilor, managerilor și responsabililor de resurse umane rămâneau în mare parte nesoluționate. În mai 2022, un articol din Business Insider susținea că Musk ar fi avut un comportament sexual necorespunzător față de o însoțitoare de bord SpaceX, într-un avion privat, în 2016, citând un prieten anonim al acesteia. Drept răspuns, unii angajați au colaborat la o scrisoare deschisă care condamna „comportamentul dăunător al lui Elon pe Twitter”. Scrisoarea cerea, de asemenea, companiei să definească în mod clar politicile sale „fără nesimțiți” și de „toleranță zero”, despre care afirma că sunt aplicate inegal de la un angajat la altul. A doua zi, Gwynne Shotwell a anunțat că angajații implicați în redactarea scrisorii fuseseră concediați și a susținut că, în timpul programului de lucru, le fuseseră trimise angajaților sondaje nesolicitate și că unii se simțiseră presați să o semneze. Compania a fost descrisă, de asemenea, ca având o cultură de muncă ce îi împinge pe angajați la efort excesiv și favorizează epuizarea profesională. Potrivit unei note interne a Blue Origin — companie aerospațială rivală, cu un istoric de procese și de lobby politic împotriva SpaceX —, SpaceX se aștepta din partea angajaților la un program de lucru foarte îndelungat, la muncă în weekend și la o utilizare limitată a zilelor de concediu. „Angajații SpaceX spun că plătesc prețul pentru ambiția miliardarului de a coloniza spațiul într-un ritm amețitor”, a relatat Reuters în 2023. O analiză a evidențelor OSHA a scos la iveală rate ale accidentărilor mai mari decât mediile din industrie. În plus, Reuters a documentat cel puțin 600 de accidente de muncă neraportate anterior la SpaceX din 2014 încoace, printre care „membre strivite, amputări, electrocutări, răni la cap și la ochi și un deces”. Persoana decedată a fost Lonnie LeBlanc, un fost pușcaș marin american, smuls de pe o remorcă de vânt în timp ce încerca să fixeze încărcătura acesteia. În iunie 2024, opt foști angajați — aceiași care fuseseră concediați anterior pentru redactarea scrisorii deschise împotriva lui Elon Musk — au intentat un proces împotriva lui Musk și a SpaceX, invocând hărțuire sexuală și discriminare. De atunci, procesul a stagnat din motive de competență jurisdicțională legate de sediul companiei. Note Lectură suplimentară Berger, Eric. Reentry: SpaceX, Elon Musk, and the Reusable Rockets that Launched a Second Space Age. BenBella Books (2024). ISBN: 978-1637745274 Berger, Eric. Liftoff: Elon Musk and the Desperate Early Days That Launched SpaceX. William Collins (2021). ISBN: 978-0008445621 Davenport, Christian. The Space Barons; Elon Musk. Jeff Bezos, and the Quest to Colonize the Cosmos. PublicAffairs (2018). ISBN: 978-1610398299 Fernholz, Tim. Rocket Billionaires: Elon Musk, Jeff Bezos, and the New Space Race. Houghton Mifflin Harcourt (2018). ISBN: 978-1328662231 Vance, Ashlee. Elon Musk: How the Billionaire CEO of SpaceX and Tesla is Shaping Our Future. Penguin Random House UK (2015). ISBN: 978-0753555620 Legături externe Site web oficial Am participat la lansarea rachetei companiei SpaceX la NASA Kennedy Space Center din Florida - video filmat pe 30 iunie 2020, dar plasat pe YouTube în ziua 15 iulie 2020 de către membri canalului HaiHui în doi