NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Lee Vining Airport

Lee Vining Airport (FAA LID: O24) is a public use airport located one nautical mile (1.8 km) east of the central business district of Lee Vining, a town in Mono County, California, United States. The airport is owned by the City of Los Angeles. It is 0.9 miles (1.4 km) west of Mono Lake, one of the popular destinations in the Mammoth Lakes (Inyo National Forest). Facilities and aircraft Lee Vining Airport covers an area of 54 acres (22 ha) at an elevation of 6,802 feet (2,073 m) above mean sea level. It has one asphalt paved runway which measures 4,090 by 50 feet (1,247 x 15 m). The runway is 3,760 feet (1,150 m) long between displaced thresholds. The apron measures 295 by 90 feet (90 x 27 m) and can usually accommodate six GA fixed-wing aircraft, near south end of the landing facility. For the 12-month period ending October 6, 2008, the airport had 2,000 aircraft operations, an average of 166 per month, all of which were general aviation. See also Mammoth Yosemite Airport (KMMH) (23.7 nm NW) References External links Resources for this airport: FAA airport information for O24 AirNav airport information for O24 FlightAware airport information and live flight tracker SkyVector aeronautical chart for O24
Merced Regional Airport

De Merced Regional Airport (IATA: MCE, ICAO: KMCE) is een kleine Amerikaanse luchthaven 3 km ten zuidwesten van de stad Merced in Merced County (Californië). De luchthaven is eigendom van de stad en wordt gebruikt voor algemene luchtvaart. De luchthaven wordt gebruikt als toegangspoort tot de universiteit UC Merced en het Yosemite National Park. Het Yosemite Area Regional Transportation System (YARTS) voorziet busverbindingen tussen de Merced Regional Airport en het nationale park. In 2011 namen er 3.181 mensen het vliegtuig vanuit Merced. In 2009 waren dat er slechts 1.052, tegenover 8.616 in 2005. Externe links (en) Algemene informatie op AirNav.com (en) Algemene informatie op FlightAware.com
Aeroportul Regional Merced

Aeroportul Regional Merced (IATA: MCE, ICAO: KMCE, FAA LID: MCE) este un aeroport din California, Statele Unite ale Americii ce deservește zona Merced. Aeroportul a fost tranzitat în 2019 de 13.632 de pasageri. A fost deschis în 1932 și numit după zona deservită. Situat la o altitudine de 47 m, aeroportul dispune de 1 pistă. Infrastructură Piste Aeroportul dispune de o singură pistă. Pista 12/30 are suprafața de asfalt și dimensiunile 5.914 picioare × 150 picioare. Terminale Note Vezi și
Leggett House (Merced, California)

The Leggett House in Merced, California, also known as Queen Anne Inn, is a historic house located at 352 W. 22nd St. in Merced, California. The house was built in the Queen Anne style of Victorian architecture. Its most prominent feature is the Witch's Cap on its roof, a cone-shaped turret with eight scalloped hips. The home's design also includes a steep shingle roof, gables on the porch and sides of the house, and horizontal shiplap and fish scale shingle siding on its first and second floors respectively. E. M. Herron, a local rancher, built the home in 1884; he later sold it to pioneer and Merced postmaster Thomas H. Leggett, who operated a jewelry store in the house's parlor. The Leggett House was listed on the National Register of Historic Places on October 25, 1979. The Thomas H. Leggett House, another house in Merced owned by Leggett, is also listed on the National Register. References
Mefford Field Airport

Mefford Field (IATA: TLR, ICAO: KTLR, FAA LID: TLR) is a public use airport in Tulare County, California, United States. It is owned by the City of Tulare and located three nautical miles (6 km) southeast of its central business district. This airport is included in the National Plan of Integrated Airport Systems for 2011–2015, which categorized it as a general aviation facility. History Mefford Field, a civilian airfield located in Tulare, CA, served as the temporary site for the Rankin Aeronautical Academy, a flight school to teach United States Army Air Corps flight cadets. Rankin Field was established by Tex Rankin in 1940 when he signed a contract with the War Department to open a school to train United States Army Air Corps flight cadets. The "Rankin Aeronautical Academy, Inc." was established and in February 1941, the school began basic (level 1) pilot training at Mefford Field, located about six miles west of the still under-construction Rankin Field. Classes were moved to Rankin Field in May 1941. Rankin Field became one of the 62 civilian-owned flying schools in the U.S. that taught 1.4 million World War II Army pilots to fly. It was assigned to the West Coast Training Center (later Western Flying Training Command). Its primary training aircraft was the PT-17 Stearman, of which over 200 were assigned. As Rankin Academy moved to its permanent site, Mefford Field returned to daily operations as a civilian airfield, which it continues to do to this day. Facilities and aircraft Mefford Field covers an area of 206 acres (83 ha) at an elevation of 265 feet (81 m) above mean sea level. It has one runway designated 13/31 with an asphalt surface measuring 3,901 by 75 feet (1,189 x 23 m). For the 12-month period ending April 5, 2011, the airport had 26,180 general aviation aircraft operations, an average of 71 per day. At that time, there were 48 aircraft based at this airport: 88% single-engine, 6% helicopter, 4% multi-engine, and 2% glider. See also California World War II Army Airfields List of airports in California References Other sources This article incorporates public domain material from the Air Force Historical Research Agency Manning, Thomas A. (2005), History of Air Education and Training Command, 1942–2002. Office of History and Research, Headquarters, AETC, Randolph AFB, Texas OCLC 71006954, 29991467 Shaw, Frederick J. (2004), Locating Air Force Base Sites, History’s Legacy, Air Force History and Museums Program, United States Air Force, Washington DC. OCLC 57007862, 1050653629 External links Mefford Field at City of Tulare website Tulare Municipal Airport – Mefford Field Master Plan (May 2006) at City of Tulare website WW2 Military Airfields: Alabama – California at AirfieldsDatabase.com Aerial image as of June 1994 from USGS The National Map FAA Terminal Procedures for TLR, effective July 9, 2026 Resources for this airport: FAA airport information for TLR AirNav airport information for KTLR ASN accident history for TLR FlightAware airport information and live flight tracker SkyVector aeronautical chart for KTLR
Aeroportul Mefford Field

Aeroportul Mefford Field (IATA: TLR, ICAO: KTLR, FAA LID: TLR) este un aeroport din California, Statele Unite ale Americii ce deservește zona Tulare⁠(d)[[Tulare (city in California, United States)|​]]. Aeroportul a fost tranzitat în 2019 de 2 pasageri. Situat la o altitudine de 81 m, aeroportul dispune de 1 pistă. Infrastructură Piste Aeroportul dispune de o singură pistă. Pista 13/31 are suprafața de asfalt și dimensiunile 3.901 picioare × 75 picioare. Terminale Note Vezi și
Mesa Del Rey Airport

Mesa Del Rey Airport (IATA: KIC, ICAO: KKIC, FAA LID: KIC) is a public airport a mile northeast of King City, in Monterey County, California, United States. The National Plan of Integrated Airport Systems for 2011–2015 categorized it as a general aviation facility. History It opened in April 1940 as Palo Alto Airport or King City Airport. It originally had a 4,570' NW/SE hard surfaced runway. It was used for most of World War II by the United States Army Air Forces as a primary (level 1) contract pilot training airfield. It also had four local auxiliary airfields for emergency and overflow landings. The pilot training contractor was Palo Alto Airport, Inc. Flying training was performed with Fairchild PT-19s as the primary trainer. It also had several PT-17 Stearmans. Known sub-bases and auxiliaries were (no trace of these fields remain today): Benard Auxiliary Field 36°08′39″N 121°05′35″W Hanson Auxiliary Field 36°20′14″N 121°14′58″W Sorenson Auxiliary Field 36°09′21″N 121°07′27″W Trescony Auxiliary Field 36°03′40″N 120°59′33″W The construction of the flying school began in December 1940. The buildings, the barracks, administration, PX, mess hall, schoolrooms, aircraft hangars, runways, and aprons were built from scratch and were completed by May 1941. The first set of cadets arrived on March 15, and the first class of 50 started on March 21, 1941. Pilot training had ended by October 16, 1944. Military control of the airport was transferred to the United States Navy in April 1945. It was known as King City Naval Auxiliary Air Station (NAAS). The Navy declared the airport surplus on 30 September 1945. Eventually it was discharged to the War Assets Administration (WAA) and became a civil airport. Facilities The airport covers 149 acres (60 ha) at an elevation of 374 feet (114 m). Its single runway, 11/29, is 4,479 by 100 feet (1,365 x 30 m). In the year ending February 25, 2009, the airport had 7,862 general aviation aircraft operations, average 21 per day. 19 aircraft were then based at this airport: 90% single-engine, 5% multi-engine, and 5% helicopter. See also California World War II Army Airfields 36th Flying Training Wing (World War II) List of airports in California References External links Aerial image as of May 1994 from USGS The National Map Resources for this airport: FAA airport information for KIC AirNav airport information for KKIC ASN accident history for KIC FlightAware airport information and live flight tracker SkyVector aeronautical chart for KKIC
Aeroportul Mesa Del Rey

Aeroportul Mesa Del Rey (IATA: KIC, ICAO: KKIC, FAA LID: KIC) este un aeroport din California, Statele Unite ale Americii ce deservește zona King City⁠(d)[[King City (city in Monterey County, California, United States)|​]]. Situat la o altitudine de 114 m, aeroportul dispune de 1 pistă. Infrastructură Piste Aeroportul dispune de o singură pistă. Pista 11/29 are suprafața de asfalt și dimensiunile 4.479 picioare × 100 picioare. Terminale Note Vezi și
ГЕС Біг-Крік 1

ГЕС Біг-Крік 1 — гідроелектростанція у штаті Каліфорнія (Сполучені Штати Америки). Знаходячись між ГЕС Портал (10 МВт, вище по сточищу) та ГЕС Біг-Крік 2, входить до складу однієї з гілок гідровузла у верхній частині сточища річки Сан-Хоакін, яка починається на західному схилі гір Сьєрра-Невада та впадає до затоки Сан-Франциско. Ресурс для роботи станції отримують з водосховища Хантінгтон-Лейк, створеного на річці Біг-Крік, лівій притоці Сан-Хоакін. Його утримують чотири греблі — три бетонні гравітаційні висотою 52, 37 та 50 метрів при довжині 407, 568 та 195 метрів, а також бетонна структура заввишки 7 метрів та завдовжки 80 метрів, яку згодом підсилили земляною відсипкою на кожній зі сторін. Створений ними резервуар має площу поверхні 5,8 км2 та об'єм 110 млн м3. Окрім власного стоку, до сховища Хантінгтон через малу ГЕС Портал надходить ресурс, зібраний у сточищі Соуз-Форк-Сан-Хоакін (так само ліва притока Сан-Хоакін, котра впадає вище від Біг-Крік) та спрямований через тунель Вард. Останній починається у водосховищі Флоренс-Лейк, розташованому на самій Соуз-Форк-Сан-Хоакін, та по дорозі приймає відгалуження від водосховища Томаса А. Едісона, котре знаходиться на її правій притоці Моно-Крік (оскільки тунель Вард прямує по лівобережжю, відгалуження від Моно-Крік перетинає долину Соуз-Форк-Сан-Хоакін по сифону). При цьому додатковий ресурс захоплюють із цілого ряду інших приток Соуз-Форк-Сан-Хоакін, як то Хупер-Крік (деривація до резервуару Флоренс-Лейк), Варм-Крік (деривація до сховища Томаса А. Едісона), Bear Creek (водозабір з'єднано з тунелем від резервуару Томаса А. Едісона), Chinquapin Creek (та її притоки Кемп-62-Крік), Болсілло-Крік і Кемп-61-Крік. Зі сховища під правобережним гірським масивом Біг-Крік прокладений дериваційний тунель завдовжки 1,2 км з діаметром 3,7 метра, який переходить у два водоводи завдовжки по 2 км з діаметрами 2,1 та 1,5 метра. Перший з них розгалужується на три напірні водоводи завдовжки по 1,3 км зі спадаючим діаметром від 1,1 до 0,9 метра, тоді як другий живить один напірний водовід тієї ж довжини з діаметром від 1,4 до 0,9 метра. Основне обладнання станції становлять чотири турбіни типу Пелтон потужністю після модернізації 19,8 МВт, 15,8 МВт, 21,6 МВт та 31,2 МВт. Вони використовують напір у 650 метрів та в 2018 забезпечили виробництво 345 млн кВт-год електроенергії. Відпрацьована вода потрапляє у створений на Біг-Крік невеликий резервуар, з якого спрямовується на станцію Біг-Крік 2. При цьому можливо відзначити, що зі сховища Хантінгтон-Лейк ресурс також подається на іншу гілку гідровузла, котра включає станції Іствуд та Біг-Крік 2А (машинний зал останньої розташований поряд з аналогічною спорудою Біг-Крік 2). Примітки
ГЕС Біг-Крік 2

ГЕС Біг-Крік 2 — гідроелектростанція у штаті Каліфорнія (Сполучені Штати Америки). Знаходячись між ГЕС Біг-Крік 1 (вище по сточищу) та ГЕС Біг-Крік 8, входить до складу однієї з гілок гідровузла у верхній частині сточища річки Сан-Хоакін, яка починається на західному схилі гір Сьєрра-Невада та впадає до затоки Сан-Франциско. Відпрацьована на станції Біг-Крік 1 вода потрапляє до створеного на Біг-Крік невеликого резервуару з об'ємом 74 тис. м3, який утримує бетонна аркова гребля висотою 23 метри та довжиною 87 метрів. Звідси під лівобережним гірським масивом прокладений дериваційний тунель довжиною 6,6 км з діаметром 3,7 метра. На своєму шляху він отримує додатковий ресурс із водозаборів на лівих притоках Біг-Крік — Бальзам-Крік, Елі-Крік та Адіт-8-Крік, на яких спорудили бетоні споруди висотою 3, 2 та 9 метрів при довжині 44, 13 та 13 метрів. По завершенні тунель переходить у чотири напірні водоводи довжиною біля 1,5 км зі спадаючим діаметром від 1,1 до 0,9 метра. В системі також працює вирівнювальний резервуар висотою 35 метрів з діаметром 9 метрів. Основне обладнання станції становлять чотири турбіни типу Пелтон, дві з яких після модернізації мають потужність по 15,8 МВт, а дві по 17,5 МВт. Вони використовують напір у 566 метрів та в 2018 забезпечили виробництво 322 млн кВт-год електроенергії. Відпрацьована вода потрапляє у створений на Біг-Крік невеликий резервуар, з якого спрямовується на ГЕС Біг-Крік 8. При цьому можливо відзначити, що поряд з машинним залом Біг-Крік 2 знаходиться аналогічна споруда станції Біг-Крік 2А. Остання відноситься до іншої гілки гідровузла, яка втім також отримує ресурс із водосховища Хантінгтон-Лейк, з якого через ГЕС Біг-Крік 1 живиться Біг-Крік 2. Примітки
ГЕС Біг-Крік 2А

ГЕС Біг-Крік 2А — гідроелектростанція у штаті Каліфорнія (Сполучені Штати Америки). Знаходячись між ГЕС-ГАЕС Іствуд (вище по сточищу) та ГЕС Біг-Крік 8, входить до складу однієї з гілок гідровузла у верхній частині сточища річки Сан-Хоакін, яка починається на західному схилі гір Сьєрра-Невада та впадає до затоки Сан-Франциско. У 1910-х роках на Біг-Крік (ліва притока Сан-Хоакін) створили водосховище Хантінгтон-Лейк, котре живило ГЕС Біг-Крік 1 та наступну за нею станцію Біг-Крік 2. А наступного десятиліття через цю водойму пропустили додатковий ресурс зі сточища Соуз-Форк-Сан-Хоакін (велика ліва притока Сан-Хоакін), більша частина якого спрямовувалась далі до резервуару Shaver Lake, спорудженого на Stevenson Creek (ще один лівий доплив Сан-Хоакін). У межах цієї схеми від Хантінгтон-Лейк проклали тунель Huntington-Pitman-Shaver, що виходив до North Fork of Stevenson Creek, після чого вода природним шляхом прямувала у Shaver Lake. З останнього ресурс повертався назад у сточище Біг-Крік до станції Біг-Крік 2А, машинний зал якої розташували поряд з аналогічною спорудою ГЕС Біг-Крік 2. Згодом, у 1980-х, на ділянці траси між Хантінгтон-Лейк та Shaver Lake облаштували ГЕС-ГАЕС Іствуд, яка дала змогу використати наявний тут перепад висот у майже чотири сотні метрів. Для створення Shaver Lake в 1926—1927 роках звели бетонну гравітаційну греблю висотою 56 метрів та довжиною 536 метрів. Її продовжує земляна дамба з бетонним ядром завдовжки 125 метрів. Разом ці споруди утримують водосховище з площею поверхні 8,8 км2 та об'ємом у 167 млн м3 (найбільше в усьому гідровузлі). Від Shaver Lake під водорозділом з долиною Біг-Крік прокладено дериваційний тунель довжиною 4,2 км з перетином 3,4х3,4 метра. Після вирівнювального резервуару висотою 46 метрів з діаметром від 2 до 8 метрів, тунель переходить у напірний водовід довжиною 1,9 км зі спадаючим діаметром від 2,7 до 1,7 метра. Основне обладнання станції становлять дві турбіни типу Пелтон загальною потужністю 110 МВт, які використовують напір у 737 метрів та в 2018 році забезпечили виробництво 454 млн кВт-год електроенергії. Відпрацьована вода потрапляє у створений на Біг-Крік невеликий резервуар, з якого спрямовується на ГЕС Біг-Крік 8. Примітки
ГЕС Біг-Крік 4

ГЕС Біг-Крік 4 — гідроелектростанція у штаті Каліфорнія (Сполучені Штати Америки). Знаходячись між ГЕС Біг-Крік 3 з однієї сторони і ГЕС Керкгофф 2 та ГЕС Керкгофф 1 з іншої сторони, входить до складу гідровузла у верхній частині сточища річки Сан-Хоакін, яка починається на західному схилі гір Сьєрра-Невада та впадає до затоки Сан-Франциско. В межах проекту Сан-Хоакін перекрили бетонною гравітаційною греблею висотою 76 метрів та довжиною 267 метрів, яка утримує водосховище Редінгер-Лейк з площею поверхні 1,9 км2 та об'ємом 32,2 млн м3. Зі сховища під правобережним гірським масивом прокладена дериваційна траса, яка включає дві ділянки тунелів загальною довжиною 3,1 км з діаметром 7,3 метра та розташований між ними водовід довжиною 0,2 км через долину струмка Віллоу-Крік. У підсумку тунель переходить в напірний водовід довжиною 0,18 км з діаметром 4,6 метра. Можливо також відзначити, що відстань між греблею та машинним залом по руслу Сан-Хоакін складає майже 10 км. Основне обладнання станції становлять дві турбіни типу Френсіс потужністю по 50 МВт, які використовують напір у 127 метрів та в 2018 забезпечили виробництво 280 млн кВт-год електроенергії. Примітки
ГЕС Біг-Крік 8

ГЕС Біг-Крік 8 — гідроелектростанція у штаті Каліфорнія (Сполучені Штати Америки). Знаходячись між ГЕС Біг-Крік 2 та ГЕС Біг-Крік 2А з однієї сторони і ГЕС Біг-Крік 3 з іншої сторони, входить до складу однієї з гілок гідровузла у верхній частині сточища річки Сан-Хоакін, яка починається на західному схилі гір Сьєрра-Невада та впадає до затоки Сан-Франциско. Відпрацьована станціями Біг-Крік 2 та 2А вода потрапляє до створеного на Біг-Крік (ліва притока Сан-Хоакін) невеликого резервуару з площею поверхні 0,01 км2 та об'ємом 65 тис м3, який утримує бетонна аркова гребля висотою 18 метрів та довжиною 68 метрів. Звідси під лівобережним гірським масивом прокладений дериваційний тунель довжиною 1,7 км з діаметром 3,7 метра, який переходить у два напірні водоводи довжиною біля 0,8 км зі спадаючим діаметром: у одного від 2,4 до 1,8 метра, у іншого від 3 до 2,1 метра. В системі також працює наземний вирівнювальний резервуар висотою 27 метрів з діаметром 11 метрів. Машинний зал, розташований на лівому березі Сан-Хоакін при впадінні Біг-Крік. Він обладнаний двома турбінами типу Френсіс потужністю 30 МВт та 45 МВт, які використовують напір у 217 метрів та в 2018 забезпечили виробництво 246 млн кВт-год електроенергії. Примітки
ГЕС-ГАЕС Термаліто

ГЕС-ГАЕС Термаліто — гідроелектростанція у штаті Каліфорнія (Сполучені Штати Америки). Знаходячись після греблі Оровілл, становить нижній ступінь каскаду у сточищі річки Фетер, яка дренує західний схил гір Сьєрра-Невада та є лівою притокою Сакраменто (завершується у затоці Сан-Франциско). Нижче від Оровілл звели бетонну греблю Термаліто висотою 44 метри та довжиною 396 метрів, яка утримує водосховище з площею поверхні 1,3 км2 та об'ємом 16,5 млн м3. Ця водойма виконує роль нижнього резервуару при роботі машинного залу греблі Оровілл у насосному режимі. З неї також подається ресурс на малу пригреблеву гідроелектростанцію (потужність 3 МВт) та у прокладений по правобережжю дериваційний канал до ГАЕС Термаліто. Цей канал має довжину біля 3 км та завершується у водосховищі Thermalito forebay, котре зі сторони річки утримується дамбою довжиною 4,8 км та висотою 28 метрів, а з іншої сторони обмежене природними висотами. Thermalito forebay має площу поверхні 2,5 км2 та об'єм 14,5 млн м3. Під час роботи гідроагрегатів греблі Оровілл у насосному режимі течія в каналі реверсується та забезпечує подачу до 255 м3/с з Thermalito forybay до греблі Термаліто. У західне завершення дамби Thermalito forebay інтегрований машинний зал ГАЕС Термаліто, котра використовує як нижній резервуар ще одну створену на правобережжі Фетер штучну водойму Thermalito afterbay. Останню утримує земляна дамба висотою 12 метрів та довжиною 12,8 км (цікавою особливістю споруди є її L-подібна форма з прямим кутом між двома найбільшими секціями). Резервуар має площу поверхні 17,4 км2, об'єм 70,4 млн м3 та з'єднаний з машинним залом ГАЕС Термаліто і річкою Фетер каналами, котрі мають довжину 2,7 км та 0,3 км відповідно. Основне обладнання станції становлять три оборотні турбіни типу Френсіс потужністю по 27 МВт та одна турбіна типу Каплан з показником 36 МВт, які використовують різницю висот між верхнім та нижнім б'єфом у 27 метрів. Зв'язок з енергосистемою відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 230 кВ. Примітки
ГЕС James B Black

ГЕС James B Black — гідроелектростанція у штаті Каліфорнія (Сполучені Штати Америки). Знаходячись перед ГЕС Піт 6, становить бічну гілку гідровузла у сточищі річки Піт, яка перетинає південну частину Каскадних гір та впадає ліворуч до Сакраменто (закінчується в затоці Сан-Франциско). Збір ресурсу для роботи станції починається у водосховищі McCloud, створеному на правій притоці Піт (в зв'язку зі спорудженням на Сакраменто греблі Шаста тепер впадає безпосередньо у водосховище Шаста). Для цього звели земляну/кам'яно-накидну греблю висотою 73 метри та довжиною 192 метри, яка утримує водойму з площею поверхні 2,1 км2 та об'ємом 43,4 млн м3. З цього сховища ресурс подається на південний схід по тунелю діаметром 5,2 метра та довжиною 11,6 км (розділений на дві частини водоводом довжиною 172 метри, за допомогою якого облаштовано перехід через Hawkins Creek — невелику ліву притоку McCloud). Тунель виводить в долину Айрон-Каньйон-Крік (ще одна права притока Піт), де зведена земляна гребля висотою 65 метрів та довжиною 344 метри, яка утримує водсховище з площею поверхні 2 км2 та об'ємом 29,9 млн м3. Із цього резервуару по лівобережжю Айрон-Каньйон-Крік прокладений тунель довжиною 4,7 км з діаметром 5,5 метра, що прямує до облаштованого на березі Піт машинного залу. Цей відтинок дериваційної траси також включає водовід довжиною 364 метри з діаметром 3,5 метра для переходу долини струмка Уіллоу-Спрінг-Крік (ліва притока Айрон-Каньйон-Крік), а на завершальному етапі тунель переходить у напірний водовід довжиною 1,7 км з діаметром 3,5 метра. Основне обладнання станції становлять дві турбіни типу Пелтон загальною потужністю 172 МВт, які використовують напір у 374 метри та забезпечують виробництво 656 млн кВт-год електроенергії. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 230 кВ. Примітки