NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Scotty's Castle

Scotty's Castle est une demeure de style hispanique, située au nord du parc national de la vallée de la Mort en Californie (États-Unis). « Scotty's Castle » tire son nom d'un prospecteur d'or Walter E. Scott (en) bien que ce dernier n'en a jamais été propriétaire. Histoire La construction a débuté en 1922 et a eu un coût estimé entre 1,5 et 2,5 millions de dollars. Prospecteur et escroc, Walter. E Scott est né à Cynthiana, Kentucky. Il convainquit le millionnaire Albert Mussey Johnson (en) d'investir dans sa mine d'or située dans la zone de la Death Valley. Bien qu'en colère lorsque Albert Mussey Johnson découvrit que la mine d'or était une escroquerie, il fut fasciné par le personnage de Walter. E Scott et une amitié incongrue se noua. En 1937, Albert Mussey Johnson avait acquis plus de 1500 acres (environ 610 hectares) dans Grapevine Canyon. Après plusieurs voyages dans la région avec sa femme et une amélioration notable de son état de santé, la construction commença. L'idée de construire une demeure confortable pour leurs vacances dans la région fut inspiré par la femme d'Albert Mussey Jonhson. Le couple Johnson embaucha l'architecte Martin de Dubovay, l'ingénieur Mat Roy Thompson comme chef de travaux et Charles Alexandre MacNeilledge comme décorateur. La construction commença au mauvais emplacement. Les terres détenues par le couple Johnson se situaient plus haut dans Grapevine Canyon. Les travaux avaient débuté sur des terres appartenant à l'état. La construction s’arrêta donc afin de résoudre cette erreur, néanmoins entre-temps le couple Johnson perdit une partie de sa fortune avec le krach boursier de 1929. Cela engendra des difficultés pour financer la fin des travaux. Le couple, sous les conseils de Walter. E Scott, décida de louer les chambres pour générer des revenus. Les Johnson moururent sans héritiers et avec l'espoir que le National Park Service achèterait la villa. Le National Park Service racheta la villa en 1970 à la fondation Gosepl Foundation, fondée par le couple Johnson en 1946 et héritière de la villa, pour 850 000$. Walter. E Scott dirigea la fondation Gosepl Foundation après la mort des Johnson. Il mourut en 1954 et fut enterré sur la colline surplombant Scotty's Castle au côté de son chien adoré. Eau et électricité La source naturelle de Grapevine Canyon pourvoit en eau Scotty Castle et est utilisée pour produire de l'énergie hydroélectrique. La source est située à environ 91m en amont de la villa et a un débit d'eau suffisamment important pour faire tourner une roue Pelton qui alimente le générateur. Liens externes Ressource relative à la géographie : Geographic Names Information System (en) Scotty's Castle sur Natural Atlas National Park Service : page sur le Scotty's Castle Interior and exterior photo tours of Scotty's Castle Portail des châteaux Portail de la Californie
Scotty's Castle

Scotty's Castle, ook Death Valley Ranch genoemd, is een villa in de Grapevine Mountains in het noorden van de Death Valley in de Amerikaanse staat Californië. Het gebouw in Mission en Spanish Colonial Revival-architectuur is geen echt kasteel en behoorde nooit toe aan "Scotty". Het hele complex staat genoteerd op het National Register of Historic Places als het Death Valley Scotty Historic District. Geschiedenis Walter Scott was een prospector en oplichter die mensen liet investeren in onbestaande goudmijnen. Een van zijn slachtoffers was Albert Johnson, een miljonair uit Chicago. Toen Johnson erachter kwam dat de mijn bedrog was, vergaf hij Scott en werden ze goeie vrienden. Johnson kocht de Staininger Ranch in Grapevine Canyon, in de Death Valley, en begon er rond 1922 een villa voor zichzelf en zijn echtgenote te bouwen. In 1925 werden er enkele specialisten, waaronder architect Martin Dubovay, ingeschakeld om het huis beter en mooier te maken. Bessie, Johnsons echtgenote, noemde het resultaat "old Provincial Spanish". De gebouwen vertonen Spaanse, Mexicaanse en mediterrane invloeden. De bouw kostte tussen 1,5 en 2,5 miljoen dollar. In 1931 werden de projecten stilgelegd door de gevolgen van de Grote Depressie. In datzelfde jaar kwam Johnson erachter dat hij het kasteel op land had gebouwd dat niet echt van hem was, maar van de overheid. Toen die fout in 1935 werd rechtgezet, was het al te laat om de werken verder te zetten: Johnsons verzekeringsmaatschappij was in 1933 failliet gegaan. Om rond te komen, verhuurden de Johnsons kamers aan bezoekers. Ze hoopten dat de National Park Service de villa zou kopen, wat het agentschap ook deed in 1970. In zijn testament schonk Johnson het kasteel aan de Gospel Foundation, op voorwaarde dat Scott er kon blijven wonen. Scott stierf in 1954 en ligt op de heuvel achter Scotty's Castle begraven. De National Park Service organiseert gegidste bezoeken aan Scotty's Castle, waarbij de parkrangers gekleed zijn in de stijl van de jaren 30. Vermeldenswaardig is de muziekkamer waar een orgel wordt bespeeld dat werkt op waterdruk van de bron. Er worden nu nog regelmatig concerten georganiseerd waarbij de bezoekers geheel in stijl gekleed zijn. Externe link (en) Officiële website (National Park Service)
Zamek Scotty’ego

Zamek Scotty’ego lub Ranczo Doliny Śmierci – dwupiętrowa willa na północy Parku Narodowego Dolina Śmierci w hrabstwie Inyo stanu Kalifornia, blisko granicy z Nevadą (hrabstwo Nye). Nazwa budowli pochodzi od Waltera E. Scotta pomimo tego, iż nigdy nie należała do niego. Historia Walter E. Scott, słynny hochsztapler, przekonał biznesmena Alberta Johnsona do zainwestowania w Dolinie Śmierci w złoża złota, których miał być właścicielem, co nie było prawdą. Do roku 1937 Johnson kupił ponad 1500 akrów w Kanionie Grapevine i mniej więcej (jak się później okazało) na tym terenie rozpoczęto w 1922 roku budowę posiadłości, która w sumie kosztowała półtora do dwóch i pół miliona dolarów. Ponieważ małżonkom Johnsonom tamtejszy klimat, podczas kilku wypraw, bardzo się spodobał i uznali, że służy ich zdrowiu, to zdecydowali o kontynuowaniu budowy z przeznaczeniem posiadłości na rezydencję zimową. Wielki kryzys poważnie utrudnił realizację przedsięwzięcia. Ponadto w 1931 okazało się, że miejsce budowy znajduje się poza gruntami Johnsonów, a w 1933 r. ubezpieczeniowa firma A. Johnsona zbankrutowała. Małżonkom pozostał niewielki majątek. Nie mając spadkobierców zdecydowali o przekazaniu posiadłości po ich śmierci fundacji Gospel. W 1970 r. National Park Service odkupił posiadłość od fundacji za 850 000 dolarów. Walter Scott zmarł w 1954 r., pochowano go na wzgórzu blisko willi. Turystyka Posiadłość stanowi atrakcję turystyczną – według Centrum Zwiedzania Muzeum Zamek Scotty’ego rocznie odwiedza ok. 100 000 turystów. Gościom proponowane są koncerty organowe, zwiedzanie tunelu długości ćwierć mili (402 metrów), gdzie jest mała elektrownia i tysiące kafelków przeznaczonych na basen, który nigdy nie powstał. Ponadto w zamku zachowała się większość oryginalnych mebli i drobnych przedmiotów, w tym odzież Alberta Johnsona. Dojazd Zamek znajduje się ok. 45 mil (ok. 72 km) na północ od Stovepipe Wells w Kalifornii. W pobliżu - ok. godziny jazdy – jest też Las Vegas w Nevadzie. Przypisy Linki zewnętrzne National Park Service: Scotty's Castle. www.nps.gov. [dostęp 2011-02-11]. (ang.). Scotty's Castle (galeria zdjęć). digital-desert.com. [dostęp 2011-02-11]. (ang.).
Scotty's Castle

Scotty's Castle, även The Death Valley Ranch, är ett friluftsmuseum i Death Valley National Park som ägs och drivs av National Park Service. Det var från början en semestervilla åt försäkringsmagnaten Albert Mussey Johnson och hans hustru. Det är namngivet efter äventyraren och guldletaren Walter Scott som blev god vän med ägarna, ofta utgav sig för att vara ägare och bodde de sista åren i huset. Walter Scott hade bland annat slagit hastighetsrekord med tåg och deltagit i Buffalo Bills Wild West Show. Från sekelskiftet 1900 lockade han investerare att finansiera sin guldletning, utan resultat och ofta med bedrägliga metoder. En av dessa investerare var försäkringsmannen Albert Mussey Johnson från Chicago. När han inte fick någon utdelning besökte han Walter Scott i Death Valley för att granska dennes arbete. Walter Scott tog med sig Albert Mussey Johnson på en lång utfärd i Death Valley i hopp om att denne inte skulle klara strapatserna. I själva verket trivdes Albert Mussey Johnson i Walter Scotts sällskap och trots att han bland annat hade dålig rygg efter en tågolycka så lindrade ökenklimatet känningarna. De båda männen blev vänner och Albert Mussey Johnson fortsatte att besöka Walter Scott på vinterhalvåret, senare även med sin hustru Bessilyn Johnson. De beslutade att bygga ett modernt boende i öknen och 1922 inleddes det på mark som de köpt. Senare upptäckte Albert Mussey Johnson att misstag gjorts i utstakningen och att delar av huset byggts på statlig mark. Han avbröt därför bygget för att reda ut misstaget men vid börskraschen 1929 förlorade han stora delar av sin förmögenhet och återupptog därför inte byggandet. De använde sig av bostaden under hela tiden och för att finansiera huset användes det som hotell och besöktes av flera Hollywoodkändisar under 1940-talet, ofta med Walter Scott som ciceron. Efter paret Johnsons död på 1940-talet skänkte de egendomen till en välgörenhetsförening och Walter Scott kunde bo kvar på egendomen och de sista åren bodde han i huset. Efter sin dö begravdes han på en kulle tillhörande villan. Välgörenhetsorganisationen sålde den 1970 till National Park Service som driver den som friluftsmuseum. Guiderna är iklädda tidstypiska 1940-talskläder. 2015 översvämmades och skadades huset, vägen som leder till det och omgivningarna av ett extremt regnoväder, och anläggningen har varit stängd sedan dess med förhoppning om att öppna igen under 2022. I februari 2023 meddelades att Scotty's Castle kommer hålla stäng till augusti 2024. Referenser Externa länkar National Park Service om museet
The Geysers

The Geysers es un conjunto de centrales geotermoeléctricas a 116 km al norte de San Francisco (California). Es el complejo más grande de energía geotérmica en el mundo y proporciona más de 950 MW operando solo al 63%​ de capacidad. Está formada por 21 centrales termoeléctricas que utilizan vapor de más de 350 géiseres.​ La corporación "Calpine Corporation" gestiona y posee 19 de las 21 instalaciones. Las otras dos instalaciones son gestionadas por la Agencia de energía del Norte de California. Referencias
The Geysers

The Geysers est un ensemble de centrales géothermiques situé à 116 km au nord de San Francisco en Californie ( États-Unis). C'est le plus grand centre de géothermie au monde ; il a fourni 634 MW en moyenne en 2016. The Geysers est constitué de 15 centrales électriques différentes qui utilisent la vapeur de 327 puits. La Calpine Corporation (en) gère et possède 13 des 15 installations. Les deux autres installations sont gérées par la Northern California Power Agency (en). Description Le centre géothermique The Geysers s'étend sur 78 km2 dans les comtés de Sonoma et de Lake en Californie, situés dans les monts Mayacamas. L'énergie produite par The Geysers fournit en électricité les comtés de Sonoma, Lake, Mendocino, Marin et Napa. Il est estimé que ces installations permettent de répondre à 60 % de la demande en énergie de la région côtière depuis le pont du Golden Gate jusqu'à la frontière de l'Oregon. La vapeur utilisée à The Geysers est produite par un réservoir de sable de grauwacke, qui est surmonté par un mélange hétérogène de roche peu perméable et avec en sous-couche une intrusion de felsite. Les études de gravité et sismiques suggèrent que la source de chaleur pour le réservoir de vapeur est une grande chambre de magma à plus de 7 km en dessous du sol et de plus de 14 km de diamètre. À la différence de la plupart des sources géothermales, The Geysers produit de la vapeur sèche, c'est-à-dire principalement de la vapeur d’eau en surchauffe. Parce que les turbines des centrales électriques nécessitent de la vapeur sèche en admission, la vapeur d’eau surchauffée est généralement préférée ; sinon un séparateur de phases serait nécessaire entre le puits géothermique et la turbine pour enlever la condensation issue de la vapeur d’eau. Historique The Geysers fut « découvert » en 1847 lors de l’exploration par John Fremont des montagnes du Sierra et le Grand Bassin de William Bell Elliot. Elliot appela cet endroit « The Geysers » bien que techniquement ses activités géothermiques ne soient pas des geysers mais des fumerolles. Peu de temps après, en 1852, The Geysers furent aménagés en station thermale pour le Geysers Resort Hotel, qui attira des gens comme Ulysses S. Grant, Theodore Roosevelt et Mark Twain. Notes et références Voir aussi Article connexe Géothermie Liens externes Ressource relative à la géographie : Geographic Names Information System Portail des énergies renouvelables Portail de la région de la baie de San Francisco
Geotermalne elektrane Geysers

Geotermalne elektrane Geysers predstavljaju najveću cjelinu geotermalnih elektrana u svijetu, koja ima preko 350 bušotina, a smještene su u planinama Mayacamas, 116 kilometara sjeverno od San Francisca (Kalifornija, SAD). Sveukupno, geotermalne elektrane Geysers imaju instaliranu snagu od 1517 MW, iako im je stupanj iskorištenja samo 63%, tako da im je stvarna snaga 955 MW. Geotermalne elektrane Geysers se prostiru na površini od 78 km2 i spadaju u postrojenja sa suhom parom, gdje se koristi suhozasićena para, temperature veće od 220 ºC. Prva elektrana je izgradena 1960., a prva parna turbina je radila preko 30 godina. Najveća proizvodnja električne energije je ostvarena 1987., kada je proizvodnja bila dovoljna za 1,8 milijuna ljudi, a danas se ona smanjila, pa je električna struja dovoljna za oko 1,1 milijuna ljudi. Geotermalne elektrane sa suhom parom Postrojenja sa suhom parom su prvi tip geotermalnih elektrana koje su postigle komercijalni status. Upravo prvo postrojenje instalirano 1904. u mjestu Larderello u Toskani u Italiji bilo je takvo postrojenje. Koriste suhozasićenu ili pregrijanu paru s tlakovima višim od atmosferskog tlaka, direktno iz ležišta bogatog parom. Para se, dakle, može direktno iz proizvodne bušotine dovoditi u turbinu i nakon ekspanzije ispuštati u atmosferu. Općenito je generirana para pregrijana, te sadrži samo male količine drugih plinova, uglavnom CO2 i H2S. Ovakav direktni ciklus bez kondenzacije je najjednostavnija i najjeftinija opcija za proizvodnju električne energije iz geotermalne energije. Primjenjuju se u slučajevima kada para sadrži velik udio nekondenzirajućih plinova. Kod postrojenja s kondenzacijom para se kondenzira na izlazu iz turbine i hladi u konvencionalnim rashladnim tornjevima. Nastali kondenzat može se koristiti u rashladnom sustavu elektrane i utiskivati nazad u ležište. Na taj način ležište se obnavlja, te se održava potreban tlak. Geotermalna elektrana Larderello u Italiji i geotermalna elektrane Geysers u Kaliforniji najveća su svjetska ležišta sa suhom parom. Ukupno instalirana snaga postrojenja sa suhom parom u 2004. godini iznosila je 2 460 MW, što predstavlja 28% ukupne svjetske instalirane geotermalne energije. Prosječna snaga postrojenja sa suhom parom je 39 MW. Mogućnost novih potresa Istraživanja na geotermalnim elektranama Geysers su pokazala porast manjih potresa od 0,5 do 3 stupnja po Richterovoj ljestvici. Najveći potres je zabilježen od 4,6 stupnja po Richterovoj ljestvici i to 1973. Izvori
Большие Гейзеры

Большие Гейзеры —(англ. The Great Geysers) Крупнейшее геотермальное месторождение США в штате Калифорния. Находиться в 140 км севернее от Сан-Франциско. Площадь месторождения составляет 55 км. Источником тепла месторождения является магматический очаг или предположительно система очагов возрастом эпохи Плейстоцена глубиною 5-8 км. Запасы пара по прогнозам разведанной части обеспечивают работу электростанций мощностью 1000 МВт однако мощьность может доходить до 4800 МВ. История освоенния В начале 1920-х годов началось буренее 8 скважин. А в 1960-ом была постороенна первая геотермальная станция мощностью около 12,5 МВт. В 1970-х было пробурено 110 скважин из них большенство оказалось продуктивные. На сегодняшний момент мощьность Геотермальной станции составляет более 900 МВт. Хозяйственное значение Электроэнергия, получаемая от Гейзеров, обеспечивает электроснабжение округов Сонома, Лейк, Мендосино, Марин и Напа. По оценкам, разработка удовлетворяет 60% потребности в электроэнергии прибрежного региона между мостом Золотые Ворота и границей штата Орегон. Примечания Литература Гірничий енциклопедичний словник : у 3 т. / за ред. В. С. Білецького. — Д. : Східний видавничий дім, 2004. — Т. 3. — 752 с. — ISBN 966-7804-78-X. Горная Энциклопедия Том 1 Аа-лава-Геосистема под редакцией Е.А Козловского. Ссылки https://archive.org/details/gov.ca.cdc.doggr.2.7 https://books.google.de/books?id=fEzwAAAAMAAJ&pg=SL3-PA74&redir_esc=y#v=onepage&q&f=false.
Великі гейзери

Великі гейзери (англ. The Geysers) — найбільше гідрогеотермальне родовище світу (США, штат Каліфорнія) за 140 км північніше міста Сан-Франциско, в Долині Великих Гейзерів. Перша геотермальна теплоелектростанція побудована в 1960 році потужністю 12,5 МВт. Характеристика Площа родовища 55 км². Джерелом тепла родовища є, очевидно, магматичне вогнище плейстоценової доби на глибині 5-8 км. Прогнозовані запаси пари в розвіданій частині родовища можуть забезпечити роботу електростанцій потужністю 1000-4800 МВт. Температура пари 200—290 °C. Див. також Список найбільших електростанцій світу Джерела Гірничий енциклопедичний словник : у 3 т. / за ред. В. С. Білецького. — Д. : Східний видавничий дім, 2004. — Т. 3. — 752 с. — ISBN 966-7804-78-X.
Casa de la Moneda de San Francisco

La Casa de Moneda de San Francisco (en anglès, San Francisco Mint, també coneguda afectuosament com La Dama de Granit) és part de la Casa de Moneda dels Estats Units, que va ser oberta el 1854 en San Francisco, Estats Units, per oferir els seus serveis a la comunitat que va participar en la febre de l'or de Califòrnia. Ràpidament va sobrepassar la capacitat del seu edifici original i es va traslladar a un altre més ampli en 1874. Aquest nou edifici va ser un dels pocs que van sobreviure al Terratrèmol de San Francisco de 1906, i va funcionar per a la Casa de Moneda fins a 1937, quan es va inaugurar l'edifici actual. Durant el seu primer any d'operacions, la Casa de Moneda de San Francisco va emetre 4 milions de dòlars en monedes, encunyades a partir de lingots d'or. Referències
Casa de Moneda de San Francisco

La Casa de Moneda de San Francisco (en inglés, San Francisco Mint) es parte de la Casa de Moneda de los Estados Unidos, que fue abierta en 1854 en San Francisco, Estados Unidos, para ofrecer sus servicios a la comunidad que participó en la fiebre del oro de California. Rápidamente sobrepasó la capacidad de su edificio original y se trasladó a otro más amplio en 1874. Este nuevo edificio fue uno de los pocos que sobrevivieron al Terremoto de San Francisco de 1906, y funcionó para la Casa de Moneda hasta 1937, cuando se inauguró el edificio actual. Durante su primer año de operaciones, la Casa de Moneda de San Francisco emitió 4 millones de dólares en monedas, acuñadas a partir de lingotes de oro.
Monnaie de San Francisco

L'Hôtel des monnaies de San Francisco (en anglais « San Francisco Mint ») est l'une des succursales de l'United States Mint. Il fut ouvert en 1854, en pleine ruée vers l'or en Californie, afin de transformer l'or découvert en pièces officielles des États-Unis. Aujourd'hui, sa production se limite essentiellement à la frappe de pièces de prestige et des « jeux de monnaie » (Sets) soignés à l'intention des collectionneurs. Histoire En 1850, le congrès américain débat la création d'un hôtel des monnaies en Californie, à San Francisco, mais le projet est bloqué, et seul un United States Assay Office of Gold frappant des pièces d'or de 50 dollars est créé. Le congrès autorise finalement la création d'un hôtel es monnaies en 1852. Lors du séisme de 1906 à San Francisco, le bâtiment est de justesse épargné par les incendies environnants. Un puits artésien dans la cour de l'édifice a été mis en service en urgence pour arroser le toit et les murs. Les épais murs de granite ont résisté aux nombreuses explosions qui ont caractérisé l'incendie post-séisme. En mai 1987, le bâtiment ouvre pour la première fois de son histoire ses portes au public, mais seulement à un peu plus de deux mille personnes triées sur le volet. Les pièces imprimées à l'hôtel des monnaies de San Francisco sont marquées d'un S. Notes et références Liens externes Ressource relative à l'architecture : Pacific Coast Architecture Database Portail du Registre national des lieux historiques Portail de la numismatique Portail de San Francisco
Монетний двір у Сан-Франциско

Монетний двір у Сан-Франциско — філія Монетного двору Сполучених Штатів. Був відкритий 1854 року, щоб обслужити золоті копальні Каліфорнії під час золотої лихоманки. Він швидко переріс свою першу будівлю і переїхав у нову в 1874. Друга будівля стала іменуватися «Старий Монетний двір США», і була однією з небагатьох, які пережили великий землетрус 1906 року в Сан-Франциско. Вона служила до 1937 року, коли був відкритий новий об'єкт. Старий монетний двір Друга будівля була завершена у 1874 році, і була розроблена в консервативному стилі грецького відродження. Вона була побудована навколо повністю закритого центрального двору, який мав особливості конструкції які врятували його під час пожежі 1906 року. Монетний двір відновив свою роботу незабаром після цього і працював за призначенням до 1937 року. У 1961 році Старий монетний двір став Національною історичною пам'яткою. Він також став історичною пам'яткою Каліфорнії у 1974 р. Старий монетний двір був відкритий для відвідувачів до 1993 р. У 2006 році Конгрес випустив пам'ятну монету «Сан-Франциско Старий монетний двір» — першу монету на честь монетного двору Сполучених Штатів. У квітні 2016 року, в Каліфорнії історичне товариство вирішило провести реставрацію будівлі і її збереження як громадського простору. Новий монетний двір Новий монетний двір був відкритий у 1937 р. Він розташований на Hermann-стріт 155. Відвідувачів туди допускають за рідкими винятками. З 15 травня 1987 року обмеженому числу людей було дозволено здійснити поїздку до об'єкта. Цей тур був оголошений в газеті San Francisco Chronicle, з номером телефону, щоб подзвонити, щоб зарезервувати місце. У 2006 році Монетний двір США випустив п'ятидоларову ювілейну золоту монету, а також її срібний аналог $1. Виробництво номіналу $5 було обмежено максимальним тиражом карбування 100 000 монет. Тираж срібної версія $1 був більшим і обмеженувався кількістю 500 000 монет. У 2006 році Монетний двір США випустив срібний долар з нагоди 100-ї річниці вціління старого Монетного двору Сан-Франциско під час землетрусу 1906 року. Монетний двір також зіграв певну роль у відновленні міста після землетрусу. Максимальний тираж карбування: 500 000 (в той час). Див. також Монетний двір у Вест-Пойнті Монетний двір у Карсон-Сіті Монетний двір у Новому Орлеані Примітки Посилання Official San Francisco Mint website [Архівовано 20 серпня 2011 у WebCite] «US Mint Buildings Across the Nation: San Francisco Mint» «New San Francisco Mint» article (1936) [Архівовано 28 лютого 2006 у Wayback Machine.] «The Second US Mint at San Francisco: Part One» Article General Services Administration page on the Old Mint, San Francisco [Архівовано 18 листопада 2016 у Wayback Machine.]