Сакраменто (річка)

Сакраменто (англ. Sacramento River, ісп. Río Sacramento) — річка в Північній Каліфорнії, США. Довжина річки — 719 км, площа водозбірного басейну — 71432 км². Це найбільша річка штату Каліфорнія за витратою води. Має витоки на хребті Кламат і тече в південному напрямку понад 640 км, перш ніж досягти дельти річок Сакраменто — Сан-Хоакін та затоки Сан-Франциско Тихого океану. Сточище розташоване переважно в межах родючого сільськогосподарського регіону між Береговими хребтами та Сьєрра-Невадою, відомого як долина Сакраменто, а також включає частину вулканічного плато на північному сході Каліфорнії. Історично сточище сягало на північ до південно-центральної частини Орегону, де нині переважно безстічне Гус-Лейк лише зрідка має стік на південь у річку Піт — найпівнічнішу притоку Сакраменто. Річка Сакраменто та її широка природна заплава колись вирізнялися багатством риби та інших водних організмів, зокрема тут проходили одні з найпівденніших великих нерестових міграцій чавичі в Північній Америці. Протягом приблизно 12 000 років люди залежали від багатих природних ресурсів цього сточища, яке мало найвищу цільність корінного населення в Каліфорнії. Річка здавна слугувала шляхом для торгівлі та пересування. Сотні племен, що мали спільні регіональні звичаї та традиції, населяли долину Сакраменто й уперше вступили в контакт з європейськими дослідниками наприкінці XVIII століття. Іспанський дослідник Габріель Морага в 1808 році назвав річку Río de los Sacramentos, що згодом було скорочено та англізовано до назви Сакраменто. У XIX столітті на одній із приток річки Сакраменто було виявлено золото, що започаткувало Каліфорнійську золоту лихоманку та спричинило масовий приплив населення до штату. Суходільні шляхи, зокрема Каліфорнійський шлях і Сіскіюський шлях, привели сотні тисяч людей до золотих родовищ. Наприкінці століття гірничодобувна промисловість перестала бути провідною складовою економіки, і багато іммігрантів перейшли до землеробства та тваринництва. Уздовж річки Сакраменто було засновано численні густонаселені поселення, зокрема столицю штату — Сакраменто. Інтенсивне сільське господарство та гірничі розробки сприяли забрудненню річки Сакраменто, а також призвели до істотних змін її гідрологічного режиму та природного середовища. Починаючи з 1950-х років, сточище зазнало інтенсивного освоєння з метою водопостачання та виробництва гідроелектроенергії. Нині великі греблі перегороджують саму річку та майже всі її основні притоки. Річка Сакраменто активно використовується для зрошення і забезпечує водою значну частину Центральної та Південної Каліфорнії через канали масштабних державних і федеральних водогосподарських проєктів. Хоча нині вона постачає воду понад половині населення Каліфорнії та підтримує найпродуктивніший сільськогосподарський регіон країни, ці перетворення суттєво змінили річку порівняно з її природним станом і призвели до занепаду колись багатих рибних ресурсів. Течія Верхня течія Річка Сакраменто має витоки у горах і на плато крайньої півночі Каліфорнії як система трьох основних водотоків, що впадають до водосховища Шаста: Верхня Сакраменто, Мак-Клауд та Піт. Верхня Сакраменто має витоки поблизу гори Шаста, у місці злиття Північної, Середньої та Південної Форкс у горах Триніті округу Сискью. Далі вона тече на схід до невеликого водосховища Сискью, після чого повертає на південь. Річка приблизно 97 км протікає каньйоном, минаючи міста Дансмюїр і Кастелла, перш ніж впасти до водосховища Шаста поблизу Лейкгед в окрузі Шаста. Річка Мак-Клауд має витоки на східному схилі гори Шаста й тече на південь 124 км через південну частину Каскадних гір, приблизно паралельно Верхній Сакраменто, зрештою досягаючи рукава Мак-Клауд водосховища Шаста. Річка Піт, безперечно найбільша з трьох, має витоки в окрузі Модок на північному сході Каліфорнії. Дренуючі обширний і віддалений район вулканічних височин, вона тече на південний захід майже 480 км, перш ніж впасти до водосховища Шаста поблизу Монтгомері-Крік. Озеро Гус, розташоване на кордоні між Орегоном і Каліфорнією, у вологі роки іноді переповнюється й скидає воду в річку Піт, хоча цього не відбувалося з 1881 року. Сточище озера Гус є єдиною частиною сточища річки Сакраменто, що простягається на територію іншого штату. На відміну від більшості річок Каліфорнії, річки Піт і Макклауд переважно живляться джерелами, що забезпечує значний і стабільний стік навіть у найсухіші літні періоди. У нижній частині водосховища Шаста розташована гребля Шаста, яка утворює водосховище на річці Сакраменто для захисту від повеней, зрошення та виробництва гідроелектроенергії. До будівництва греблі Шаста річка Макклауд впадала в річку Піт, яка, своєю чергою, зливалася із Сакраменто поблизу колишнього шахтарського містечка Кеннетт, затопленого після наповнення водосховища Шаста. Міст через річку Піт, яким проходять Міжштатна автомагістраль 5 і залізниця Union Pacific Railroad, перетинаючи водосховище, є конструктивно найвищим двоярусним мостом у Сполучених Штатах (хоча більшість його опор занурені під воду озера Шаста, коли водосховище заповнене). Каньйон верхньої течії річки Сакраменто є маршрутом для автомагістралі I-5 і залізниці між Лейкгедом і горою Шаста. Долина Сакраменто Нижче греблі Шаста річка Сакраменто входить до зони передгір’їв північної частини долини Сакраменто. Вона протікає через греблю Кесвік, де щороку отримує близько 1,5××10*6 км³ води, перекинутої з річки Триніті. Далі річка повертає на схід і протікає через Реддінг — найбільше місто регіону Шаста-Каскад, після чого змінює напрямок на південний схід, входячи на територію округу Техама. На схід від Коттонвуда вона приймає із заходу Коттонвуд-Крік — найбільшу незагатовану притоку, а трохи нижче за течією — Бетл-Крік. Нижче Бетл-Крік річка прорізає свою останню ущелину — Айрон-Каньйон, виходячи з пагорбів біля Ред-Блафф, де насосна станція (яка замінила відвідну греблю Ред-Блафф) відбирає воду для зрошення. За межами Ред-Блафф річка виходить на низинну заплаву долини Сакраменто, приймаючи Мілл-Крік зі сходу та Томс-Крік із заходу поблизу Лос-Молінос, а згодом — Дір-Крік зі сходу неподалік від Віни. На південний схід від Корнінга річка Сакраменто утворює межу між округом Техама на заході та округом Б’ютт на сході. За кілька миль нижче за течією вона є межею між округом Б’ютт і округом Гленн на заході. У межах округу Гленн до неї з заходу впадає Стоуні-Крік поблизу Гамільтон-Сіті та приблизно за 24 км на захід від Чико. Далі річка на короткій ділянці є межею між округами Гленн і Колуса, після чого повністю входить на територію округу Колуса. Сакраменто протікає повз Саттер-Б’юттс — групу вулканічних пагорбів, що різко здіймаються посеред долини Сакраменто; біля міста Колуса з сходу в неї впадає Б’ютт-Крік. Нижче Колуси річка тече в південно-південно-східному напрямку та є межею між округом Колуса та округом Саттер на сході. Приблизно за 32 км нижче за течією річка Сакраменто досягає водоскидної дамби Тісдейл. Під час повеней вода переливається через дамбу й спрямовується на схід до обвідного каналу Саттер — перший із двох великих обвідних каналів, які тимчасово акумулюють і транспортують паводкові води вниз за течією, зменшуючи навантаження на основне річище Сакраменто. Річка Сакраменто та обвідний канал Саттер течуть паралельно на відстані 64 км, знову з’єднуючись на межі округів Саттер і Йоло поблизу Найтс-Лендінга. Річка Фезер, найбільша притока Сакраменто, впадає зі сходу в районі Верони безпосередньо нижче обвідного каналу Саттер. Друга паводкова споруда — гребля Фремонт — відводить паводкові води як із Сакраменто, так і з річки Фезер до обвідного каналу Йоло, який пролягає паралельно річці Сакраменто вздовж західного боку долини. Кеш-Крік і П’юта-Крік — дві великі притоки, що раніше впадали в Сакраменто із заходу, — нині перехоплюються обвідним каналом Йоло через штучно створені канали. Основне річище Сакраменто тече далі на південь, утворюючи межу між округами Йоло та Сакраменто. Нижня течія річки Далі на південь, річка наближається до агломерації Сакраменто — найбільшого осередку населення в межах її водозбору. Міжнародний аеропорт Сакраменто розташований на східному березі річки поблизу Фрімонта. Біля центру Сакраменто вона приймає зі сходу річку Американ, після чого проходить під історичним мостом Тауер та ділянкою Міжштатної автомагістралі 80. Капітолій штату Каліфорнія розташований менш ніж за 0,80 км на схід від річки в місці, де її перетинає міст Тауер. Невдовзі нижче за течією, на західному березі Сакраменто, знаходиться порт Сакраменто, з’єднаний з річкою шлюзом. Глибоководний судноплавний канал річки Сакраменто забезпечує доступ до порту з Тихого океану, оминаючи близько 68 км звивистої нижньої течії Сакраменто. Канал проходить паралельно річці на кілька миль західніше та також утворює східну межу обвідного каналу Йоло. Водоскид Сакраменто, розташований навпроти центру Сакраменто на західному боці річки, слугує для зменшення паводкового навантаження з річки Американ, дозволяючи відводити воду на захід обвідним каналом Йоло замість подальшого руху вниз по річці Сакраменто. Нижче за течією від міста Сакраменто річка входить до дельти річок Сакраменто — Сан-Хоакін — величезного припливно-відпливного естуарію та інвертованої річкової дельти площею понад 2 600 км², яка приймає весь стік Центральної долини — регіону, що охоплює третину території Каліфорнії. Сакраменто є беззаперечно найбільшим джерелом прісної води для дельти: у середньому за рік на неї припадає понад 80 % усього притоку прісної води. У Волнат-Гроув штучний канал Дельта-Крос з’єднує Сакраменто з руслом річки Мокеламні, що дає змогу спрямовувати частину води на південь до водосховища Кліфтон-Корт — приймального водосховища головних акведуків федерального Проєкту Центральної долини (CVP) та Водного проєкту штату Каліфорнія, які зрошують мільйони акрів земель і забезпечують водою понад 23 мільйони людей у долині Сан-Хоакін, агломерації затоки Сан-Франциско та Великому Лос-Анджелесі. Хоча рівень води тут зазнає впливу припливів і відпливів, інколи аж до району Верони, вода залишається прісною в усі роки, окрім найпосушливіших. Проникнення солоної морської води з Тихого океану було однією з головних причин будівництва федерального Проєкту Центральної долини (CVP), дамби якого підтримують мінімальний стік у річці Сакраменто для стримування морської води. Нижче Ріо-Вісти до нижньої течії річки Сакраменто знову приєднуються глибоководний судноплавний канал і обвідний канал Йоло, після чого річка повертає на південний захід уздовж підніжжя пагорбів Монтесума та є межею між округами Солано та Сакраменто. Цю ділянку річки поглиблено для судноплавства великих океанських суден; її середня ширина становить близько 1,2 км. На північ від Антіоха та Піттсбурга річки Сакраменто та Сан-Хоакін зливаються на початку затоки Сюїсун, що вважається офіційним гирлом обох річок. Об’єднані води течуть на захід через затоку Сюїсун і протоку Каркінез до затоки Сан-Пабло та затоки Сан-Франциско, зливаючись із Тихим океаном біля Золотих Воріт. Геологія За геологічними мірками річка Сакраменто є відносно молодою: межі її сточища почали формуватися лише кілька мільйонів років тому, коли підняття магми під земною корою, спричинене зіткненням Тихоокеанської та Північноамериканської плит, призвело до формування гірського масиву Сьєрра-Невада. Хоча гори в цьому регіоні існували ще близько 100 мільйонів років тому (до цього територія, ймовірно, була затоплена Тихим океаном), вони були значною мірою зруйновані ерозією, а сучасний гірський хребет сформувався приблизно 4 мільйони років тому. Північна частина сточища Сакраменто є давнішою за походженням і сформувалася внаслідок інтенсивної вулканічної діяльності понад 25 мільйонів років тому. Це призвело до масштабних виливів лави, які утворили плато Модок, через яке протікає річка Піт. Гора Шаста та Лассен-Пік є одними з численних вулканів Каскадного хребта, що й нині збереглися в цьому регіоні. У міру підняття Сьєрра-Невади водна ерозія та зледеніння вирізьбили глибокі каньйони, відкладаючи величезні обсяги наносів, які сформували прибережну рівнину між горами та Тихим океаном. Близько 3 мільйонів років тому кілька террейнів зазнали акреції до Північноамериканської плити з боку Тихоокеанської плити, що спричинило підняття Каліфорнійських Берегових хребтів. Це призвело до ізоляції долини Сакраменто та змусило водотоки в її межах спрямувати течію на південь замість заходу, сформувавши прадавню річку Сакраменто. (Гори Кламат, які обмежують північно-західну частину сточища Сакраменто, сформувалися подібним чином, однак є значно давнішими — їхній вік становить близько 7,5 мільйона років.) Існує ймовірність, що річка раніше мала гирло в затоці Монтерей і могла відіграти роль у формуванні підводного каньйону Монтерей (завдовжки 480 км) у періоди зниженого рівня моря під час льодовикових періодів. Гирло річок Сакраменто та Сан-Хоакін у затоці Монтерей було перекрите підняттям земної кори близько 2 мільйонів років тому, і стік вод із Сьєрра-Невади почав перетворювати Центральну долину на гігантське озеро, відоме як озеро Коркоран. Це озеро простягалося приблизно на 800 км із півночі на південь і мало глибину щонайменше 300 м. Близько 650 000 років тому озеро катастрофічно переповнилося, скинувши воду в затоку Сан-Франциско і утворивши протоку Каркінес — єдиний значний розрив у Берегових хребтах на сотні миль. Вузьке гирло затримало частину наносів річок у Центральній долині, утворивши внутрішню дельту Сакраменто — Сан-Хоакін. Відтоді це внутрішнє «озеро» періодично відновлювалося під час сильних повеней, найсильніша з яких зафіксована під час Великої повені 1862 року. Будівництво гребель, дамб і захисних каналів у XX столітті запобігло повторенню таких катастрофічних подій. Греблі та водокористування З кінця XIX століття і протягом XX століття Каліфорнія зазнала економічного піднесення, що призвело до швидкого розвитку як сільського господарства, так і міських територій. Центральна долина перетворювалася на інтенсивно зрошуваний аграрний регіон, а міста вздовж Тихоокеанського узбережжя штату, а також уздовж річок Сакраменто та Сан-Хоакін, стрімко зростали. Це зумовило потребу в регулюванні річкового стоку — з одного боку для запобігання повеням, а з іншого — для забезпечення стабільного водопостачання. Корпус інженерів армії США та уряд штату Каліфорнія ще в 1870–1880-х роках підготували звіти, в яких окреслили перспективи майбутнього освоєння річок Сакраменто, Фезер, Юба та Бер. У 1873 році полковник Б. С. Александр з Корпусу інженерів армії США провів дослідження гідрології та іригаційних систем Центральної долини і запропонував масштабну мережу насосних станцій і каналів, які мали відбирати воду з річки Сакраменто на півночі та транспортувати її до посушливих районів центральної й південної Каліфорнії, зокрема до долини Сан-Хоакін. Басейн річки Сакраменто отримує «від двох третин до трьох чвертей опадів північної Каліфорнії, маючи при цьому лише від однієї третини до однієї чверті її площі. Водозбірний басейн річки Сан-Хоакін займає від двох третин до трьох чвертей площі північної Каліфорнії, але отримує лише від однієї третини до однієї чверті опадів». Рельєф водозбірного басейну Сакраменто робить його особливо вразливим до повеней. Дощові та паводкові води швидко стікають зі стрімких гір, що обрамляють долину Сакраменто, однак за поодинокими винятками алювіальна поверхня долини є надзвичайно пласкою, що уповільнює стік і спричиняє вихід річки з берегів. До спорудження протипаводкових гідротехнічних споруд зимові повені часто перетворювали долину на внутрішнє море. У 1880 році державний інженер Вільям Г. Голл розробив перший план захисту річки Сакраменто від повеней. Голл визнав, що за поєднання рівнинного рельєфу та надзвичайно великих обсягів зимового стоку система дамб сама по собі не може ефективно стримувати повені, що неодноразово підтверджувалося на прикладі схильного до затоплень міста Сакраменто. Проєкт протипаводкового захисту річки Сакраменто Федеральний уряд США санкціонував реалізацію Проєкту протипаводкового захисту річки Сакраменто в 1917 році. Хоча він передбачав стримування незначних повеней у межах річища шляхом укріплення наявної системи дамб, його ключовим елементом стала мережа обвідних каналів, або ділянок долини, навмисно призначених для затоплення під час високої води. Водоскиди, розташовані в стратегічних точках уздовж річки Сакраменто, скидають воду в обвідні канали, коли рівень річки досягає певної позначки, зменшуючи тиск паводкових вод на основне русло. Після проходження піку повені ці ділянки поступово осушуються. Протягом більшої частини року обвідні канали залишаються сухими та використовуються для вирощування однорічних сільськогосподарських культур, зокрема рису. До основних елементів системи належать басейни: Бьютт-басейн, Колуса-басейн, обвідний канал Саттер та обвідний канал Йоло. Бьютт-басейн — велика низинна територія на східному березі річки між Гамільтон-Сіті та Колусою; подібний за географією Колуса-басейн розташований на західному березі. обвідний канал Саттер починається біля Колуси та прямує паралельно східному берегу річки Сакраменто до місця злиття з річкою Фезер. Обвідний канал Йоло, розташований на західному березі річки, починається в місці впадіння річки Фезер і знову з’єднується з Сакраменто в дельті. Попри назву «обвідні канали», ця система фактично відновлює зв’язок річки Сакраменто з частиною її історичної заплави, яку вона природно затоплювала б за відсутності системи дамб. Проєкт Центральної долини Під час Великої депресії в 1930-х роках з’явилися перші конкретні пропозиції щодо створення загальнодержавного водогосподарського інженерного проєкту. Однак, коли уряд штату не зміг продати необхідні облігації для його фінансування, реалізацію взяв на себе федеральний уряд. Проєкт Центральної долини — один із найбільших у світі зрошувальних проєктів — почав будуватися Бюро меліорації США в 1935 році. Зрештою система забезпечила розподіл близько 8.6 км³ води для зрошення приблизно 1.2 млн га земель у долинах Сакраменто та Сан-Хоакін. Будівництво греблі Шаста — головного водосховища в системі річки Сакраменто — розпочалося в 1938 році та було завершене в 1945 році. Контролюючи стік з верхніх 17,000 км² сточища річки Сакраменто, гребля Шаста значно зменшує пікові рівні паводків у середній та нижній течії річки. Паводкові води накопичуються для використання у посушливі роки, а також для судноплавства й виробництва гідроелектроенергії. У наступні десятиліття на головних притоках річки Сакраменто збудовано ще кілька великих водосховищ, здатних разом накопичувати близько 16 км³ води, що дало змогу регулювати водопостачання для зрошення та виробництва гідроелектроенергії. Починаючи з кінця 1950-х років, для зрошення західної частини долини Сакраменто прокладено два основні канали — канал Техама—Колуса та канал Корнінг. Вони починаються від відвідної греблі Ред-Блаф на річці Сакраменто, мають довжину відповідно 179 та 34 км і відводять сукупно понад 85 м³/сек води для зрошення близько 610 км² сільськогосподарських угідь. Проєкт водопостачання штату Каліфорнія У 1960 році розпочалося будівництво Проєкту водопостачання штату Каліфорнія, основною метою якого було забезпечення водою Лос-Анджелеса та району затоки Сан-Франциско. На найбільшій притоці річки Сакраменто — річці Фезер — збудували греблю Оровілл, найвищу греблю у США. Для полегшення перекачування води з річки Сакраменто до насосної станції Бенкс та Каліфорнійського акведука в дельті Сакраменто—Сан-Хоакін розширили систему каналів. Акведук здатний транспортувати до 5.2 км³ води на рік. Від початку в дельті канал прямує 715 км на південь уздовж західної частини долини Сан-Хоакін, забезпечуючи зрошення сільськогосподарських угідь уздовж свого маршруту, та підіймає воду майже на 910 м через гори Техачапі за допомогою чотирьох великих насосних станцій. Проєкт забезпечує зрошення близько 300,000 га земель у долині Сан-Хоакін і постачає воду для приблизно 22 мільйонів мешканців Центральної та Південної Каліфорнії. З плином часу з’явилося кілька інших планів перекидання стоку річок з Північного узбережжя Каліфорнії до сточища Сакраменто, оскільки прогнозований попит на воду мав перевищити наявні ресурси. Єдиним реалізованим проєктом став проєкт річки Трініті (який згодом увійшов до складу Проєкту Центральної долини), у межах якого понад 90 % стоку цієї річки було спрямовано до річки Сакраменто через тунель під горами Кламат. Через екологічні збитки та масову загибель риби в річці Трініті обсяги перекидання води з 1990-х років були законодавчо обмежені. Інші, масштабніші проєкти так і не були реалізовані. Один із найвідоміших — проєкт перекидання річки Кламат — передбачав спрямування всього стоку річки Кламат до річки Сакраменто через систему великих водосховищ, каналів, насосних станцій і тунелів. Подібним чином, проєкт греблі Дос-Ріос передбачав перекидання значної частини стоку річки Іїл до річки Сакраменто. Обидва проєкти були зупинені через опір місцевих громад, протидію з боку природоохоронних організацій, а також через надзвичайно високу вартість реалізації. Судноплавство Глибоководний судноплавний канал Сакраменто завершено в 1963 році; його збудували для забезпечення проходження великих океанських суден від дельти до порту міста Сакраменто. Канал оминає звивисту нижню течію річки Сакраменто між столицею штату та дельтою, що істотно скорочує час водних перевезень. Він також використовується для відведення паводкових вод із нижньої частини обвідного каналу Йоло. Збудований Корпусом інженерів армії США, канал має довжину 69 км і підтримується фарватер на глибині 9.1 м. Притоки Сакраменто Сакраменто Шаста-Лейк — 1-ше за об'ємом водосховище Каліфорнії; площа 120 км2, об'єм води 5,615 км3, 325 м над рівнем моря; Піт — ліва притока, довжина 333 км, сточище 18296 км2, середній стік 2,067 м3/сек, висота витоку 1326 м, висота гирла 325 м; озеро Гус — площа 380 км2, площа сточища 2800 км2, 1434 м над рівнем моря, найбільша глибина 7,3 м; Еш-Крік — ліва притока, висота витоку 1592 м, висота гирла 1259 м, довжина 56 км, середній стік 2 м3/сек; Хет-Крік — ліва притока; МакКлауд — права притока, висота витоку 1426 м, висота гирла 325 м, довжина 124 км, сточище 1743 км2, середній стік 51 м3/сек; Клір-Крік — права притока; Коттонвід-Крік — права притока; Баттл-Крік — ліва притока, висота витоку 265 м, висота гирла 103 м, довжина 76 км, сточище 945 км2, середній стік 14 м3/сек; Мілл-Крік — ліва притока, висота витоку 2500 м, висота гирла 61 м, довжина 91 км, сточище 350 км2; Томес-Крік — права притока, висота витоку 1969 м, висота гирла 56 м, довжина 100 км, сточище 777 км2, середній стік 8 м3/сек; Дір-Крік — ліва притока, висота витоку 2231 м, висота гирла 55 м, довжина 97 км, сточище 590 км2; Стоуні-Крік — права притока, висота витоку 444 м, висота гирла 33 м, довжина 118 км, сточище 2012 км2, середній стік 18 м3/сек; Блек-Б'ютт-Лейк — площа 18 км2, площа сточища 1920 км2, об'єм води 0,144 км3, 156 м над рівнем моря; Б'ютт-Крік — ліва притока, висота витоку 1908 м, висота гирла 16 м, довжина 150 км, сточище 1450 км2, середній стік 12 м3/сек; Фезер — ліва притока, висота витоку 275 м, висота гирла 8 м, довжина 117 км, сточище 16050 км2, середній стік 236 м3/сек; Лейк-Оровілль — 2-ге за об'ємом водосховище Каліфорнії; площа сточища 10200 км2, об'єм води 4,36 км3, 275 м над рівнем моря; Норт-Форк — права притока, висота витоку 1657 м, висота гирла 275 м, довжина 113 км, сточище 5439 км2, середній стік 83 м3/сек; Лейк Алманор Іст-Бренч — ліва Міддл-Форк — ліва притока, висота витоку 1485 м, висота гирла 275 м, довжина 158 км, сточище 2751 км2, середній стік 42 м3/сек; Юба — ліва притока, висота витоку 344 м, висота гирла 15 м, довжина 64 км, сточище 3484 км2, середній стік 66 м3/сек; водосховище Нью-Буллардс-Бар Бер — ліва притока, висота витоку 1463 м, висота гирла 7 м, довжина 117 км, сточище 764 км2, середній стік 11 м3/сек; Кеш-Крік — права притока, висота гирла 9 м, довжина 140 км, сточище 2950 км2, середній стік 15 м3/сек; Клір-Лейк — площа водосховища 180 км2, об'єм води 4,36 км3, 405 м над рівнем моря, найглибше місце 18 м; водосховище Індіан-Валі — площа водосховища 16 км2, площа сточища 320 км2, об'єм води 0,371 км3, 1421 м над рівнем моря; Амерікен — ліва притока, висота витоку 77 м, висота гирла 7 м, довжина 50 км, сточище 5568 км2, середній стік 104 м3/сек; Норт-Форк — права притока, висота витоку 2419 м, висота гирла 143 м, довжина 142 км, сточище 2580 км2, середній стік 65 м3/сек; Фолсом-Лейк — площа водосховища 46,3 км2, об'єм води 1,2 км3, висота 143 м над рівнем моря; Саут-Форк — ліва притока, висота витоку 2256 м, висота гирла 142 м, довжина 140 км, сточище 2200 км2, середній стік 41,3 м3/сек; Міддл-Крік — ліва П'юта-Крік — права притока, висота витоку 1113 м, висота гирла 2 м, довжина 137 км, сточище 1652 км2, середній стік 14 м3/сек; Лейк Беррієсса — площа водосховища 84 км2, площа сточища 1490 км2, об'єм води 1,976 км3, висота 135 м над рівнем моря, найглибше місце 84 м. Каскад ГЕС На річці розташовано ГЕС Шаста, ГЕС Кесвік. Історія Долина Сакраменто вперше була заселена людьми близько 12 000 років тому, проте перші постійні поселення, ймовірно, з'явилися тільки близько 8000 років тому. Історики поділили місцеве населення на кілька груп (племен), до яких належать: шаста, модоків і ачомаві (на вулканічному плато на півночі); уїту і хупа (у горах Кламат і Трініті); номлаків, юкі, патвін і помо (Берегові хребти); яна, ацугеві, майду, конкоу і нісенан (Сьєрра та її західні передгір'я) і мівоків (на півдні). Основним заняттям корінного населення долини Сакраменто було полювання, збиральництво та рибна ловля; землеробство було розвинене слабо. Розмір населених пунктів сильно різнився. Основним продуктом харчування населення долини, як і населення більшої частини сучасної Каліфорнії, були жолуді, з яких виготовляли хліб. Іншими важливими продуктами харчування були коріння диких рослин, насіння, ягоди, риба, м'ясо оленів, кроликів і птахів. Першими європейцями, які відвідали ці місця, були, ймовірно, учасники іспанської експедиції до Північної Каліфорнії 1772 року, очолюваної капітаном Педро Фагесом. Експедиція піднялася на гори на північ від затоки Суїсун-Бей, звідки бачила естуарій річок Сакраменто і Сан-Хоакіна. Учасники експедиції зазначали, що Сан-Хоакін, що тече з півдня, була найбільшою річкою, побаченою ними. Можливо, з обраної для огляду позиції вони не побачили саму річку Сакраменто. 1808 року іспанський офіцер Габріель Морага, який подорожував з метою пошуку місця для побудови місій, став першим іноземцем, який точно побачив річку Сакраменто. Саме він назвав річку Ріо-де-лос-Сакраментос. У наступні роки нижню частину річки перетинали ще 2 іспанські експедиції, остання з них - у 1817 році. Починаючи з 1820-х років цю територію відвідували траппери Компанії Гудзонової затоки, які просувалися на південь від Орегонської землі. Перша організована експедиція, очолювана Пітером Скіном Огденом, відвідала район гори Шаста 1826 року[24]. У цей час Каліфорнію контролювала Мексика, проте нечисленні мексиканські поселенці проживали головним чином у селах уздовж південного кордону і центральної частини узбережжя. Маунтінмени Компанії Гудзонової затоки створили з кількох індіанських шляхів Стежку Сіскію, яка йшла через гори від долини Вілламет в Орегоні до північної частини долини Сакраменто. Через деякий час ця стежка, розширена до Сан-Франциско і Портленда, стане важливим шляхом торгівлі та дорогою для переселенців. Примітки Джерела Sacramento River realtime flows and forecasts [Архівовано 4 березня 2016 у Wayback Machine.] SacramentoRiver.org Sacramento River Watershed Program Sacramento River Flooding – Online Video from KVIE Public Television "A Toxic Nightmare: The Dunsmuir Metam Sodium Spill Revisited"