NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Всесвітній торговий центр Монтевідео

Всесвітній торговий центр Монтевідео (WTC Montevideo) — комплекс будівель, розташований у Монтевідео, Уругвай. Він був офіційно відкритий у 1998 році та реконструйований між 2002 та 2009 роками. Офіційний девіз: «Працюй у найкращому місці для проживання». Місцезнаходження ВТЦ Монтевідео знаходиться лише за 30 хвилин їзди від міжнародного аеропорту Карраско та за 15 хвилин їзди від порту Монтевідео. Він розташований поруч із торговим центром Монтевідео, в районі Бусео, районі, який останніми роками найбільше зростає в місті. Проспекти з легким транспортним потоком, які оточують Комплекс, гарантують швидкий доступ до нього. Таким чином комплекс досяг справжньої децентралізації в місті, закріпивши тенденцію, закладену його сусідом, торговим центром Монтевідео понад 20 років тому, перемістивши центр тяжіння міста. Комплекс Сьогодні ВТЦ Монтевідео складається з трьох веж: двох триповерхових будівель під назвою ВТЦ Плаза і ВТЦ Авеню та великої центральної площі під назвою Тауерс-Сквер. ВТЦ-1 — 22-поверхова вежа площею 17 000 м2, відкрита в 1998 році. Того ж року було зведено ВТЦ Авеню та ВТЦ Auditorium. Перша з них має 2 поверхи заввишки й загальну площу 5600 квадратних метрів, а друга приєднана до ВТЦ 2. ВТЦ 2 був урочисто відкритий у 2002 році та ідентичний ВТЦ 1. Разом вони є другими за висотою вежами-близнюками в Уругваї, поступаючись лише вежам НуевоСентро. Через 7 років, у 2009 році, відбулося урочисте відкриття ВТЦ 3, ВТЦ Плаза та Тауерс-Сквер. ВТЦ 3, розташований між проспектами Луїса Альберто де Еррера та 26 де Марсо, має 19 поверхів заввишки й 27 000 квадратних метрів загальної площі офісних приміщень. Торговий центр ВТЦ Плаза має 2 поверхи. Тут розташовується декілько національних і міжнародних мереж ресторанів, таких як Burger King, Walrus, Bamboo, Gardenia Mvd і La Claraboya Cafe. Тауерс-Сквер призначена для розвитку ділової активності, художніх виставок, танцювальних і музичних виступів, культурної анімації, місцем зустрічей, а також туристичним центром. Він з'єднує різні будівлі та вежі комплексу ВТЦ і є головним входом до нього. У центрі площі стоїть скульптура, виконана відомим уругвайським художником Пабло Ачугаррі. Завершують комплекс Всесвітній торговий центр 4, найвища будівля в комплексі, розташована на висоті 120 метрів над землею, і ВТЦ Free Zone, 23-поверхова будівля з комплексу «WTC FZ». Будівництво ВТЦ Free Zone 2 має завершитися на початку 2020 року і буде знаходитися на висоті 60 метрів (22 поверхи) над землею. 5 липня 2015 року біля бази ВТЦ Монтевідео було виявлено частково сконструйовану бомбу, виготовлену співробітником ізраїльського посольства. Мотиви цього вчинку не були повністю розкриті в пресі, але суддя Нестор Валетті повідомив пресі, що «після перегляду записів з камер спостереження співробітники розвідки дійшли висновку, що пакет був підозрілим» Див. також Всесвітній торговий центр (2001–тепер) Список найвищих будівель в Уругваї Примітки Посилання Сайт Всесвітнього торгового центру Монтевідео Сайт WTC 4 Сайт вільної зони WTC
Palacio Taranco

El Palacio Taranco, ubicat davant la Plaça Zabala, al centre del barri de la Ciudad Vieja, a Montevideo, Uruguai, és un palau erigit durant la primera meitat del segle XX l'estil del qual va rebre la influència de l'arquitectura francesa. Va ser dissenyat pels arquitectes francesos Charles-Louis Girault i Jules Chifflot León qui també van dissenyar el Petit Palais i l'Arc de Triomf de París. Aquest edifici colonial conté mobles i cortinatges de l'Uruguai i actualment és seu del Museu d'Arts Decoratives de Montevideo. El palau és sovint utilitzat per a reunions entre membres del govern uruguaià. El palau va ser originalment propietat de la família Taranco Ortíz, els quals van encarregar la construcció de l'immoble el 1907 i es va acabar el 1910. Es va edificar sobre el primer teatre de Montevideo a la zona teatral històrica de la ciutat que havia estat construïda el 1793. El 1943 l'estat uruguaià va comprar la residència i part dels mobles, i va obtenir accés a les seves obres d'art però no va ser fins a l'any 1975 que van ser transferides a l'estat, convertint-se en Marca Històrica Nacional el 1979. Museu El Museu d'Arts Decoratives alberga diverses pintures, escultures, tèxtils, ornaments i mobiliari d'origen europeu. A la planta baixa i al primer pis de l'edifici hi ha mobiliari que va pertànyer a Lluís XV i a Lluís XVI amb fines incrustacions, les obres de Ribera (1591–1652), Teniers (1610–1690), Mierevelt (1567–1641), Van der Helst (1613–1670), Appiani (1754–1817), Pradilla (1846–1921), Zuloaga (1870–1945), i Sorolla (1863–1923); les escultures de Benlliure (1862–1947), Bouchard (1875–1969), Landowski (1875–1961), Vermare (1899–1919), etcètera. El museu també té una gran col·lecció d'art i arqueologia clàssics al soterrani, com ara artefactes de ceràmica, cristal i bronze, a més de diversos articles relacionats amb el grecoromà i l'Orient Pròxim. El museu també conté col·leccions de tèxtils, des de cortines perses fins a tapissos flamencs, a més de diversos ungüents, olis i perfums. Referències
Palacio Taranco

Der Palacio Taranco ist ein Bauwerk in der uruguayischen Landeshauptstadt Montevideo. Es beherbergt derzeit das Museo de Artes Decorativas und befindet sich im Herzen der Ciudad Vieja am Plaza Zabala an die Straßen 25 de Mayo, Solís und 1° de Mayo angrenzend. Der zwölf Meter hohe, dreistöckige Palacio Taranco umfasst eine Grundfläche von 1481 m². Das von den französischen Architekten Charles-Louis Girault, dem Erbauer des Petit Palais in Paris, und Jules León Chifflot entworfene, unter Denkmalschutz stehende Gebäude wurde aufgrund einer 1907/08 aufgestellten Planung zwischen 1908 und 1910 erbaut, diente ursprünglich den Brüdern Ortiz Taranco als Residenz und war ausschließlich für Wohnzwecke konzipiert. Die Baukosten betrugen für die damalige Zeit enorme 321.000 Pesos. 1925 war im Gebäude der englische König anlässlich seines Besuchs in Uruguay untergebracht. Im Jahr 1943 erwarb der Staat den Palacio Taranco für das Kulturministerium und 1972 richtete man dann das Museum in den Räumlichkeiten ein. Drei Jahre später erfolgte die Klassifizierung als Monumento Histórico Nacional. 1979 war das Gebäude Schauplatz der Unterzeichnung der Acta de Montevideo. Zeitweise war im Gebäude auch die Academia Nacional de Letras des Bildungs- und Kulturministeriums untergebracht. 1997 wurden Restaurierungsarbeiten unter Leitung der Architekten J. Lezica und E. Ferrari durchgeführt. Während des Día del Patrimonio gehört der Palacio Taranco zu den meistbesuchten Orten. Quelle u. a.: Günter Mertins (Hrsg.): Beiträge zur Stadtgeographie von Montevideo (= Marburger geographische Schriften. Heft 108). Im Selbstverlag der Marburger Geographischen Gesellschaft, Marburg 1987, ISBN 3-88353-032-8, S. 126 Literatur Guía Arquitectónica y Urbanística de Montevideo. 3. Auflage. Intendencia Municipal de Montevideo u. a., Montevideo u. a. 2008, ISBN 978-9974-600-26-3, S. 48, 130. Weblinks Museo de Artes Decorativas - Palacio Taranco (spanisch) auf montevideo.gub.uy, abgerufen am 21. Februar 2012 Padrón 2970 - Palacio de Félix Ortiz de Taranco - Museo de Artes Decorativas (spanisch), abgerufen am 23. Juni 2012
Palacio Taranco

Palacio Taranco, located in front of the Plaza Zabala, in the heart of the Old City of Montevideo, Uruguay, is a palace erected in the early 20th century during a period in which the architectural style was influenced by French architecture. It was designed by French architects Charles Louis Girault and Jules Chifflot León, who also designed the Petit Palais and the Arc de Triomphe in Paris. This building contains European furniture and drapings and currently contains the Museum of Decorative Arts in Montevideo. The palace is often used as a meeting place by the Uruguayan government. The palace was erected on the site of Montevideo's first theatre in the historical centre of the city which had been built in 1793. The Taranco Ortiz family commissioned the construction of the building in 1907 and it was completed in 1910. In 1943 the Uruguayan state purchased the residence and part of the furniture and gained access to its works of art, but it wasn't until 1972 that it became a museum, and it was declared a National Historic Landmark in 1975. The Museum of Decorative Arts contains various paintings, sculptures, textiles, ornaments, and European furniture. On the ground floor and first floor of the building can be found some of the furniture of Louis XV and Louis XVI finely inlaid; the works of Ribera (1591–1652), Teniers (1610–1690), Mierevelt (1567–1641), Van der Helst (1613–1670), Appiani (1754–1817), Pradilla (1846–1921), Zuloaga (1870–1945), and Sorolla (1863–1923); Benlliure sculptures (1862–1947), Bouchard (1875–1969), Landowski (1875–1961), Vermare (1899–1919) etc. The Decorative Arts Museum has an important collection of Classical Art and Archaeology in the basement, consisting of artifacts of ceramics, glass, and bronzes and various items related to Greco-Roman and Near East art and archaeology. The museum also has collections of various textiles, from Persian curtains to Flemish tapestries, and has various ointments, oils, and perfumes. References External links Museo de Artes Decorativas Palacio Taranco - Dirección Nacional de Cultura
Palacio Taranco

Palacio Taranco – budynek pałacowy położony w dzielnicy Ciudad Vieja (pol. Stare Miasto) miasta Montevideo, stolicy Urugwaju. Opis Pałac znajduje się przy placu Plaza Zabala, w kwartale zabudowy ograniczonym z pozostałych stron ulicami 25 de Mayo, Solís i 1° de Mayo. 3-piętrowy budynek pałacu o wysokości 12 metrów, zajmuje powierzchnię 1481 m². Jest dziełem francuskich architektów Charles Louis Girault i Jules León Chifflot. Obecnie mieści muzeum sztuki dekoracyjnej "Museo de Artes Decorativas". Historia Wybudowany w latach 1908–1910 na podstawie projektu z lat 1907–1908. Pierwotnie pełnił rolę rezydencji braci Ortiz de Taranco. W 1943 roku pałac wraz z kolekcją dzieł sztuki stworzoną przez jego właścicieli stał się własnością państwową. Muzeum w pałacu otwarto w 1972 roku. Od 1975 roku wpisany jest na listę obiektów chronionych Monumento Histórico Nacional de Uruguay, zawierającą zabytki narodowe Urugwaju. W 1997 roku przeprowadzono prace konserwatorskie, pod kierunkiem architektów Jorge Lezica i Emilio Ferrari. Galeria Przypisy
Edificio Panamericano

Der Edificio Panamericano ist ein Bauwerk in der uruguayischen Landeshauptstadt Montevideo. Es befindet sich am höchstgelegenen Punkt des Barrios Buceo nahe der Rambla Armenia und gegenüber dem Hafen von Buceo an der Avenida Luis A. De Herrera 1042. Als Architekt des Ende der 1950er Jahre geplanten und von 1960 bis 1964 erbauten (andere Quellen führen hier die Jahreszahlen 1959 bis 1962 an), Wohnzwecken dienenden Gebäudekomplexes fungierte Raúl Sichero Bouret. Die Bauausführung erfolgte durch das Unternehmen Rambla Horizontal S. A. Auf einer Höhe von 50 Metern, einer Länge von 195 Metern und einer Breite von 13 Metern sind 17 oberirdische Stockwerke im Edificio Panamericano untergebracht. Das Bauwerk, dessen ursprünglich erwartete Baukosten 22 Millionen Pesos betrugen, beansprucht eine Grundfläche von rund 1700 m², während die gesamte Nutzfläche der dort untergebrachten 374 Appartements auf nahezu drei Hektar (27.000 m²) zu beziffern ist. Der Gebäudekomplex beinhaltet auch eine Garage mit Fassungsvermögen von 300 Autos. Entgegen den ursprünglichen auf zehn Blocks ausgerichteten Planungen wurde letztlich nur die Hälfte errichtet. Das Edificio Panamericano wurde 2005 von der Junta Departamental de Montevideo per Dekret aus dem Jahre 1995 zum städtischen Kulturgut ("Bien de Interés Municipal") erklärt. Weblinks Daten zum Gebäude auf structurae.de, abgerufen am 7. August 2012 Beschreibung auf www.arqhys.com (spanisch), abgerufen am 7. August 2012 La "máquina para vivir" que cambió la rambla, El País vom 3. März 2008 (spanisch), abgerufen am 7. August 2012 Nota del diario La Tribuna Popular ante la presentacion del edificio Panamericano por el arquitecto Raul A. Sichero Bouret y arquitectos colaboradores en el Victoria Plaza Hotel (Hoy Radisson Montevideo Victoria Plaza Hotel) (spanisch), abgerufen am 7. August 2012 Artikel zum Edificio Panamericano (spanisch) in El Diario aus den 1950/1960er Jahren, abgerufen am 12. Februar 2012 Einzelnachweise
Edificio Panamericano

The Panamericano Building is a housing construction located in the area Buceo of Montevideo, Uruguay. It is located on the coast, across the Port of Buceo and on the border with the neighbourhood of Pocitos. It was designed and constructed by the architect Raul A. Sichero Bouret. This building stands out by the form of its supports (in V) of double height and by its facade. It was declared a building of "Municipal Interest" by the Mayor of Montevideo in 1995. References External links Latin Union (Montevideo) Archived 2016-03-04 at the Wayback Machine IMM Geographic Information System (Territorial Ordering) Daily La Tribuna Popular - Trascendente experiencia en la construcción Archived 2011-07-13 at the Wayback Machine Influencia de Francia en la Arquitectura de Uruguay (Author Cesar J. Lustau) Daily El País Year XCVI N ° 33413 - Suplemento Domingo - Urbanismo - Un ícono urbano cumple 55. - Montevideo, 17 de agosto de 2014.
Edificio Panamericano

El Edificio Panamericano es una construcción de viviendas ubicado en la capital uruguaya, Montevideo, sobre la costa, en los límites de los barrios Pocitos y el Buceo, frente al Puerto del Buceo. Constituye un hito notable en la Rambla de Montevideo. Historia Fue proyectado y dirigido por el arquitecto Raúl Sichero Bouret (el mismo arquitecto que creó el Edificio Ciudadela), quien contó con la colaboración del arquitecto Atilio Farinasso. Esta obra abarcó los años 1960 a 1964, y no fue finalizada según el proyecto original. Su construcción fue autorizada en la sesión extraordinaria por la Junta Departamental donde obtuvo prácticamente la unanimidad (33 de 35 presentes), otorgando en razón de muy favorables informes del Departamento de Arquitectura del Consejo Departamental y del ITU, Instituto de Teoría de la Arquitectura y Urbanismo de la Facultad de Arquitectura, que hace posible exceder los 18 metros de altura vigentes. En el proyecto original la obra tendría un frente 195 metros, 50 de altura, 13 de ancho y 17 pisos y habitándose 374 apartamentos, en un terreno de 27 000 m²; sólo el 13% sería edificado, destinándose el resto a parque y enjardinados. Sería un conjunto de 10 bloques de apartamentos, completamente independientes entre sí. Se realizaría un amplio garaje para más de trescientos automóviles con amplios accesos, con dos calles internas y lugares definitivos para cada coche, dotados de estación de servicio (nafta, engrase, lavado, gomería), en planta baja el nivel de la rambla salones de recepción, de té, bar, confitería, sala de proyecciones, gimnasio, etc. Se accede al gran hall con lugares de reunión, exposiciones, etc., abiertos para visualizar el panorama del puerto y sus adyacencias. Además cuenta con una construcción pequeña hacia el puerto del buceo que fue el estudio del arquitecto proyectista durante muchos años. De todo este proyecto solo se construyó la mitad del edificio (cinco bloques). Este edificio se destaca por la forma de sus apoyos (en V) de doble altura y por su fachada (Hay que señalar que en esa época no existía en el Uruguay una industria de fachadas de vidrio) Esta construcción integra los edificios de fachada transparente, como son los edificios Ciudadela, Gilpe y del Notariado. En 1995 fue declarado "Bien de Interés Departamental" (BID​ por la Intendencia de Montevideo. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Edificio Panamericano. Nómada. Facultad de Arquitectura, Diseño y Urbanismo Udelar (Uruguay) Universidad de la República Sistema de Bibliotecas (Uruguay) La Tribuna Popular. Trascendente experiencia en la construcción Recorrida del Edificio Panamericano con el Arq. Sichero - noviembre de 2012 Diario El País - Un ícono urbano cumple 55. - Montevideo, 17 de agosto de 2014.
Bâtiment Panamericano

Le bâtiment Panamericano est un ensemble singulier de logements situé dans la capitale uruguayenne, Montevideo, sur la côte, dans la partie la plus élevée des zones de Pocitos et le port de Buceo. Il a été conçu par l'architecte Raul A. Sichero Bouret. Ce travail s'étend sur les années 1960 à 1964, et n'était pas terminé que le projet initial. Ce Bâtiment est remarquable par la structure de soutien (V) et la double-hauteur de la façade. Il a récemment été déclarée « culturel » par le maire de Montevideo Notes et références Liens externes Sistema de Informacion Geografica (Ordenamiento Territorial) Latin Union (Montevideo) Journal La Tribuna Popular - Trascendente experiencia en la construcción Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Montevideo
Edificio Panamericano

Edificio Panamericano (рус. Панамериканское здание) — жилой комплекс в столице Уругвая, Монтевидео, расположенный на побережье, на границе районов Поситос и Бусео, напротив порта Бусео. Является заметным ориентиром на набережной Монтевидео. История Проект разработан и реализован архитектором Раулем А. Сичеро Буретом (тот же, кто создал Edificio Ciudadela), при участии архитектора Атильо Фаринассо. Строительство велось с 1960 по 1964 годы и не было завершено в полном соответствии с исходным проектом. Разрешение на строительство было получено на внеочередной сессии Совета департамента Монтевидео, где проект был одобрен почти единогласно (33 из 35 голосов). Согласно первоначальному проекту, здание должно было иметь фасад длиной 195 м, высоту 50 м, ширину 13 м и 17 этажей, с 374 квартирами на участке площадью 27 000 м². Застраивалось лишь 13 % территории, остальное отводилось под парк и озеленение. Комплекс должен был состоять из десяти отдельных жилых блоков, полностью независимых друг от друга. В проекте предусматривался гараж более чем на 300 автомобилей с широкими подъездами, двумя внутренними улицами и индивидуальными парковочными местами, а также станцией техобслуживания (заправка, смазка, мойка, шиномонтаж). На уровне Рамблы планировались помещения для приёма гостей, чайный салон, бар, кафе-кондитерская, кинозал, спортивный зал и др. Центральный вестибюль («холл») должен был служить местом встреч, выставок и отдыха, с панорамным видом на порт и его окрестности. Кроме того, ближе к Порту Бусео была возведена небольшая постройка, которая долгие годы служила студией архитектора-проектировщика. Из всего проекта была реализована лишь половина — пять блоков. Здание выделяется формой опор (в виде буквы «V») и характерным фасадом. Следует отметить, что в то время в Уругвае ещё не существовала развитая промышленность по производству стеклянных фасадов. Эта постройка входит в число уругвайских зданий с «прозрачным» фасадом, таких как Edificio Ciudadela, Edificio Gilpe, Edificio Notariado. В последние годы здание было признано «Памятником муниципального значения» (BIM) решением Советa Монтевидео. Примечания Ссылки Nómada. Факультет архитектуры, дизайна и урбанизма (Уругвай) Университет Республики — Система библиотек (Уругвай) Ла Трибуна Популар — Уникальный опыт строительства Экскурсия по зданию «Панамерикано» с архитектором Сичеро — ноябрь 2012 Газета El País — «Городской символ отмечает 55 лет». Монтевидео, 17 августа 2014
Universitat del Treball de l'Uruguai

La Universitat del Treball de l'Uruguai (UTU) (castellà: Universidad del Trabajo del Uruguay), també coneguda com a Consell d'Educació Tècnico Professional, és una institució d'ensenyament secundari i terciari pública de l'Uruguai amb diferents centres distribuïts per tota la geografia del país. La UTU té com a principal objectiu l'aprenentatge de tasques científiques, tècniques i tecnològiques en concordança amb els alineaments estratègics nacionals quant al factor social i productiu. Un altre objectiu d'aquesta institució és la inserció laboral immediata. La universitat dicta els tres primers anys del cicle bàsic d'educació secundària, i després de culminat el cicle bàsic i tenir més de 15 anys l'alumne pot optar per fer algun ofici. Referències Enllaços externs Pàgina web del CETP Pàgina web no oficial de la UTU Arxivat 2010-01-11 a Wayback Machine.
Universidad del Trabajo del Uruguay

Die Universidad del Trabajo del Uruguay (UTU) ist eine Universität in Uruguay. Die einer Fachhochschule vergleichbare Universität hat ihren Sitz im montevideanischen Barrio Palermo in der Calle San Salvador. Ihre Gründung erfolgte am 9. September 1942. Erster Rektor war José F. Arias, derzeit hat diese Funktion Prof. Wilson Netto Marturet inne. Die als technische Hochschule ausgerichtete UTU bietet dezentral an mehreren Orten des Landes Kurse und Programme in den dortigen Außenstellen der Universität an. Belegbar sind unter anderem die Bereiche Elektrotechnik, Landwirtschaft, Kunst und Gewerbe, Chemie, Graphik oder Mode. Bekannte Absolventen Carlos Seveso (* 1954), Künstler Weblinks Offizielle Internetpräsenz der UTU Verband technische Ingenieure - AITU Einzelnachweise
Universidade do Trabalho do Uruguai

A Universidade do Trabalho do Uruguai (UTU), também conhecido como Conselho de Educação Técnico Profissional é uma instituição de ensino técnico pública uruguaia, com sede em Montevidéu, departamento de Montevidéu. Foi fundada no ano de 1878. Cursos da UTU Agrário Artístico artesanal Calçado e couro Administração Comunicação Construção Estética Gastronomia Gráfico Eletrotécnico e eletrônica Informática Madeira e mobilhamento Marítimo (pescaria) Metal (mecânica) Óptica Química Segurança e higiene Hotelaria e turismo Vestimenta Ligações externas Página oficial (em espanhol)
Hospital Italiano Umberto I

Das Hospital Italiano Umberto I ist ein Bauwerk in der uruguayischen Landeshauptstadt Montevideo. Das am 1. Juni 1890 in Gegenwart des seinerzeitigen uruguayischen Präsidenten Máximo Santos, seiner Minister, des italienischen Botschafters als Vertreter des italienischen Königs, des Herzogs von Licignano sowie des Grafen Antonio Greppi als Repräsentant des Königs Umberto I. von Savoyen eingeweihte Gebäude befindet sich im Barrio Parque Batlle an der Grenze zu Tres Cruces an der Avenida Italia, dem Bulevar Artigas sowie der Calle Jorge Canning. Für den Bau zeichnete als Architekt Luigi Andreoni verantwortlich. Die Bauweise ist stilistisch dem Eklektizismus zuzuordnen und orientiert sich an der italienischen Architektur des 16. Jahrhunderts. Hierbei werden insbesondere Bezüge zu Giorgio Vasaris Galleria degli Uffizi gesehen. Der Gebäudekomplex, der in zwei parallel verlaufenden, drei Innenhöfe einfassenden Blöcken angeordnet ist, beherbergt ein Krankenhaus, das 2003 250 Betten vorhielt. 1952 wurde infolge der erschöpften Kapazität des Krankenhauses der als Sanatorio Italiano bekannte Erweiterungsbau hinzugefügt. Dies geschah unter Leitung des Architekten Carlos Surraco. Diese und weitere bauliche Veränderungen beeinträchtigten das ursprüngliche Ambiente des Gebäudes. Seit 1975 ist das Hospital Italiano Umberto I als Monumento Histórico Nacional klassifiziert. Literatur / Quellen Guía Arquitectónica y Urbanística de Montevideo. 3. Auflage. Intendencia Municipal de Montevideo u. a., Montevideo u. a. 2008, ISBN 978-9974-600-26-3, S. 349, 398. Weblinks www.ospedaleitaliano.org.uy (spanisch), abgerufen am 23. Juli 2012 Hospital Italiano Umberto I (spanisch) auf www.montevideo.gub.uy, abgerufen am 23. Juli 2012 Einzelnachweise